Справа №2-1041/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2011 року Рахівський районний суд Закарпатської області

у складі: головуючої - судді Марусяк М.О.

при секретарях - Ступчук Л.Б., Беднар О.О.,

з участю: позивачів - ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивують тим, що з відповідачкою ОСОБА_3 вони проживають по сусідству в м. Рахів, по вул. Довженка. Протягом останніх шести місяців відповідачка систематично, з наміром відібрати у них частину їхньої земельної ділянки, провокує різного роду побутові сварки, після чого звертається в Рахівський РВ УМВС, з скаргами на них, звинувачуючи їх у скоєнні злочину щодо неї. Неодноразовими перевірками проведеними працівниками Рахівського РВ УМВС, жодна з скарг не була підтверджена. Листом №2647 від 28.03.2011 року їх повідомлено про наслідки перевірки скарги ОСОБА_3 та рекомендовано звернутися в суд. 18 квітня 2011 року ОСОБА_2, аналогічно повідомлено про результати перевірки скарги ОСОБА_3, відсутність в його діях складу злочину. Така сама відповідь надійшла стосовно нього і 6 травня 2011 року листом №4391. 22 травня 2011 року постановою ДІМ Рахівського РВ УМВС ОСОБА_5 відмовлено в порушенні проти ОСОБА_1 кримінальної справи за нанесення тілесних ушкоджень громадянці ОСОБА_3 за відсутністю події злочину на підставі п.1 ст. 6 КПК України. Матеріали стосовно неправдивого повідомлення органу дізнання про вчинення злочину направлено в прокуратуру Рахівського району. Вважають, що неправомірними діями відповідачки принижено їхня честь та гідність, так як вони проживають мирно з усіма сусідами по вулиці, по місцю проживання характеризуються позитивно, ніяких протиправних дій відносно відповідачки не вчиняли, а неправдиві відомості стосовно них поширені письмово, шляхом офіційного звернення в органи дізнання, та також заподіяно моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, оскільки відповідачка принизила їх перед іншими людьми та поширила відомості стосовно них, про те, що вони скоїли злочин. Вони перенесли переживання та хвилювання і на запитання про те, чи скоювали вони злочин, повинні були постійно виправдовуватись перед працівниками міліції та сусідами, що ніякого злочину вони не скоювали.

Тому позивачі просять суд, винести рішення, яким зобов`язати ОСОБА_3 припинити неправомірні дії щодо поширення неправдивих відомостей що принижують честь гідність та публічно вибачиться перед ними. Стягнути з ОСОБА_3 на їх користь в рахунок відшкодування моральної шкоди по 1700 гривень, кожному, та судові витрати.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та показали суду, що вже з пів року між ними та відповідачкою існує земельний спір, на грунті якого відповідачка постійно влаштовує сварки, за результатами яких постійно звертається до Рахівського РВ УМВС. Вважають, що дії відповідачки, які полягають в постійному зверненні на них, до органів внутрішніх справ, порочать їх честь та гідність, тому позов підтримують та просять суд зобов`язати ОСОБА_3 припинити неправомірні дії щодо поширення неправдивих відомостей що принижують честь гідність та публічно вибачиться перед ними. Стягнути з ОСОБА_3 на їх користь в рахунок відшкодування моральної шкоди по 1700 гривень кожному та судові витрати.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та показала суду, що дійсно між ними існує спір на земельній ділянці. Позивачі самі постійно ображають її, окрім того наносили тілесні пошкодження, оскільки вона являється інвалідом та занепокоїна за своє здоров`я, тому зверталася до органів внутрішніх справ з проханням порушити відносно ОСОБА_2 кримінальну справу. Однак постійно отримувала негативну відповідь. Вважає даний позов безпідставним та просить відмовити в його задоволенні в цілому.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обовязки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом.

Як на доказ своїх вимог позивачі посилаються на те, що протягом останніх шести місяців відповідачка систематично, з наміром відібрати у них частину їх земельної ділянки, провокує різного роду побутові сварки. Наявність між сторонами земельного спору підтверджено також в судовому засіданні з пояснень сторін.

Після побутових сварок відповідачка, зверталася в Рахівський РВ УМВС з скаргами на позивачів, звинувачуючи їх у скоєнні злочину щодо неї. Листом №2647 від 28.03.2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлено про наслідки перевірки скарги ОСОБА_3 та рекомендовано звернутися в суд.

18 квітня 2011 року ОСОБА_2, аналогічно повідомлено про результати перевірки скарги ОСОБА_3, відсутність в його діях складу злочину. Така сама відповідь надійшла стосовно ОСОБА_1 і 6 травня 2011 року (лист №4391).

22 травня 2011 року постановою ДІМ Рахівського РВ УМВС ОСОБА_5 відмовлено в порушенні проти ОСОБА_1 кримінальної справи за нанесення тілесних ушкоджень громадянці ОСОБА_3 за відсутністю події злочину на підставі п.1 ст. 6 КПК України. Матеріали стосовно неправдивого повідомлення органу дізнання про вчинення злочину направлено в прокуратуру Рахівського району.

З пропозицією звернутися до Рахівського районного суду в порядку приватного обвинувачення, Рахівським РВ УМВС в Закарпатській області, було надіслано листи ОСОБА_3 (листи №4496 від 10.05.2011 року, № 2648 від 28.03.2011 року, №2353 від 18.03.2011 року, №10980 від 27.10.10, №11508 від 14.11.2011 року, № 11604 від 16.11.2011 року). Копії, вищенаведених документів містяться в матеріалах справи.

Частина 5 ст. 55 Конституції України надає людині можливість будь-якими не за бороненими законом засобами самому захищати свої права і сво боди від порушень і протиправних посягань. Найбільш типови ми прикладами самозахисту, як свідчить практика, є звернення до засобів масової інформації, використання допомоги, що її можуть надати правозахисні організації.

Стаття 22 Конституції України передбачає, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Соціально-філософським підґрунтям коментованого припису є уявлення про принципову невичерпність розвитку, збільшення кількості й розширення обсягу прав і свобод людини, необхідних для задоволення її потреб. Зростання та урізноманітнення людських потреб соціальна закономірність, підтверджена усією історією людства. Ця закономірність саме і є об'єктивною основою невичерпності прав та свобод людини. Невичерпність прав і свобод не слід ототожнювати із необмеженими можливостями їх використання. Це положення роз'яснюється у коментарях до статей 21, 64 Конституції. Наведений припис фіксує «відкритість»переліку конституційних прав і свобод людини, свідчить про те, що вони не вичерпуються лише тими правами, які закріплені в Конституції. У такий спосіб резервується, передбачається можливість подальшого розширення цього переліку, виникнення і державного забезпечення у майбутньому нових прав людини і громадянина. У цьому полягає гуманістичний пафос коментованого положення. Інший висновок із наведеного припису полягає в тому, що ряд прав і свобод людини може існувати й існує поза цією Конституцією.

Отже, ніхто не позбавив ОСОБА_3, вважаючи, що її здоров`ю чи життю, з боку дій позивачів, загрожує небезпека, звертатися до органів внутрішніх справ з відповідними заявами про злочин, В вже вирішувати, чи дійсно скоєно злочин чи ні, належить до компетенції органів внутрішніх справ, які розглянувши заяви відповідачки, прийшли до відповідного висновку, та відмовили в порушенні відносно ОСОБА_1, кримінальної справи в зв`язку з відсутністю реальних підстав погрози вбивством.

Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»(надалі Постанова) при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до п. 19 Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію»оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на свободу висловлення своєї думки. За текстом цієї статті це право включає не тільки свободу дотримуватися своєї думки, тобто не переслідуватися за свої переконання, але також можливість вільно отримувати і поширювати інформацію про ідеї.

У судовому засіданні встановлено, що між позивачами ОСОБА_1, ОСОБА_2 і відповідачкою ОСОБА_3 склалися неприязні відносини, оскільки, як встановлено, з пояснень сторін та матеріалів справи, між ними виник земельний спір, у звязку з чим сторони повинні були бути готовими до наявності з кожного боку критики їх особистої поведінки та висловлювань. Звернення ОСОБА_3 із заявами до органів внутрішніх справ не є фактичними твердженнями, а є оціночними судженнями їх дій та не підлягають спростуванню і доведенню їх правдивості. В ході розгляду справи, будь-яких доказів про те, що ОСОБА_3 якимось чином принизила честь та гідність позивачів, не здобуто. Таким чином, особисті і немайнові права ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не були порушеними. Отже, підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Відповідно до ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті і немайнові права.

Відповідачка стверджувала, що зверталася до органів внутрішніх справ із заявою на дії позивачів, побоюючись за своє життя та здоров`я, тобто не поширювала інформацію, яка б ганьбила їх честь, гідність і ділову репутацію. Позивачі не довели факту поширення ОСОБА_3 недостовірної інформації.

У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню, оскільки такий недоведено в ході судового розгляду. Натомість, в ході розгляду справи знайшли своє підтвердження неприязні стосунки, що склалися між позивачими та відповідачкою.

Керуючись ст.ст. 3, 5, 6, 10, 11, 58, 60, 88, 209, 212215, 223 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено у судову палату з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області через Рахівський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеоляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуюча: Марусяк М.О.