Справа 2-288-2011 рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2011 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Самсонової В.В.

при секретарі Калініченко М.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю відповідача ОСОБА_2

за участю адвоката ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанкдо ОСОБА_2 про звернення стягнення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанктретя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсними кредитного та іпотечних договорів,-

В С Т А Н О В И В:

01 червня 2009 року позивач звернувся з позовною заявою до суду, в якій просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNHLGA00000816 від 26.12.2007 року, в розмірі 403123,04 дол. США звернути стягнення на нерухоме майно, а саме будівлю-магазин (одноповерхова будівля літ А-1 магазин, прибудова літ А'-1, підвал під А'-1, загальною площею 229,5 кв. м., а, а1 - ґанки, №1,2- огорожа, № 3 - ворота, І -мостіння), який розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Робоча, буд. 168-б, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № DNHLGA00000816 від 26.12.2007 року) закритим акціонерним товариством комерційним банком ПриватБанк(49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ) з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, звернути стягнення на нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю (літ А-1 загальною площею 46,8 кв. м. убиральня літ. Б (цегла)), яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Робоча, буд. 168-д, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № DNHLGA00000816/1 від 26.12.2007 року) закритим акціонерним товариством комерційним банком ПриватБанк(49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ) з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позову позивач вказав на те, що відповідно до укладеного договору № DNHLGA00000816 від 26.12.2007 року ОСОБА_2 26.12.2007 року отримав кредит у розмірі 314380,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.12.2011 року. У порушення норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 01.06.2009 року має заборгованість - 403123,04 дол. США, яка складається з наступного: 292750,35 Доларів США - заборгованість за кредитом; 20066,11 Доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4200,00 Доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 66878,99 Доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до правил надання банківських послуг: 32,81 Доларів США- штраф (фіксована частина); 19194,77 Доларів США - штраф (процентна складова). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивач та відповідач 26.12.2007 року уклали договори іпотеки:

№ DNHLGA00000816. Згідно з договором іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будівлю-магазин (одноповерхова будівля літ А-1 магазин, прибудова літ. А1-1, підвал під А'-1, загальною площею 229,5 кв. м., а, а1 - ґанки, №1,2-огорожа, № 3 - ворота, І - мостіння), який розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Робоча, буд. 168-б. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу б/н від 26 грудня 2007 року;

№ DNHLGA00000816/1. Згідно з договором іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлова будівля (літ А-1 загальною площею 46,8 кв.м. убиральня літ Б (цегла)), яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Робоча, буд. 168-д. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу б/н від 26 грудня 2007 року. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України Про іпотекуу разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

14 квітня 2010 року від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшла зустрічна позовна заява про визнання недійсними кредитний договір № DNHLGA0000816 від 26.12.2007р., укладений між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк, іпотечний договір № DNHLGA0000816 від 26.12.2007р., укладений між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк, іпотечний договір № DNHLGA0000816/1 від 26.12.2007р., укладений між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк. В обґрунтування позовних вимог позивач за зустрічним позовом зазначив, що умови кредитного договору є несправедливими, так, як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду ОСОБА_2, споживача кредитних послуг. Несправедливими є, зокрема, умови кредитного, договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, банк перекладає на позичальника за кредитним договором та споживач: кредитних послуг, що є грубим порушенням ч.3 ст. 13 ЦК України. Таким чином, використання банком долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесенням в кредитний договір пункту, що значно погіршує становище ОСОБА_2, як споживача, порівняно з банком у разі настання певних подій.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, посилався на обставини викладені в позовній заяві, проти зустрічної позовної заяви заперечував, пояснив, що під час укладення кредитного договору позивачу було надано повну інформацію про валюту кредитування, сукупну вартість кредиту, порядок та умови його погашення, і відповідно до дозволу на право здійснення операцій з валютними цінностями, вказана у дозволі валютна операція в повній мірі відповідає характеру укладеної з клієнтом кредитної угоди, в якій валютою кредитування є саме іноземна валюта.

Відповідач та адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги ПАТ Приват Банкне визнали, в їх задоволенні просили відмовити, зустрічний позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити, посилалися на обставини і докази, які містяться в матеріалах справи.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ Приват Банк задоволенню не підлягають, а зустрічний позов ОСОБА_2 необхідно задовольнити з наступних підстав.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Представник позивача не зміг пояснити суду, яка на теперешній час заборгованність у відповідача перед позивачем, документів підтврджуючих заборгованність відповідача на час розгляду справи суду не надано.

Відповідно до ст. 524 ЦК України, зобов'язання повинно бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

У судовому засіданні було встановлено, що 26.12.2007 р. між ОСОБА_2 та ПАТ КБ Приват Банкбув укладений Кредитний договір № DNHLGA0000816.(а.с.7-11). 26.12.2007 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 314380,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.12.2011 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивач та відповідач 26.12.2007 року уклали договори іпотеки:

№ DNHLGA00000816. Згідно з договором іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будівлю-магазин (одноповерхова будівля літ А-1 магазин, прибудова літ. А1-1, підвал під А'-1, загальною площею 229,5 кв. м., а, а1 - ґанки, №1,2-огорожа, № 3 - ворота, І - мостіння), який розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Робоча, буд. 168-б.(а.с.15-18). Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу б/н від 26 грудня 2007 року;(а.с.33-34)

та договір іпотеки № DNHLGA00000816/1. Згідно з договором іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлова будівля (літ А-1 загальною площею 46,8 кв.м. убиральня літ Б (цегла)), яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Робоча, буд. 168-д.(а.с.19-22). Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу б/н від 26 грудня 2007 року.(а.с. 31-32). ОСОБА_2 та його предстаник стверджувають, що у відповідачів при укладенні спірного договору кредиту була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору. В судовому засіданні факт відсутності вказаної індивідуальної ліцензії відповідач не спростував.

Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справізазначено, що згідно з ч.1 ст. 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 192 ЦК, ч.3. ст..533 ЦК ; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"), і ст.. 47 Закону України Про банки і банківську діяльністьвстановлює загальні вимоги до здійснення комерційними банками банківських операцій та передбачає для вчинення яких банківських операцій комерційним банкам слід отримати банківську ліцензію та письмові дозволи.

Разом з тим, режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства визначається Декретом КМУ Про систему валютного регулювання і валютного контролю.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 вищенаведеного Декрету, до валютних операцій відносяться операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 Декрету, до валютних цінностей відноситься іноземна валюта-іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Згідно п. гч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема індивідуальна ліцензія потребується у разі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Отже, індивідуальні ліцензії мають цільовий характер і надаються на вчинення разової валютної

операції. Також за змістом аналізованої ст. 5 Декрету, ліцензії на право вчинення операцій з

валютними цінностями, видаються лише юридичним особам.

Згідно ч. 5 ст. 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Разом з цим, у відповідача, а відтак і у позивача, як встановлено судом в ході розгляду справи, на момент укладення спірного договору кредиту індивідуальна ліцензія, видана Національним Банком на використання іноземної валюти при здійсненні платежів за вказаним договором кредиту була відсутня.

ПАТ КБ Приват Банкнадав суду банківську ліцензію № 22 від 19.03.1992 року, дозвіл № 22-2 від 19.03.1992 року та додаток до даного дозволу. Однак, посилання позивача на достатність вказаної банківської ліцензії, письмового дозволу та додатку письмового дозволу на використання іноземної валюти як засобу платежу при виконанні спірного договору кредиту, спростовується наступним.

Відповідно до п. 1.5. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. N 483, згідно якого використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється - якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями); у випадках, передбачених законами України.

Згідно п. 1.2. вказаного Положення, воно регламентує порядок та умови видачі Національним банком України резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Відповідач в свою чергу, використовував готівкову іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за спірним договором кредиту, вносячи готівкою долари США в касу ПАТ КБ Приват Банк.

Згідно п. 1.1. Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 № 200, ці Правила встановлюють порядок та умови використання готівкової іноземної валюти резидентами і нерезидентами в Україні.

Відповідно до п. 6.2. Правил, фізичні особи - резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у випадках, передбачених підпунктами "а", "в" та "е" пункту 6.1 цієї глави, зокрема у разі: сплати мита, інших податків і зборів (обов'язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків.

Згідно п. 6.3. Правил фізичні особи, а також юридичні особи - резиденти та іноземні представництва можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на в'їзд (віз) до цих країн фізичним особам, які виїжджають у приватних справах та в службові відрядження.

Таким чином, відповідачу чинним законодавством не було надано права здійснювати використання готівкової іноземної валюті при здійсненні платежів за спірним договором кредиту та внесення плати за користування кредитом на користь ПАТ КБ Приват Банкшляхом внесення доларів США в касу ПАТ КБ Приват Банк.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що чинним на момент укладення спірного кредитного договору законодавством України не було передбачено, що безпосередньо банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу Національного банку України надають право громадянам України здійснювати валютні операції, зокрема виконувати грошові зобов'язання за кредитним договором в іноземній валюті, в силу положень ст. ст. 192, 533 ЦК України, п. гч. 4 ст. 5 Декрету.

За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Ст. 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Отже, оспорюваний кредитний договір відповідно до ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України є недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що

пов'язані з його недійсністю. ,

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

За таких обставин, приймаючи до уваги доведеність вимог позивача за зустрічним позовом щодо недійсності кредитного договору № DNHLGA0000816 від 26.12.2007р, в забезпечення виконання відповідачем обов'язків за яким було укладено між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк, іпотечний договір № DNHLGA0000816 від 26.12.2007р., іпотечний договір № DNHLGA0000816/1 від 26.12.2007р., останній підлягає визнанню судом недійсними на підставі ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України,-

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 192, 203, 215, 236, 524, 533, 548 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 84, 88, 143, 209, 212, 215 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанкдо ОСОБА_2 про звернення стягнення відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсними кредитного та іпотечних договорів задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір № DNHLGA0000816 від 26.12.2007р., укладений між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк.

Визнати недійсним іпотечний договір № DNHLGA0000816 від 26.12.2007р., укладений між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк.

Визнати недійсним іпотечний договір № DNHLGA0000816/1 від 26.12.2007р., укладений між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Самсонова