АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № Справа № 22ц-5704/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Тамакулова В.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2011 року м. Дніпропетровськ 04 травня 2011 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді - Тамакулової В.О.

суддів: Болтунової Л.М., Козлова С.П.

при секретарі - Солодовій І.Н,

яка розглянула в відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2010 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення фіктивності розписок, визнання розписок недійсними, визнання фіктивними правочинів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся з позовом до відповідачів про встановлення фіктивності боргових розписок, визнання розписок недійсними, визнання фіктивними правочинів, посилався на те, що 10 квітня 2003 року ОСОБА_2 (ОСОБА_5В.), з якою він знаходився в цивільному шлюбі, склала з відповідачем ОСОБА_3 боргову розписку на 14 тисяч гривень, а 14 квітня 2003 року - на 26 тисяч 900 гривень. На зворотній стороні розписок позикодавець ОСОБА_3 вказав, що ці суми, відповідно, 24 вересня 2003 року та 26 березня 2004 року ОСОБА_2 (ОСОБА_5В.) повернуті (а.с. 180-181).

Однак, позивач ОСОБА_4 вважає, що ніяких боргових зобовязань у відповідачів не було, розписки складені з оглядом на належний йому обєкт нерухомого майна - нежитлове приміщення № 7, яке розташоване в м. Дніпропетровську, пр. імені газети „Правда, 42.

Позивач просив визнати правочини незаконними на підставі ст. ст. 215-216, 228, 230-235 ЦК України.

Відповідачі проти позову заперечували, вказували, що боргові зобовязання мали місце і вони виконані.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2010 року позов, на підставі ст. ст. 15-16, 202-203, 234 ЦК України, задоволено частково. Визнані недійсними договори позики, в вимогах про недійсність договорів про повернення грошових коштів - відмовлено, з відповідачів на користь позивача та держави стягнуто судові витрати.

В апеляційних скаргах відповідачі просять скасувати судове рішення в частині задоволеного позову, в звязку з порушенням матеріального та процесуального Закону.

При постановленні рішення, суд посилався на ст. 234 ЦК України, яка не стосується цих правовідносин та не встановив наміру на укладення фіктивного правочину. Крім того, позивач пропустив строк позовної давності, однак, суд на це не звернув уваги.

Рішення суду І інстанціі стосовно розписок від 24 вересня 2003 року та 26 березня 2004 року про повернення боргу, яким позивачу відмовлено в позові - не оскаржене.

Колегія суддів дослідила матеріали справи, перевірила доводи, в межах заявлених в апеляційних скаргах, і дійшла висновку, що скарги підлягають задоволенню, а рішення - скасуванню з постановленням нового, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, Закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини виникли між сторонами в 2003 році - період дії ЦК України, в редакції 1963 року, який введений в дію з 01 січня 1964 року. Суд, при постановленні рішення, керувався нормами ЦК України, в редакції 2003 року, який введений в дію з 01 січня 2004 року. Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, в редакції 2003 року, цей кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Суд, при постановленні рішення, посилався одночасно на де-кілька норм, які регулюють різні правові підстави для визнання угод недійсними. Допущені судом порушення матеріального Закону є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Позивач просить визнати боргові зобовязання між відповідачами такими, що не мали місця, а розписки фіктивними, без наміру створити юридичні наслідки. Підстави, на які посилається позивач, регулюються ч. 1 ст. 58 ЦК України, в редакції 1963 року.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень та надати докази відповідно до ст. ст. 57-60 ЦПК України.

При зверненні до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. При обранні способу захисту - визнання угоди недійсною, позивач, в силу ст. 10 ЦПК України, зобов'язаний довести правову та фактичну підстави недійсності угоди.

Судом І інстанції при постановленні рішення про фіктивність боргових розписок не було враховано, що відповідно до вимог Закону, розписка є одночасно документом, який підтверджує: передачу грошей позикодавцем позичальник, укладення договору позики.

Відповідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини, що визнані сторонами.

Позивач не був стороною угоди. Відповідачі, як сторони угоди, підтвердили наявність боргових зобовязань між ними згідно розписок від 10 квітня 2003 року, 14 квітня 2003 року та повернення боргу. Рішенням суду позивачу відмовлено в визнанні недійсними договорів про повернення грошових коштів відповідачами, однак рішення суду про відмову в цій частині позову, позивач не оскаржив.

Доказів про намір відповідачів на укладення фіктивних угод 10 квітня 2003 року та 14 квітня 2003 року позивач суду не надав, тому колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити, рішення суду І інстанції, що оскаржуєтся - скасувати та постановити нове рішення, яким у позові відмовити.

На підставі викладеного, керуючися ст. 58 Конституції України, ст. 58 ЦК України, в редакції 1963 року, ст. ст. 10, 57-61, 303, 309, 316-317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2010 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення фіктивності розписок, визнання розписок недійсними, визнання фіктивними правочинів -скасувати та постановити нове рішення.

ОСОБА_4 в позові до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення фіктивності розписок, визнання розписок недійсними, визнання фіктивними правочинів - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий:

С у д д і: