Решетилівський районний суд Полтавської області
№ 2 -298/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.09.2011

с-ще Решетилівка

Решетилівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Микитенка В.М.,

при секретарі - Ткаченко О.П.

за участю: позивача: ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 сільської ради Решетилівського району, відділу Держкомзему в Решетилівському районі, третя особа: ДП Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустроюпро визнання недійсними державних актів на право власності на землю та зобовязання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 сільської ради Решетилівського району, відділу Держкомзему в Решетилівському районі, третя особа: ДП Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустроюпро визнання недійсними державних актів на право власності на землю, виданих 12.07.2003 року ОСОБА_5 сільською радою Решетилівського району Полтавської області: II-ПЛ № 037866 на імя ОСОБА_4 та II-ПЛ № 037867 на імя ОСОБА_6, а також зобовязати ДП Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустроюрозробити технічну документацію щодо відновлення межових знаків земельних ділянок. Крім того, просив стягнути із відповідачів судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог послався на те, що він є власником житлового будинку із господарсько-побутовими будівлями і спорудами по вул. Федорченка 23 села Піщане Решетилівського району Полтавської області, які успадкував за заповітом після померлої 27.11.2010 року своєї баби ОСОБА_6 та належали їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно САА № 211147, виданого ОСОБА_5 сільською радою Решетилівського району 13.05.2004 року. Крім того, він успадкував від ОСОБА_6 і земельну ділянку, площею 0,4722 для обслуговування указаного житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, яка належала покійній, відповідно державного акту на право приватної власності на землю II-ПЛ № 037867, від 12.07.2003 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_5 сільської ради, від 28.03.1997 року. При проведенні обмірів земельних ділянок ОСОБА_6 та сусідської ОСОБА_2 05.10.2010 та 22.10.2010 року було установлено, що їх спільна межа проходить по стіні житлового будинку позивача (а саме передня сторона -1,22 м, задня сторона 2,72 м. знаходяться на сусідній території). Також навів, що у вересні 2010 року бачив на бланку державного акту на право власності на землю, виданого ОСОБА_6 відсутність підписів голови, землевпорядника а також печатки ОСОБА_5 сільської ради, що є порушенням Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації та зберігання державних актів, затвердженої Наказом ДКУ по земельним ресурсам 04.06.1999 року № 43.

В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав у ньому зазначених та просив його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 заперечив проти позову та просив у його задоволенні відмовити. Пояснив, що 29.09.2010 року придбав у ОСОБА_4 (сусіда і зятя ОСОБА_6С.) його домогосподарство по вул. Федорченка села Піщане Решетилівського району, Полтавської області, яке складається із житлового будинку та господарсько-побутових будівель і споруд на земельній ділянці, площею 0,4207 га по ціні 20 000 грн., крім того, окремо придбав у нього і вказану земельну ділянку за 12000 грн. Указаний житловий будинок належав продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого ОСОБА_5 сільською радою 19.05.2004 року, свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Решетилівською державною нотаріальною конторою Полтавської області 28.05.2004 року за реєстровим № 1460. Земельна ділянка для обслуговування указаного житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства належала продавцю, відповідно державного акту на право приватної власності на землю II-ПЛ № 037866, від 12.07.2003 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_5 сільської ради, від 28.03.1997 року. Також зазначив, що ОСОБА_6 і ОСОБА_7, коли проживали поряд підтримували родинні відносини (теща і зять), вели спільне господарство, у тому числі спільне обслуговування наданих їм земельних ділянок, тому погодили наявні межі землекористування, що підтверджується даними відповідної технічної документації. Водночас, домоволодіння позивача старе, напівзруйноване, перебуває у занедбаному стані, а свідоцтво про право власності на нього спадкодавця отримала після оформлення державного акту на право власності на землю продавцем його земельної ділянки. При цьому він пропонував позивачеві встановлення сервітуту або передачі йому частини спірної земельної ділянки за цивільно-правовими угодами, однак він відмовився, мотивуючи, що не бажає нести повязані із цим витрати. Виходячи із усіх цих обставин, вважав, що підстави для скасування спірних державних актів відсутні.

Представник відповідача ОСОБА_5 сільської ради ОСОБА_3 позовні вимоги в частині скасування державних актів на право власності на землю підтримав, у іншій частині поклався на розсуд суду. Пояснив, що при видачі спірних державних актів на право приватної власності на землю проектною організацією напевно допущена помилка, точні обставини йому не відомі, бо він на той час не працював сільським головою.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, про дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв про відкладення розгляду справи суду не надав.

Представник відповідача відділу Держкомзему в Решетилівському районі ОСОБА_8 у вирішенні спору поклався на розсуд суду.

Представник ДП Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустроюОСОБА_9 в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, де також пояснив , що інститут не приймав участі у виготовленні технічної документації з землеустрою ОСОБА_6, тому залучення його в якості третьої особи до участі у справі вважає безпідставним.

Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали та оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на таке.

У відповідності до ч.1,3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У регулюванні вказаних правовідносин суд керується також положеннями Земельного кодексу України від 18.12.1990 року, які діяли на час їх виникнення.

Так, статтею 17 цього кодексу передбачено, що передача земельних ділянок у приватну власність провадиться ОСОБА_10 народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

При цьому громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської ОСОБА_10 народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї.

ОСОБА_10 народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) ОСОБА_10 народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) ОСОБА_10 народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими ОСОБА_10 народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу.

У відповідності до ст.22 ЗК України (1990 р.) право власності або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, зокрема державного акту. В іншому разі приступати до використання земельної ділянки забороняється.

Ч.1 ст.125 ЗК України ( 2001 року у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачалось, що права власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельної ділянкою та його державної реєстрації.

Судом встановлено, що оспорювані державні акти на право приватної власності на землю, видані 02.07.2003 року ОСОБА_5 сільською радою Решетилівського району Полтавської області: II-ПЛ № 037866 на імя ОСОБА_4 та II-ПЛ № 037867 на імя ОСОБА_6 (а.с.9,10), відповідно рішень виконавчого комітету ОСОБА_5 сільської ради, від 28.03.1997 року (а.с. 26,53), які позивачем не оспорюються, тому є чинними та не можуть бути не враховані при вирішенні справи у якості правової підстави видачі оспорюваних актів.

При цьому суд також бере до уваги в якості доказів посилання відповідача ОСОБА_2, оскільки це не оспорюється позивачем, що власники суміжних земельних ділянок ОСОБА_6 та ОСОБА_4, перебуваючи у родинних стосунках, вели спільне господарство, разом обробляли та утримували спірні земельні ділянки.

Викладене підтверджується даними супутникової зйомки станом на 19.08.2008 року (а.с.86), поясненнями відповідача ОСОБА_3, свідченнями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12

Водночас, у актах встановлення меж земельних ділянок в натурі, які передано у приватну власність ОСОБА_6 та ОСОБА_4, виходячи із абрисів до журналу польових вимірювань, від 31.10.2001 року містяться підписи цих осіб із відміткою про погодження меж землекористування (а.с. 29-30, 66 ).

Згідно з цими даними щодо меж земельних ділянок, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 видані оспорювані державні акти на право приватної власності на землю, які ними не оскаржувались та відповідно яких позивач ОСОБА_1 успадкував земельну ділянку (а.с. 16-18) після померлої 27.11.2010 року ОСОБА_6 (а.с.7), а відповідач ОСОБА_2 придбав домоволодіння із визначеними межами земельної ділянки у ОСОБА_4 (а.с.60-65 ).

Крім того, як установлено судом, ОСОБА_6 набула права власності на домоволодіння по вул. Федорченка 23 села Піщане Решетилівського району Полтавської області на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого ОСОБА_5 сільською радою 19.05.2004 року (а.с.16).

Виходячи із довідки архівного відділу Решетилівської районної державної адміністрації, від 09.09.3022 року № 01-12/62 рішення про видачу вказаного свідоцтва відсутнє (а.с.84). Водночас, із архівної довідки № 01-12/113, від 23.11.2010 року убачається, що погосподарський номер 27.02.1987 року на домоволодіння було відкрито виконкомом ОСОБА_5 сільської ради народних депутатів на імя ОСОБА_4 (а.с.20).

Із технічного паспорту на садибний житловий будинок по вул. Федорченка 23, села Піщане Решетилівського району Полтавської області, убачається, що він виданий 13.05.2004 року на імя ОСОБА_6, однак у ньому не зазначена площа та розміри земельної ділянки під домогосподарством. Також установлено, що житловий будинок глиняний, 1947 року побудови, його інвентаризаційна вартість становить 1470 грн. (а.с.35-38).

ОСОБА_10 фототаблиць, убачається, що вказане домоволодіння старе, напівзруйноване, перебуває у занедбаному стані (а.с.69-73).

Будь-яких доказів права власності на спірну земельну ділянку, а також порушення прав позивача на володіння, розпорядження чи користування своїм майном не надано.

Наведені позивачем дані про відсутність підписів, уповноважених осіб та печатки ОСОБА_5 сільської ради на наданій ним копії державного акту ОСОБА_6, від 12.07.2003 року (а.с.57) судом не приймаються до уваги, позаяк спростовуються дослідженим в судовому засіданні державним актом на право приватної власності на землю II-ПЛ № 037867 на імя ОСОБА_6 (а.с.10), де відповідні підписи та печатка маються.

Частиною 1 статті 30 ЗК (1991 року) визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими обєктами переходить і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. Але право власності або право постійного користування земельною ділянкою в даному випадку за правилами ч.4 цієї статті посвідчується ОСОБА_10 народних депутатів відповідно до вимог ст. 23 ЗК (1990 року), зокрема державними актами.

За встановлених даних, таких рішень ОСОБА_6 щодо іншої частини земельної ділянки ніж та на яку вона отримала державний акт на право приватної власності на землю за життя не отримувала.

ОСОБА_10 до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ч.3 ст.1225 ЦК України, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельної ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 прийняв спадщину у вигляді земельної ділянки, площею 0,4722 га для обслуговування житлового будинку та господарсько-побутових будівель і споруд в селі Піщане, Решетилівського району, відповідно державного акту на право власності на землю 11-ПЛ № 037867, від 12.07.2003 року на підставі заповіту (а.с.18).

Системним аналізом ч.1,6 ст.120 ЗК України встановлено, що до особи, яка набула права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки , право на яку переходить у звязку з набуттям права власності на ці обєкти.

ОСОБА_10 договору купівлі-продажу житлового будинку, від 29.09.2010 року, ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_4, який діяв через представника ОСОБА_13 житловий будинок № 24 по вул. Федорченка села Піщане Решетилівського району Полтавської області із господарсько-побутовими будівлями і спорудами, що розташовані на земельній ділянці площею 0,4207 га з яких 0,25 га передана для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий № :01:002:0094, земельна ділянка, площею 0,1707 га передана для ведення особистого підсобного господарства, кадастровий №:01:002:0095. Договір посвідчений нотаріально та в установленому законом порядку зареєстрований в КП Бюро містобудування та технічної інвентаризації Решетилівського району(а.с.60,65).

Указаний договір є чинним та виконаним сторонами, позивачем не оспорюється.

Ч.4 ст.60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із цих підстав суд не приймає пояснення позивача без наведення відповідних доказів про зловмисні дії відповідача ОСОБА_2 у частині визначення меж суміжних землекористувачів при придбанні ним спірної земельної ділянки у ОСОБА_4

Ч.2 ст.59 ЦПК України передбачено, що обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

ОСОБА_10 ч.1 ст.143 ЦПК України, для зясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

У порядку ч.4 ст.10 ЦПК України судом неодноразово розяснювалось позивачеві його право заявити клопотання про призначення експертизи та попереджено про наслідки не вчинення указаної процесуальної дії, однак він відмовився заявляти указане клопотання. З метою правильного вирішення спору позивачеві також наголошувалось на обранні способу захисту, передбаченого законом, однак він просив вирішити справу відповідно його вимог та лише у межах наявних у справі доказів.

Без проведення відповідної землевпорядної експертизи, суд уважає не доведеними факт порушення норм чинного законодавства при складанні технічної документації із землеустрою на імя ОСОБА_14 та ОСОБА_4

Надані позивачем ксерокопії актів від 5.10.2010 року та 22.10.2010 року ( а.с.14-15) суд не приймає як допустимі докази, оскільки не містять даних про засоби вимірювання, які використовувались, відповідних схем (планів) із привязкою до місцевості, точного місцезнаходження будівлі ОСОБА_6 щодо земельної ділянки ОСОБА_2 Твердження про привязку до житлового будинку, а саме : передня сторона 1,22 м., задня сторона 2,72 м.не містять даних про початкову точку відліку. Зважаючи, що відповідач ОСОБА_15 у вказаних актах зазначив лише про ознайомлення із ними, а не про погодження, суд уважає факти, викладені у них не доведеними.

При вирішенні спору суд приймає до уваги положення ст.41 Конституції України про те, що, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 ст.152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

ОСОБА_10 ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права на інтереси юридичних осіб, державні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Ч.3 ст.152 ЗК України наводить перелік способів захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки, який здійснюється шляхом: визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, відшкодування заподіяних збитків, застосування інших передбачених законом способів.

Викладені способи захисту прав узгоджуються із вимогами ст.15, 16 ЦК України, однак серед них відсутній такий спосіб захисту права як визнання недійсними державних актів на землю.

Суд зазначає, що у визначенні правильності обрання позивачем способу захисту порушеного права необхідно розмежовувати такі способи захисту права, як встановлення сервітуту та негаторні позови, яким по суті є позов про визнання недійсними державних актів на право власності на землю. Основним критерієм для цього є така ознака, як наявність або відсутність протиправного характеру дій відповідача.

Позивач звернувся до суду по суті з метою усунення перешкод у користуванні своїм майном, зокрема шляхом скасування відповідних державних актів на землю, тобто із негаторним позовом, підставою якого є обставини, що підтверджують право позивача на користування і розпорядження майном, вчинення відповідачем дій, які перешкоджають позивачу використовувати належні йому права. Умовою задоволення негаторного позову є встановлення судом факту протиправності дій відповідача.

У порушення норм статей 10, 60 ЦПК України позивачем не доведено факту порушення його прав у користуванні належним йому нерухомим майном з боку відповідача, оскільки позивач навіть не скористався наданим йому чинним законодавством правом на встановлення сервітуту, щоб безперешкодно користуватися належним йому на праві приватної власності будинком.

Таким чином, у випадку відсутності протиправного характеру дій відповідача виключається можливість задоволення негаторного позову. У такому разі позивач для задоволення потреби у доступі до свого нерухомого майна повинен вжити заходів для встановлення земельного сервітуту або іншим способом отримати право користування земельною ділянкою.

Поняття, зміст і підстави встановлення і припинення земельного сервітуту визначаються главою 32 ЦК (статті 401-406), главою 16 ЗК (ст. 98-102).

ОСОБА_10 до статті 395 ЦК сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає у можливості обмеженого використання чужого майна для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Крім того, суд зазначає, що вимога про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю може бути заявлена лише як другорядна (у комплексі з іншими вимогами), а тому вирішення такого питання є похідним від встановлення факту наявності права власності на спірну земельну ділянку.

При цьому суд також керується принципом забезпечення гарантій прав на землю (п. ґ ч.1 ст.5 ЗК України), а також принципами неприпустимості позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією та законом, свободи договору, справедливості, добросовісності, розумності (п.2,3,6 ч.1 ст.3 ЦК України).

Крім того, вимоги про зобовязання ДП Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустроюрозробити технічну документацію щодо відновлення межових знаків земельних ділянок задоволенню не підлягають, оскільки указаною установою не проводились відповідні роботи із землеустрою щодо земельних ділянок ОСОБА_6 та ОСОБА_4 Крім того, позивачем не наведено доказів відмови позивачеві у вчиненні дій, що могло бути підставою для зобовязання сторони на вчинення відповідних дій.

У відповідності до ст.88 ЦПК України, судові витрати не підлягають стягненню із відповідачів, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст.3,1216,1225,1268 ЦК України, ст.5, 120,125, 126, 152 ЗК України (2001 року), ст.23,30 ЗК України (1960 р.), ст.ст.10, 11, 59, 60, 61, 88, 143, 212-215 ЦПК України ,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 сільської ради Решетилівського району, відділу Держкомзему в Решетилівському районі, третя особа: ДП Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустроюпро визнання недійсними державних актів на право власності на землю, виданих 12.07.2003 року ОСОБА_5 сільською радою Решетилівського району Полтавської області: II-ПЛ № 037866 на імя ОСОБА_4 та II-ПЛ № 037867 на імя ОСОБА_6, також зобовязання ДП Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустроюрозробити технічну документацію щодо відновлення межових знаків земельних ділянок відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів до Апеляційного суду Полтавської області через Решетилівський районний суд.

Суддя: