АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 22-ц-1153/2011 р. Головуючий: 1 інстанції
Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2011 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

при секретарі : Подпрядовій В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Борівського районного суду Харківської області від 24 грудня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, малолітньої ОСОБА_4, треті особи: орган опіки та піклування Борівської селищної ради Борівського району Харківської області, Служба громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Борівського РВ ГУ МВСУ в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2010 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що з 2002 року вони з відповідачкою по справі ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину - доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В період шлюбу вони всі разом проживали й були зареєстровані в житловому будинку № 6, розташованому по пров. Червоноармійському в смт. Борова Борівського району Харківської області, що належав матері позивача - ОСОБА_5

27 травня 2006 року мати позивача ОСОБА_5 померла, в звязку з чим відкрилася спадщина на все належне їй майно, яку в установленому законом порядку прийняли позивач та його рідний брат.

Згідно свідоцтва про право на спадщину та договору про поділ спадкового майна від 02 квітня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Борівської державної нотаріальної контори, право приватної власності на житловий будинок № 6 з надвірними будівлями, що розташований у смт. Борова по пров. Червоноармійському, в порядку спадкування за законом у цілому перейшло до позивача.

Рішенням Борівського районного суду від Харківської області від 26.04.2007 року в звязку з тим, що подружнє життя сторін не склалося, укладений між ними шлюб за ініціативою відповідачки було розірвано, а їхню малолітню доньку ОСОБА_4 залишено на виховання з матірю.

01 квітня 2008 року розірвання шлюбу, здійснене в судовому порядку, було зареєстроване в державному органі РАЦС.

Однак, ще до цього у вересні 2007 року дружина позивача - відповідачка по справі ОСОБА_2, зібравши всі свої та доньки речі й не знявшись з реєстрації за місцем тодішнього проживання, разом із дитиною переїхала жити в смт. Ковшарівка Купянського району Харківської області, де з того часу й проживають.

Він, позивач неодноразово просив свою колишню дружину знятися з реєстрації у належному тепер вже йому житловому будинку, але остання категорично відмовляється це робити.

На теперішній час позивач, не маючи такої потреби, також не проживає в зазначеному будинку, а тому має намір продати це нерухоме майно, оскільки будинок без належного догляду починає руйнуватися й може взагалі прийти в не придатний для проживання стан.

З цією метою позивач знайшов вже і покупців, але оформити договір купівлі-продажу належного йому житлового будинку в установленому законом порядку, тобто реалізувати на власний розсуд свої права власника, він позбавлений можливості, позаяк у цьому будинку залишилися зареєстрованими його колишня дружина та їхня малолітня донька, які в добровільному порядку не бажають зніматися з реєстрації.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що будь-яких перешкод відповідачам у користуванні належним йому житловим будинком він ніколи не чинив, позивач ОСОБА_3 просив суд з метою захисту його прав власності на нерухоме майно визнати його колишню дружину - відповідачку по справі ОСОБА_2 та їхню доньку ОСОБА_4, яка проживає з матірю, такими, що втратили право користування житловим будинком № 6 по пров. Червоноармійському в смт. Борова Борівського району Харківської області на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, тобто в звязку з відсутністю відповідачів у житловому приміщенні без поважних причин понад встановлені законодавством строки та зобовязати Службу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Борівського РВ ГУ МВСУ в Харківській області зняти останніх з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 підтримав заявлені ним вимоги та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2, не заперечуючи самого факту тривалої відсутності та не проживання її з донькою з 2007 року в належному колишньому чоловікові житловому будинку, між тим заявлених позивачем вимог не визнала, посилаючись на те, що хоча вони, дійсно разом із донькою й проживають у ІНФОРМАЦІЯ_2, однак проживають вони в орендованій квартирі й власного постійного місця проживання не мають.

Крім того, влітку 2010 року вони навідувалися до спірного - належного позивачеві домоволодіння, розташованого по пров. Червоноармійському, № 6 в смт. Борова Борівського району Харківської області, а тому примусове зняття їх з реєстрації місця проживання за вказаною адресою в опалювальний сезон порушить їхні права.

Рішенням Борівського районного суду Харківської області від 24 грудня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені.

Суд визнав відповідачку ОСОБА_2 разом із малолітньою донькою сторін - ОСОБА_4 такими, що втратили право користування належним позивачеві житловим будинком, розташованим у смт. Борова Борівського району Харківської області по пров. Червоноармійському № 6, та зобовязав Службу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Борівського РВ ГУ МВСУ в Харківській області зняти останніх з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Не погодившись із таким рішенням районного суду та вважаючи його незаконним і необгрунтованим, відповідачка ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позивачем вимог у повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору по суті.

При цьому апелянт вказує на те, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги її колишнього чоловіка, безпідставно послався на рішення Борівського районного суду від Харківської області від 26.04.2007 року, яким було розірвано укладений між сторонами шлюб, а їхню малолітню доньку залишено на виховання з матірю, оскільки це рішення, на думку апелянта, будь-якого значення для вирішення виниклого між сторонами спору не має.

Крім того, апелянт вказує й на те, що постійного місця проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2 вони з донькою не мають, а примусове зняття їх з реєстрації за попереднім місцем проживання в належному позивачеві житловому будинку в опалювальний сезон, призведе до порушення їхніх прав.

Позивач ОСОБА_3 у своїх письмових запереченнях на подану відповідачкою апеляційну скаргу просить відхилити цю апеляційну скаргу, як безпідставну, а рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, залишити без змін, вважаючи його законним, обґрунтованим і таким, що постановлене відповідно до вимог чинного законодавства.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В даному ж випадку рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, не в повній мірі відповідає цим вимогам процесуального закону.

Відповідно до ст. ст. 1, 4 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 6 Житлового кодексу УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, тобто для використання їх за цільовим призначенням (задоволення своїх житлових потреб та розпорядження ними у відповідних межах), а тому, якщо житлова площа фактично не використовується у визначених законом цілях, збереження за відсутньою особою права користування житловим приміщенням може не відповідати призначенню цього права.

Порядок та підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами визначені у ст. 71 ЖК УРСР.

Згідно цієї правової норми при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

За змістом ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК України).

Згідно ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 УК України).

Як встановлено по справі, спірним житлом є житловий будинок, що розташований по пров. Червоноармійському, 6 у смт. Борова Борівського району Харківської області, та належить на праві приватної власності позивачу по справі в порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_5, померлої у травні 2006 року.

Подружжя ОСОБА_5 - сторони по справі та їхня малолітня донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 всі разом проживали в зазначеному житловому будинку й зареєстровані в ньому.

Після офіційного розірвання укладеного між сторонами шлюбу відповідачка ОСОБА_2 в 2007 році залишила цей будинок та забравши всі свої речі разом із донькою переїхала до іншого населеного пункту і з того часу спірним житлом за його прямим призначенням не користуються.

Вказаний факт відповідачкою ОСОБА_2 визнається й не заперечується. При цьому будь-яких доказів на підтвердження поважності причин такої довготривалої відсутності в спірному житлі відповідачка до суду не представила.

Крім того, як пояснила остання в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, спірне житло, як обєкт реалізації своїх житлових прав її не цікавить, але вона не має можливості зареєструватися з дитиною в іншому місці.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив заявлені позивачем вимоги та визнав його колишню дружину разом з їхньою донькою такими, що втратили право користування належним йому на праві приватної власності житловим будинком з підстав, передбачених ст. 71 ЖК УРСР, оскільки наявність реєстрації відповідачки та малолітньої доньки сторін за адресою спірного житла, як такої, сама по собі не може бути підставою для збереження за ними права користування цим житлом чи умовою для реалізації інших їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Однак, при цьому, приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції безпідставно поклав обовязок щодо зняття відповідачки та малолітньої дитини ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою спірного житла на Службу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Борівського РВ ГУ МВСУ в Харківській області, оскільки остання в якості співвідповідача до участі в справі судом не залучалась, має статус, виключно третьої особи, тобто учасника цивільного процесу з обмеженим колом процесуальних прав та обовязків, який не є субєктом спірного матеріального правовідношення, а тому суд першої інстанції не вправі був вирішувати питання про права та обовязки останньої, а тим більше зобовязувати її вчиняти будь-які дії.

Крім того, судова колегія звертає увагу й на те, що згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням є самостійною підставою для зняття такої особи з реєстрації місця проживання відповідним органом виконавчої влади з питань реєстрації, а тому в даному випадку вирішення цього питання взагалі не потребує судового втручання.

Таким чином, з огляду на викладене, рішення Борівського районного суду Харківської області від 24 грудня 2010 року не може бути визнане цілком законним, обґрунтованим і таким, що постановлене з дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства, в звязку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінити це судове рішення, скасувавши його в частині, що стосується зобовязання Служби громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Борівського РВ ГУ МВСУ в Харківській області зняти з реєстрації місця проживання відповідачку ОСОБА_2 та малолітню доньку сторін ОСОБА_4 за адресою спірного житла, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог за їх безпідставністю.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги, наведених на її обґрунтування, то ці доводи апелянта є несуттєвими й не свідчать про наявність підстав для подальшої зміни чи скасування ухваленого по справі судом першої інстанції рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Борівського районного суду Харківської області від 24 грудня 2010 року - змінити, скасувавши це судове рішення в частині, що стосується зобовязання Служби громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Борівського РВ ГУ МВСУ в Харківській області зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та малолітню ОСОБА_4 за адресою: Харківська область, Борівський район, смт. Борова, пров. Червоноармійський, буд. № 6, та ухваливши в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог за їх безпідставністю.

У решті рішення Борівського районного суду Харківської області від 24 грудня 2010 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: