Апеляційний суд Чернівецької області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2011 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О.О.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк Л.М.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, представника публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», приватного нотаріуса ОСОБА_5 про визнання договору іпотеки припиненим, зняття заборони відчуження нерухомого майна, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_6 за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє за довіреністю в інтересах ОСОБА_4, на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 липня 2011 року,

встановила:

В березні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом.

Просила:

- визнати договір іпотеки, укладений між публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_7 від 18 листопада 2005 року припиненим з 10 червня 2008 року;

- зобовязати приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_8 виключити з Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек дані про заборону відчуження квартири АДРЕСА_1.

Посилалася на те, що 3 листопада 2005 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_6 було укладено договір про іпотечний кредит.

З метою виконання зобовязань за вказаним договором між ПАТ «Промінвестбанк» та чоловіком позивачки ОСОБА_7 18 листопада 2005 року було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

10 червня 2008 року ОСОБА_7 помер. ОСОБА_4 успадкувала вищевказане нерухоме майно після смерті чоловіка.

Вважала, що договір іпотеки від 18 листопада 2005 року припинений з 10 червня 2008 року, а позивачка, яка є власником квартири АДРЕСА_1, не несе відповідальність перед іпотекодержателем.

Оскільки за життя ОСОБА_7 ОСОБА_6 не порушував зобовязань за кредитним договором, то вимога ПАТ «Промінвестбанк» щодо сплати позивачкою заборгованості за вказаним договором є неправомірною та порушує її права.

Рішенням Шевченківського районного суду від 12 липня 2011 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить вищевказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Посилається не те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 слід задовольнити частково.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що 3 листопада 2005 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_6 було укладено договір про іпотечний кредит.

З метою виконання зобовязань за вказаним договором між ПАТ «Промінвестбанк» та чоловіком позивачки ОСОБА_7 18 листопада 2005 року було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

10 червня 2008 року ОСОБА_7 помер. ОСОБА_4 успадкувала вищевказане нерухоме майно після смерті чоловіка.

Позивачкою в позовній заяві не наведено передбачених законодавством підстав припинення договору іпотеки та не надано доказів на їх обґрунтування.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна.

Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобовязання передбачені ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року N 898-IV іпотека припиняється у разі:

- припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору;

- реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону;

- набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки;

- визнання іпотечного договору недійсним;

- знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється;

- з інших підстав, передбачених цим Законом.

Згідно до частин 1, 2, 3 статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Згідно п. 25 Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 запис про обтяження майна іпотекою може бути виключений на підставі рішення суду з обов'язковим зазначенням порядкового номера запису.

Згідно п. 1.5 Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, яке затверджене наказом Міністерства юстиції України від 9 червня 1999 р. N 31/5(у редакції наказу Міністерства юстиції України від 18 серпня 2004 р. N 85/5) реєстраторами Реєстру заборон (далі - Реєстратор) є:

державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з Адміністратором і мають повний доступ до Реєстру заборон через комп'ютерну мережу;

державне підприємство "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України та його регіональні філії.

Реєстратори приймають заяви про реєстрацію обтяження об'єкта нерухомого майна від державних нотаріальних контор та приватних нотаріусів, які не є Реєстраторами, судів, слідчих органів та інших осіб, визначених цим Положенням; уносять та вилучають записи до (з) Реєстру заборон про заборони, арешти щодо нерухомого майна; отримують (видають) витяги з Реєстру заборон. Реєстратори також уносять та вилучають до (з) Реєстру заборон відомості про тимчасові застереження щодо нерухомого майна.

В п. 2.1.Положення зазначені підстави для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об'єкти нерухомого майна.

Відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи 3 листопада 2005 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_6 було укладено договір про іпотечний кредит (а.с. 6-7)

На забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_7 18 листопада 2005 року було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а.с. 8-10).

10 червня 2008 року ОСОБА_7 помер (а.с. 12).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 грудня 2008 року квартиру АДРЕСА_1 успадкувала ОСОБА_4 (а.с. 14).

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься в ст. 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Проте, такого способу захисту, як припинення в судовому порядку іпотеки у звязку з переходом до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, право власності на предмет іпотеки законодавством України не передбачено. Не передбачає такого способу припинення іпотеки і укладений сторонами договір іпотеки.

Позивач в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не довів суду шляхом подання належних та допустимих доказів ту обставину, що відповідач ОСОБА_5 порушує, не визнає або оспорює законні права чи інтереси ОСОБА_4

Суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення слід змінити. Доповнити мотивувальну частину рішення посиланням на те, що такого способу захисту, як припинення в судовому порядку іпотеки у звязку з переходом до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, право власності на предмет іпотеки законодавством України не передбачено. Не передбачає такого способу припинення іпотеки і укладений сторонами договір іпотеки. Позивач в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не довів суду шляхом подання належних та допустимих доказів ту обставину, що відповідач ОСОБА_5 порушує, не визнає або оспорює законні права чи інтереси ОСОБА_4 та на ст.ст. 16, 599-601, 604-609 ЦК України, п. 25 Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410, п.п. 1.5, 2.1 Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, яке затверджене наказом Міністерства юстиції України від 9 червня 1999 р. N 31/5(у редакції наказу Міністерства юстиції України від 18 серпня 2004 р. N 85/5).

В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 липня 2011 року змінити.

Доповнити мотивувальну частину рішення посиланням на те, що такого способу захисту, як припинення в судовому порядку іпотеки у звязку з переходом до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, право власності на предмет іпотеки законодавством України не передбачено. Не передбачає такого способу припинення іпотеки і укладений сторонами договір іпотеки.

Позивач в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не довів суду шляхом подання належних та допустимих доказів ту обставину, що відповідач ОСОБА_5 порушує, не визнає або оспорює законні права чи інтереси ОСОБА_4 та на ст.ст. 16, 599-601, 604-609 ЦК України, п. 25 Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410, п.п. 1.5, 2.1 Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, яке затверджене наказом Міністерства юстиції України від 9 червня 1999 р. N 31/5(у редакції наказу Міністерства юстиції України від 18 серпня 2004 р. N 85/5).

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: