Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 2-1533/11
РІШЕННЯ

Іменем України

22.06.2011 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді: Ковальчук Л.М.,

при секретарі: Гуменній Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2011 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про повернення боргу, посилаючись на те, що 3 серпня 2007 року він надав ОСОБА_3 на його прохання 80000 грн. позики для купівлі автомобіля строком на три роки з дня підписання відповідної розписки. ОСОБА_3 80000 грн. отримав і вчинив підпис у розписці про одержання коштів у зазначеній сумі. Кошти він передав ОСОБА_3 в присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які також вчинили підпис на розписці та вказали, що були свідками написання розписки та передачі коштів.

У серпні та вересні 2010 року він неодноразово звертався до ОСОБА_3 та вказував на необхідність повернення боргу. ОСОБА_3 відтягував час повернення коштів, вказуючи на скрутне матеріальне становище, а також на те, що у нього йдуть безкінечні суди з ОСОБА_2 з приводу поділу майна.

В останні дні вересня 2010 року ОСОБА_3 відмовив йому у поверненні грошових коштів з посиланням на те, що в нього відібрали те майно, що він купив за позичені кошти.

Коли ОСОБА_3 позичив у нього 80000 грн., то він пояснював, що гроші йому необхідно для придбання автомобіля. Приблизно через два місяці він побачив у ОСОБА_3 автомобіль Мерседес-Бенз, вантажний. На підтвердження поділу майна між ним та ОСОБА_2 ОСОБА_3 надав йому судові рішення про поділ автомобіля та про те, що суд визнав факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сімєю без реєстрації шлюбу з листопада 2001 року по листопад 2008 року.

Строк повернення коштів-3 серпня 2010 року. До даного часу ОСОБА_3 зобовязання не виконав.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду від 7 липня 2009 року встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сімєю, але не перебувають у шлюбі з листопада 2001 року по листопад 2008 року.

Під час передачі позики ОСОБА_3 в сумі 80000 грн. ОСОБА_3 проживав однією сімєю із ОСОБА_2

Рішенням Києво-Святошинського районного суду від 22 вересня 2010 року з ОСОБА_3 стягнуто половину вартості автомобіля ОСОБА_6, який він придбав за позичені кошти.

Особи, що проживають однією сімєю, повинні не тільки ділити майно, а й нести спільну відповідальність за зобовязаннями.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь 80000 грн. солідарно, а також понесені судові витрати.

У квітні 2011 року ОСОБА_1 подав суду заяву про збільшення позовних вимог, посилаючись на те, що борг ОСОБА_3 3 серпня 2010 року не повернув і тому у відповідності до ст. 625 ЦК України повинен нести відповідальність за порушення грошового зобовязання у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Інфляційне збільшення з 3 серпня 2010 року по 19 квітня 2011 року складає 1,093. 80000х1,093=87440 грн. 3% від 80000 грн. складають 1709 грн. 59 коп. всього заборгованість станом на 19 квітня 2011 року складає 80000 грн.+7440 грн.+1709,59 грн=89149 грн. 59 коп.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь солідарно 80000 грн. основного боргу, 7440 грн. інфляційного збільшення заборгованості, 3% річних від суми заборгованості-1709 грн. 59 коп., а всього-89149 грн. 59 коп. та понесені судові витрати.

У травні 2011 року ОСОБА_1 подав суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій зазначав, що борг ОСОБА_3 3 серпня 2010 року не повернув і тому у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України повинен нести відповідальність за порушення грошового зобовязання у виглядів сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Інфляційне збільшення з 3 серпня 2010 року по 19 травня 2011 року складає 1,108. 80000 грн.х1,108=88640 грн. 3% від 80000 грн. складають 1893 грн. 70 коп. Всього заборгованість станом на 17 травня 2011 року складає 80000 грн. 8640 грн. +1893 грн. 70 коп. =90533 грн. 70 коп.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь солідарно 80000 грн. основного боргу, 8640 грн. інфляційного збільшення заборгованості, 3% річних від суми заборгованості-1893 грн. 70 коп., а всього-90533 грн. 70 коп. та понесені судові витрати.

У травні 2011 року ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, посилаючись на те, що в провадженні суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про повернення боргу в сумі 80000 грн. У цій позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що він 3 серпня 2007 року надав ОСОБА_3 на його прохання 80000 грн. позики для купівлі автомобіля на три роки.

В заяві він також наполегливо стверджує про те, що ОСОБА_3 проживав разом із нею однією сімєю без реєстрації шлюбу з 2001 року по листопад 2008 року і відповідно до ст. ст. 60-66, 74 СК України він, як особа, що проживала однією сімєю разом із ОСОБА_3 повинна відповідати за його зобовязаннями.

Вказаний автомобіль був куплений за гроші, отримані у кредит. Наявна зацікавленість ОСОБА_3 разом із його товаришем ОСОБА_1 будь-яким чином відсудити у нього кошти. Тому така розписка зявилась у ОСОБА_1, а написана вона на три роки з метою обгрунтувати своє невчасне звернення вже після поділу майна між нею та ОСОБА_3 Останній будь-яким чином намагається помститись їй, намагається заволодіти майном, фактично заробленим її працею, яке у свій час було лише оформлено на його імя.

Сума договору позики, яка вказана в розписці ОСОБА_3, ніби то написаній у 2007 році-80000 грн. виходить за межі дрібного побутового договору для ОСОБА_3 та ОСОБА_2. які у 2007 році проживали однією сімєю.

Отже, вказаний договір суперечить інтересам ОСОБА_2 Цей договір, як зазначає ОСОБА_1, створив для ОСОБА_2 обовязок повертати кошти разом із автором розписки ОСОБА_3

Але ОСОБА_2 не знала, не погоджувалась на такий договір позики, оскільки їй ніхто такої згоди не запитував, а позики зовсім не було. Якщо ж ОСОБА_3 дійсно брав гроші у ОСОБА_1, то він ніяких коштів для сімї ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надавав.

Автомобіль, про який зазначає ОСОБА_1, був куплений на кредитні кошти. Тому якщо ОСОБА_3 і брав позику у ОСОБА_1 у такій сумі, то вона до неї не має ніякого відношення, вона про неї взнала лише із копії позову у травні 2011 року.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила визнати договір позики 80000 грн. ОСОБА_1 ОСОБА_3, який оформлений розпискою ОСОБА_3 від 3 серпня 2007 року у м. Києві недійсним, тобто таким, що не створював правових наслідків (повернення вказаної суми грошей) для ОСОБА_2, яка проживала із ОСОБА_3 однією смєю з листопада 2001 року по листопад 2008 року без реєстрації шлюбу.

Ухвалою суду від 2 червня 2011 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу та обєднано в одне провадження зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав та просив його задовольнити, зустрічний позов ОСОБА_2 не визнав та заперечував проти його задоволення.

У судовому засіданні відповідач за позовом ОСОБА_1 (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 та її представник позов не визнали та заперечували проти його задоволення, зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити.

У судове засідання відповідач ОСОБА_3 не зявився, про час і місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином, надавав суду заяви по розгляд справи у його відсутності.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 підлягає задоволенню, в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та в зустрічному позові ОСОБА_2 слід відмовити з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що за Договором позики від 3 серпня 2007 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 на придбання автомобіля кошти в розмірі 80 000 грн. в якості позики на строк три роки, про що видав письмову розписку.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 липня 2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 21 жовтня 2009 року, в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна обєктом спільної сумісної власності, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна обєктом спільної сумісної власності задоволено у повному обсязі. Встановлено факт проживання ОСОБА_2 до ОСОБА_3 однією сімєю без шлюбу з листопада 2001 року по листопад 2008 року. Визнано автомобіль марки „ MERCEDES Sprinter, д.р.н. АІ 0818ВЕ, обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 259 грн., що складаються з судового збору у розмірі 17 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 242 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 вересня 2010 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору про встановлення режиму майна чоловіка та жінки, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою від 31 березня 2006 року недійсним, позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,1506 га, яка складається з земельної ділянки № 1 площею 0,1000 га, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :01:015:0035 та земельної ділянки № 2 площею 0,0506 га, наданої для ведення ОСГ, кадастровий номер :01:015:0036, що знаходиться в м. Вишневому, Києво-Святошинського району, Київської області по вул. Святоюріївській, 16. Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину автомобіля марки Мерседес-спринтер, державний реєстраційний номер НОМЕР_1. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 49572 грн. 50 коп. в рахунок грошової компенсації ? частини вартості автомобіля марки Мерседес-спринтер, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, 495 грн. 72 коп. судового збору, а всього 50098,22 грн. Виділено автомобіль марки Мерседес-спринтер, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_3. В решті позову відмовлено. В позові ОСОБА_3 про визнання договору про встановлення режиму майна чоловіка та жінки, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою від 31 березня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 недійсним відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 90 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2010 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 вересня 2010 року в частині визнання за ОСОБА_2 право власності на ? частину автомобіля НОМЕР_2 скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цієї вимоги. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Згідно вимог ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними під час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Однак як зазначала ОСОБА_2 вона не знала про укладення такого договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, а тому і не давала своєї згоди на укладення такого договору. Якщо ж ОСОБА_3 дійсно брав гроші у ОСОБА_1, то він ніяких коштів для їхньої сімї не надавав, до даного договору вона не має ніякого відношення, і про нього взнала лише із копії позову у травні 2011 року.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 не надали суду доказів, що вказаний договір позики від 3 серпня 2007 року був укладений за згодою ОСОБА_2 та що даний договір був укладений в інтересах сімї ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а також у розписці не вказано на придбання якого автомобіля ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 кошти в розмірі 80000 грн.

Доводи відповідача ОСОБА_3 в поданій ним заяві суду про те, що все майно, в тому числі автомобіль, що був придбаний за кошти, які він взяв у ОСОБА_1, забрала ОСОБА_2, а тому вона і повинна повертати борг, є безпідставними, оскільки ОСОБА_3 не надано суду доказів і не доведено даних обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.

Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України якщо позичальник не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК цього Кодексу.

Згідно вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 не виконує належним чином взяті зобовязання по поверненню коштів за договором позики, а тому позов підлягає задоволенню і з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути 80000 грн. основного боргу, 8640 грн. заборгованості з урахуванням індексу інфляції за час прострочення, 3% річних від суми заборгованості-1893 грн. 70 коп., а всього-90533 грн. 70 коп.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення з неї на його користь боргу за договором позики від 3 серпня 2007 року, то суд відмовляє у його задоволенні, оскільки позивачем ОСОБА_1 не надано доказів в обгрунтування заявлених ним вимог до ОСОБА_2

У травні 2011 року ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, невизнаних, оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд, зясувавши дійсні обставини та давши оцінку зібраним в справі доказам, дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову, оскільки дана зустрічна позовна заява подана у формі заперечень ОСОБА_2 на заявлений первісний позов ОСОБА_1, проти якого заперечувала ОСОБА_2, про що й зазначила в зустрічні позовній заяві та просила прийняти її позов, який є зустрічним формально лише відносно позову ОСОБА_1

Також з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 813 грн. 83 коп., 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а також стягнути з ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 91 грн. 50 коп. в дохід держави.

Керуючись ст. ст. 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України, ст. 65, 74 Сімейного кодексу України, ст. ст. 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 3 серпня 2007 року 90 533 грн. 70 коп. та понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 813 грн. 83 коп., 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а також стягнути з ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 91 грн. 50 коп. в дохід держави.

У задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду або шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в разі відсутності в судовому засіданні осіб, які брали учать у справі, під час проголошення судового рішення.

Суддя Ковальчук Л.М.