АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 491/11 Суддя доповідач Черкасов В.В.
Категорія: Спори про право власності та інші речові права
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Черкасова В.В.

суддів - Кукліної Н.О., Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Каплоух Н.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 25 листопада 2010 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності особистої приватної власності на квартиру, а також за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розділ майна, набутого під час шлюбу, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2007 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності особистої приватної власності на майно, придбане за час шлюбу.

В обгрунтуванні позову позивач зазначив, що з 01.08.1998 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 04.08.1998 року ним за власні кошти придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_1, яка була зареєстрована на його імя та належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності. Вказує, що дана квартира не є результатом спільної трудової діяльності, придбана для задоволення саме житлових потреб позивача. Спірна квартира була знайдена ще до шлюбу, а оформлена після 3 діб подружнього життя і не могла бути наслідком спільно набутого майна. Грошові кошти на придбання квартири отримав від колишньої дружини в порядку добровільного розділу майна подружжя. Відповідач в спірній квартирі ніколи не була зареєстрована.

Тому ОСОБА_2 просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1.

У липні 2007 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про розділ майна, набутого під час шлюбу.

В обгрунтуванні позову позивач зазначила, що з ОСОБА_4 перебувала у фактичних шлюбних відносинах з лютого 1998 року, мешкала з ним у його батьків, спірна квартира була придбана для спільного проживання за кошти, які вони запозичили у родичів та знайомих. Зараз з ОСОБА_4 шлюб розірваний, в спірній квартирі вона не проживає та не бажає проживати в майбутньому, майном, набутим під час шлюбу, не користується.

З урахуванням уточнених зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 просила суд визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1, вважаючи що вона не може бути поділена, а також на водонагрівач «Electrolux» EWH 100 SL, пральну машину «Samsung» FI015J, газову плиту «Ardo» A540G6WL, холодильник «Indesit» C138G, диван мякий, шафу купе, шафу платяний, кухонні меблі (шафи навісні, стіл), кухонний куток (мякий) та тумбу під телевізор, а також стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію за її частку в праві спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу в сумі 218498,14 грн.

У судовому засіданні ОСОБА_2 частково погодився із запропонованим ОСОБА_1 порядком розділу спільного майна подружжя, просив суд розділити майно з урахуванням її побажань, але заперечував проти поділу спірної квартири, яку вважає особистою приватною власністю, що придбана за власні кошти.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 25 листопада 2010 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1, як особисте майно, що придбане за час шлюбу за особисті кошти. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за нею в порядку розділу майна подружжя право власності на Чг частину майна - водонагрівач «Electrolux» EWH 100 SL, пральну машину «Samsung» FI015J, газову плиту «Ardo»AD4uuo wl, холодильник «maesit» с і jsu, диван м якии, шафу купе, шафу платянии, кухонні меблі (шафи навісні, стіл), кухонний куток (мякий) та тумбу під телевізор. Визнано за ОСОБА_4 в порядку розділу майна подружжя право власності на Уг. частину майна - водонагрівач «Electrolux» EWH 100 SL, пральну машину «Samsung» F1015J, газову плиту «Ardo» A540G6WL, холодильник «Indesit» C138G, диван мякий, шафу купе, шафу платяний, кухонні меблі (шафи навісні, стіл), кухонний куток (мякий) та тумбу під телевізор.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, її зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обгрунтуванні доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню частково.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в повному обсязі та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1- частково, суд першої інстанції виходив з того що квартира АДРЕСА_2 не є спільною власністю подружжя, належить особисто ОСОБА_2, як майно що придбане ним за особисті кошти. Тому поділу, як спільне майно подружжя не підлягало. Інше перелічене майно сторонами у своїх вимогах один до одного, яке було придбане ними під час шлюбу, судом першої інстанції визнано спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки, сторони не дійшли згоди щодо отримання компенсації, визнано право власності за кожним по 1/2 на вказане майно.

Між тим, з таким висновком суду колегія не погоджується з наступних підстав:

При цьому, суд першої інстанції при ухваленні рішення керувався як нормами Сімейного кодексу України, так і нормами ст. 365 ЦК України.

Судом установлено, що сторони з 01 серпня 1998 року по 02 липня 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Спір у сторін виник із приводу поділу однокімнатної квартири АДРЕСА_1 набутої на третій день після реєстрації шлюбу та зареєстрованої за ОСОБА_4 04 серпня 1998 року, тобто майна, правовий режим якого регулюється нормами сімейного права, яке серед способів та порядку поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, не передбачає присудження одному з його частки в спільному сумісному майні подружжя іншим майном, яке не є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, або присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно без його згоди, крім випадків, передбачених законом, зокрема, у тому разі, коли майно є неподільним, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин норми Сімейного кодексу України та обрав спосіб поділу спільного сумісного майна подружжя, не передбаченого законом (ст. 29 КпІПС УРСР).

Ураховуючи те, що подружжя придбало майно до введення в дію Сімейного кодексу України, виходячи з правил ч. 1 ст. 58 Конституції України щодо дії законів у часі норми Сімейного кодексу України підлягають застосуванню до сімейних відносин, які виникли після на брання чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Згідно ст.22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 29 КпШС якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. З ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим лковлєвим ь.ь. не надано суду оезаперечних доказів на підтвердження тієї ооставини, що квартира АДРЕСА_3 придбана ним виключно за особисті кошти одержані ним від поділу сумісного майна з колишньою дружиною ОСОБА_5 у 1998 році.

Відповідно до довідки КП «Харківське МЕТІ» відомості стосовно реєстрації прав власності на обєкти нерухомого майна у термін з 01.01.1989 р. по 01.06.1998р. на імя ОСОБА_6А(колишньої дружини ОСОБА_2В.) - відсутні(а.с.216).

Таким чином, базуючи свої доводи на досліджених матеріалах справи, колегія приходить до висновку , що внаслідок укладення договору купівлі - продажу спірної квартири АДРЕСА_2 від 04.08.1998 року під час перебування сторін в шлюбі, спірна квартира є спільною сумісною власністю і долі сторін в цій квартирі визнаються рівними.

В ході розгляду справи в апеляційному суді ОСОБА_3 відмовилася від зустрічних вимог до ОСОБА_2 в частині визнання за нею права власності на Уг частину іншого набутого під час шлюбу майна та сплати компенсації на її користь у розмірі 9 587 грн.. Просила визнати право власності у порядку розподілу майна подружжя за ОСОБА_2 на АДРЕСА_4 та стягнути на її користь грошову компенсацію вартості Уі частини спірної квартири у сумі 93 488 грн., оскільки вважає що спірна однокімнатну квартира не можна поділити.

ОСОБА_2 погодився із запропонованим ОСОБА_3 порядком розділу спільного майна подружжя, просив суд розділити майно з урахуванням її побажань, не заперечував проти виплати компенсації.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку, щодо поділу зазначеної квартири шляхом виплати грошової компенсації ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за Уі частину спірної квартири у розмірі 93 488 грн., т.я обидві сторони погоджуються на компенсацію вартості частки в квартирі.

Також судова колегія приймає відмову від позову ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на Уг частину іншого набутого під час шлюбу майна та сплати компенсації на її користь у розмірі 9 587 грн. із закриттям провадження по справі в цій частині. Вказана відмова ОСОБА_1 не суперечить інтересам сторін, вимогам закону. Наслідки вчинення процесуальної дії ОСОБА_1 розяснені.

Виходячи з наведеного, судова колегія приходить до висновку про скасування рішення в цій частині із задоволенням позовів сторін один до одного частково, оскільки суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно та неправильно встановив обставини, які мають значення для справи та неправильно дослідив і оцінив докази у цій справі, що є підставою для ухвалення рішення в силу до вимог ст.. 309 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.303,304, п.2 ч.І ст.307,ст.ст. 313,п.п.3,4 ч.1,ч.З ст.309, п.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319,324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 25 листопада 2010 року - скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_2 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку розділу спільного майна подружжя право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за її частку в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, набуту під час шлюбу в сумі 93 488(девяносто три чотириста вісімдесять вісім) грн..

Прийняти відмову від позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ решти майна подружжя та закрити в цій частині провадження у справі.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді