Справа № 2 - 508 /11 р.
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
1 березня 2011 р. Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого - судді Спінчевської Н.А.,
при секретарі - Ковальовій С.В.,
за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,
В серпні 2010 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення богу за договором позики, 3% річних за прострочення грошового зобовязання, індексу інфляції.
Позивач вказував на те, що 26 квітня 28 жовтня та 8 листопада 2003 року між ним та відповідачкою було укладено договір позики, за якими він передав ОСОБА_3 грошові кошти всього в сумі 1700 доларів США до 8 грудня 2002 року.
Відповідачка зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала, у встановлений строк суму позики на повернула.
У судовому засіданні позивач уточнив заявлений позов. Вказував на те, що при здійсненні розрахунку він помилково застосував курс НБУ за 1 долар станом на 01.11.2003 р., а тому просив суд задовольнити позов, стягнути на його користь з відповідачки 1700 дол.США боргу, 10 процентів, встановлених договорами позики за період з 23.10.2003 р. по 31.12.2003 р., проценти річних та індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання, застосувавши офіційний курс НБУ за 1 дол.США на час вирішення судом спору.
Відповідачка в судове засідання не зявилася. Про час і місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином.
Згідно зі ст.ст.224, 225 ЦПК України судом проводиться заочний розгляд справи.
Заслухавши пояснення позивача, його представника, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 23 жовтня 2003 р. між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 укладено договір позики, що підтверджується письмовою розпискою, згідно якого позивач передав відповідачці 500 дол. США на строк до 2004 р. 8 листопада 2003 р. між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 укладено другий договір позики, що також підтверджується письмою розпискою, згідно якого 8 листопада 2003 р. позивач передав відповідачці кошти у розмірі 1200 дол. США на строк до 30 грудня 2003 року.
Як вбачається з матеріалів справи відповідачка у встановлений строк зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала, взяті кошти не повернула.
Що стосується вимог позивача про стягнення процентів за користування коштами за період з 23.10.2003 р. по 31.12.2003 р., то вони задоволенню не підлягають, оскільки норми ст.ст.170, 374 ЦК Української РСР не допускали встановлення процентів за грошовими зобовязаннями фізичних осіб до 1 січня 2004 р.
Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За таких обставин суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних є обгрунтованими. Таким чином з відповідачки на користь позивача слід стягнути три проценти річних за період з 01.01.2004 р. по 26.08.2010 р. у розмірі 340,2 дол. США, ( 0,14 дол.* 2430 днів), що в еквіваленті на час вирішення судом спору складає 2697 грн. 79 коп.
Що ж стосується вимог позивача про стягнення індексу інфляції, то вони задоволенню не підлягають оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, яке визначене договором у гривні.
Згідно положень ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Суд приймає до уваги доводи позича про поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовом, що повязані з його зверненням з 2004 р. до органів внутрішніх справ щодо порушення кримінальної справи за фактом шахрайських дій ОСОБА_3 у відношенні до нього, яку було порушено 10.02.2006 р. та закрито 28 лютого 2010 р. у звязку з відсутністю в діях відповідачки складу злочину, та вважає, що строк звернення до суду з даним позовом підлягає поновленню.
Згідно зі ст.89 ЦПК України, постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 р. №590 «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» з відповідачки на користь позивача слід стягнути 300 грн. на правову допомогу.
Відповідно зі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачені при подачі позову судові витрати пропорційно задоволеним вимогам.
Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215, 224, 225 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнити частково.
В іншій частині в позові відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти з дня проголошення рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача поданою протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: Н.А. Спінчевська