Справа № 2-1837/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2011 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Ковтуненко О.В.,

при секретарі Чуприна І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовною заявою ОСОБА_1, в особі представника ОСОБА_2, до Публічного акціонерного товариства Перший Український ОСОБА_3 Банкпро визнання недійсним кредитного договору №6034153 від 14 лютого 2008 року, у звязку із введенням в оману при укладенні договору (застосування реституції відповідно до Постанови № 9 Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними),

треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 України, в особі Донецького територіального управління ОСОБА_5 Банку України, Орган опіки та піклування Орджонікідзевської районної адміністрації міста Маріуполя, Маріупольське Управління у справах захисту прав споживачів,-

В С Т А Н О В И В:

16 травня 2011 року ОСОБА_1, в особі представника ОСОБА_2, звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ ПУМБпро визнання недійсним кредитного договору №6034153 від 14 лютого 2008 року, у звязку із введенням в оману при укладенні договору (застосування реституції відповідно до Постанови № 9 Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними), де третіми особами є ОСОБА_4, ОСОБА_5 України, в особі Донецького територіального управління ОСОБА_5 Банку України, Орган опіки та піклування Орджонікідзевської районної адміністрації міста Маріуполя, Маріупольське Управління у справах захисту прав споживачів.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 14 лютого 2008 року між позивачем та ЗАТ ПУМБ, був укладений кредитний договір №6034153 від 14 лютого 2008 року. Відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів, відповідач був зобовязаний письмово повідомити позивачу до укладення Договору, інформацію про всі істотні умови, а також розяснити існуючі методи розрахунку відсотків за кредитом, яку він за відсутності спеціальних знань в даній сфері міг не знати, зокрема він був зобовязаний в письмовій формі повідомити позивача про сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговування та повернення, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати та страхування, юридичне оформлення тощо). Проте, не зробив цього, з метою навмисного введення в оману та отримання економічної вигоди, що підтверджується Графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом за кредитним договором, через приховання дійсних сум, які мають бути сплачені в якості відсотків за користування кредитом. Позивача було введено в оману відносно терміну нарахування відсотків за користування кредитом. Це може бути підтверджено тим фактом, що згідно договору проценти розраховуються, виходячи з 360 днів у році та нараховуються щоденно, загальновідомим є той факт, що у році 365 днів, а у високосному 366 днів. Відносно цього факту позивач зробив зауваження відповідачу, на що його запевнили, що ці 5 днів, а у високосному році 6 днів, є свого роду подарунком позивачу, так як сума відсотків, яку він має сплачувати зменшуються на суму відсотків за 5 днів. Також відповідач ввів в оману позивача, коли запевнив, що плата за користування кредитом буде нараховуватися лише протягом 360 днів, та відсотки, які він має сплатити зменшуються на суму відсотків, як він мав би сплатити за ці 5 днів, а у високосному році 6 днів, у звязку із чим відповідач отримував надприбуток за цим кредитним договором. Крім того, введення в оману позивача призвело до фактичного підвищення процентної ставки за користування кредитом на 0,18 відсотка з 13 до 13,18 відсотків річних, та забезпечило для банку отримання надприбутку на даний момент. Відповідач вже отримав надприбуток у розмірі 7 663,95 гривень, а до 14 лютого 2023 року, отримає ще більше. Позивач не є юристом, економістом чи спеціалістом в області бухгалтерського обліку, тому оцінити Договір з боку його економічної та правової обґрунтованості і законності він не може, а відповідач навпаки є спеціалізованою фінансовою установою, яка має спеціальні служби та підрозділи, які можуть та мають оцінювати договір не тільки з правового боку, відносно його законності, та з економічного. Зокрема, ч.2 ст.11 Закону України Про захист право споживача відповідача був зобовязаний письмово повідомити позивачу до укладення Договору, інформацію про всі істотні умови, а також розяснити існуючі методи розрахунку відсотків за кредитом, яку він за відсутності спеціальних знань в даній сфері міг не знати. Проте, не зробив цього, з метою навмисного введення позивача в оману та отримання економічної вигоди. Крім того, цей договір, а саме забезпечення виконання за ним напряму зачіпає майнові права дитини позивача, так як квартира АДРЕСА_1 перебуває в іпотеці, а тому дозвіл органу опіки та піклування обовязково має бути, а такого дозволу не має, що в черговий раз підтверджує введення в оману позивача ОСОБА_1 На підставі викладеного та посилаючись на діюче законодавство, позивач, через представник за довіреності ОСОБА_2 звертається із даним позовом до суду та просить визнати недійсним кредитний договір №6034153 від 14 лютого 2008 року, у звязку із введенням в оману при укладенні договору (застосувати реституції відповідно до Постанови № 9 Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6, діючий на підставі довіреності, повністю підтримав позовні вимоги ОСОБА_1, та пояснив, що останнього було введено в оману відносно процентної ставки за користування кредитом, яка складає 13 % річних, проте розраховуючи відсотки за користування кредитом виходячи з 360 днів в році, а нарахування плати за користування кредитом за 365-366 днів в році, призвело до фактичного підвищення процентної ставки за користування кредитом на 0,18 % з 13 до 13,18 % річних, та забезпечило для банку отримання надприбутку. На даний момент відповідач вже отримав надприбуток у розмірі 7 663,95 гривень, а до 14 лютого 2023 року отримає ще більше. Відповідач свідомо ввів ОСОБА_1 в оману відносно цієї умови з метою отримання в такий спосіб надприбутку. Згідно розрахунків, які були проведені, надприбуток, який отримав банк за один місяць складає 255,41 гривень, а якщо згадати, що кредитний договір укладено не на один місяць, можна уявити, який надприбуток отримав би банк за весь період дії договору. Таким чином, на підставі викладеного просить суд визнати недійсним кредитний договір № 6034153 від 14 лютого 2008 року, а також застосувати реституцію відповідно до Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними.

Представник відповідача ПАТ ПУМБ- ОСОБА_7, діючий на підставі довіреності, у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог та проти того, що при укладені кредитного договору з ОСОБА_1 останнього було введено в оману, так як він був ознайомлений з умовами договору, що підтверджується його підписом на умовах, які укладались на взаємовигідних умовах. Однак, не зважаючи на це позивач ОСОБА_1 вважає можливим не виконувати зазначені умови, які мають виконуватись належним чином. Крім того, вважаю безпідставним, що при укладенні договору, необхідно отримання дозволу органу опіки та піклування. Відповідно до ст. 17 Сімейного Кодексу України, дозвіл від органу опіки та піклування повинно бути у разі коли договори підлягають спеціальній державній реєстрації та нотаріальному засвідченню. Оскільки предметом позову є оскарження кредитного договору, договір не підлягав обовязковій державній реєстрації та засвідчення нотаріально. Це стосується умов іпотечного договору, який не є предметом спору. Посилання позивача на проценту ставку, виходячи з 365 календарних днів у році, необхідно зазначити наступне. Методологічні засади, які зображені в бухгалтерському обліку доходів та порядок їх застосування основних принципів бухгалтерського обліку, які затверджені постановою від 18 червня 2003 року №255, які ґрунтуються на основних принципах міжнародного стандарту бухгалтерського обліку. Зазначена постанова є обовязковою для виконання банком, безпідставне посилання на зазначений факт, що відповідач ввів в оману позивача. Кредитний договір не виконаний та не виконується належним чином. Банк при укладенні договору керувався положенням НБУ. На підставі викладеного, просить суд відмовити у позові у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1, представник ОСОБА_2, діючий на підставі довіреності, третя особа ОСОБА_4 до судового засідання не зявились.

Представник третьої особи ОСОБА_5 Банку України в особі Донецького територіального управління ОСОБА_5 Банку України, до судового засідання не зявився, надав суду письмову заяву з проханням розглянути справу за його відсутність.

Представники третіх осіб Органу опіки та піклування Орджонікідзевської районної адміністрації міста Маріуполя, Маріупольського Управління у справах захисту прав споживачів, до судового засідання не зявились, по невідомим суду причинам, про день та час слухання справи повідомлялись своєчасно та належним чином.

Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про неможливість задоволення позовних вимоги, та прийшов до такого висновку, виходячи із наступного.

У відповідності до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статі 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно зі ст. 627, ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як встановлено судом, між сторонами 14 лютого 2008 року укладено кредитний договір № 6034153 про надання ОСОБА_1 кредиту в сумі 1 313 000 гривень за процентною ставкою 13 % річних з використанням за цільовим призначенням на строк до 14 лютого 2023 року.

Додатковою угодою № 7858252 до кредитного договору ОСОБА_1 на підставі його заяви про надання додаткового кредиту в національній валюті був наданий другий транш у розмірі 49 638,25 гривень для погашення простроченої заборгованості за раніше наданим першим траншем кредиту.

Як вбачається із тексту кредитного договору, вся необхідна інформація про умови отримання кредиту, тип відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору була надана ОСОБА_1, який ним підписаний і цілком відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Факт укладення договорів, отримання кредиту, невиконання умов договору щодо внесення щомісячних платежів та наявності прострочення платежів по зазначеними договорами, про що надсилались Банком повідомлення, ОСОБА_1 та його представниками, не заперечується.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Із розяснення НБУ України від 10 січня 1997 року щодо нарахування кількості днів при нарахуванні відсотків, вбачається, що нарахування відсотків за кредитними та депозитними угодами між резидентами і нерезидентами здійснюється на підставі 360 або 365 денного року, календарної або умовної кількості днів на місяць, як це передбачено сторонами в угоді. Сторонами в угоді передбачено, що нарахування відсотків здійснюється на підставі 360 денного року.

Таким чином, суд не вбачає підстав вважити, що застосування 360 днів як бази для нарахування процентів, ОСОБА_1 був свідомо введений Банком в оману відносно цієї умови. Факту недійсності умов кредитного договору ОСОБА_1 та його представниками, не доведено.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними розяснено, що відповідно до ст. ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

На основі повного і всебічного зясування обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимоги і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити ОСОБА_1 в задоволені позову повністю.

На підставі ст. ст. 6, 60, 215, 216, 526, 627, 628, 629, 638 ЦК України, керуючись ст. 10, 60, 61, 213 215 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, в особі представника ОСОБА_2, до Публічного акціонерного товариства Перший Український ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору №6034153 від 14 лютого 2008 року, у звязку із введенням в оману при укладенні договору (застосування реституції відповідно до Постанови № 9 Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними), відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі в 10-дений строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення суду.

Суддя Ковтуненко О.В

.