АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Категорія: право власності Доповідач: Даниленко В.М
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2011 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

при секретарі: Подпрядовій В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 07 вересня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання будинку спільною сумісною власністю, визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2010 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що з 01 вересня 1982 року по 24 жовтня 1989 року він з відповідачкою ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі.

У подальшому, не зважаючи на офіційне розірвання вказаного шлюбу, вони зі своєю колишньою дружиною й надалі проживали однією сім'єю, аж до січня 2009 року.

Весь час їхнього спільного проживання вони були пов'язані спільним побутом, веденням домашнього господарства, у них був спільний бюджет, а також взаємні права та обов'язки, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію позивача як фізичної особи - підприємця НОМЕР_1 від 01.10.1997 року, сертифікатом про проходження профілактичного наркологічного огляду від 28.07.2000 року, медичною довідкою про придатність до керування транспортним засобом від 21.09.2001 року, в яких зазначено його місце проживання за тією ж самою адресою, що й відповідачки ОСОБА_3, а саме: в АДРЕСА_1

Крім того, факт їхнього проживання з відповідачкою ОСОБА_3 однією сім'єю та ведення ними спільного господарства підтверджується довіреністю від 29.11.2004 року, якою він уповноважив останню бути його представником та вести всі його справи; технічним паспортом на автомобіль «Фіат», який належав відповідачці, але з правом керування позивачем, виданим 24.06.2004 року; договором іпотеки від 06.12.2006 року, згідно якого відповідачка ОСОБА_3 виступила його майновим поручителем перед банком по кредитному договору, за яким він отримав кредит на споживчі цілі, та який вони погашали разом; різноманітними листами (судовими повістками, відповідями на його звернення, тощо), які надходили на його ім'я за вищевказаною адресою.

При цьому позивач вказував і на те, що житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1, був придбаний під час шлюбу з відповідачкою, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України.

Однак, після припинення сімейних відносин вони з відповідачкою ОСОБА_3 усно домовилися, що вказаний житловий будинок залишиться їй, а йому буде придбана квартира, чого зроблено не було, зазначений житловий будинок 01.07.2010 року відповідачка подарувала їхній доньці ОСОБА_4, на що він - позивач своєї згоди не давав.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що договір дарування житла, як вважає позивач, було укладено фіктивно з метою позбавлення його можливості визнання за собою права власності на житловий будинок, позаяк після укладення договору дарування обдарована ОСОБА_4 житло в дар фактично не прийняла та в ньому продовжує проживати дарувальниця, тобто укладений сторонами правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, позивач ОСОБА_2 просив суд на підставі ст.ст. 60, 61, 70 СК України, ч.ч. 3, 5 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ст. 234, 392 ЦК України:

- встановити факт проживання його однією сім'єю з відповідачкою ОСОБА_3 з жовтня 1989 року по січень 2009 року;

- визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю позивача та відповідачки ОСОБА_3;

- визнати договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 01 липня 2010 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4, недійсним;

- визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник підтримали заявлені ним позовні вимоги й просили суд задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник заявлених позивачем вимог не визнали та заперечуючи проти задоволення цих позовних вимог, посилались на їх безпідставність.

При цьому відповідачка ОСОБА_3 вказувала на те, що після розлучення з позивачем однією сім'єю вони не проживали, спірний житловий будинок був придбаний нею вже після розірвання шлюбу за власні кошти самостійно за рахунок продажу успадкованого після смерті її батька нерухомого майна та отриманих нею кредитів у банківській установі й у подальшому перебудований, коли шлюбно-сімейних відносин з останнім не існувало.

Відповідачка ОСОБА_4 проти заявленого до неї позову також заперечувала, посилаючись на його безпідставність, та просила суд розглядати справу за її відсутності.

Рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 07 вересня 2011 року в задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог відмовлено.

Не погодившись із прийнятим судом по справі рішенням та вважаючи його незаконним, позивач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись в обґрунтування своєї скарги на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

При цьому апелянт вказує на те, що він представив суду достатньо доказів на підтвердження факту тривалого спільного проживання з відповідачкою ОСОБА_3 однією сім'єю, однак суд першої інстанції всупереч вимогам ч. 3 ст. 212 ЦПК України оцінив надані ним докази, кожний окремо, без їх взаємного зв'язку у сукупності, в зв'язку з чим безпідставно відмовив у задоволенні заявлених ним позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

При цьому, відмовляючи в задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог, суд першої інстанції виходив із того, що останній не надав об'єктивних, переконливих доказів на їх підтвердження.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду, оскільки цей висновок відповідає матеріалам цивільної справи та ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється, виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні право щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Тобто поняття сім'ї дається через формулювання її ознак, головною з яких є наявність між її членами взаємних прав та обов'язків, що зумовлені їхнім спільним проживанням.

Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Загальна декларація прав людини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р., у частині третій статті 16 називає сім'ю природним та основним осередком суспільства. Таке ж положення міститься у статті 23 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 р. та у статті 10 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права 1966 року.

Згідно ст. 74 СК України в разі, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Як роз'яснено в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України свідчить про те, що центральною ознакою проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, як однієї із форм організації сімейного життя осіб протилежної статі, є наявність взаємних прав та обов'язків, спільність побуту, а також систематичне ведення ними спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї.

Як встановлено по справі, позивач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_3 з 01 вересня 1982 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано подружжям в установленому законом порядку 24 жовтня 1989 року (а.с. 5, 6).

07 березня 1990 року, тобто вже після розлучення з чоловіком та припинення шлюбних відносин, відповідачкою ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу було придбано житловий будинок АДРЕСА_1, на місці розташування якого, на належній відповідачці на праві приватної власності присадибній земельній ділянці, на підставі відповідних дозволів виконкому Куп'янської міської ради Харківської області від 20.03.1990 року, 20.04.1993 року та 18.11.2003 року замість старого будинку було побудовано новий індивідуальний житловий будинок з надвірними будівлями, прийнятий в експлуатацію 21.09.2006 року та зареєстрований на праві приватної власності за відповідачкою (а.с. 112-114, 133-136, 154-187).

При цьому в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, докази на підтвердження того, що позивач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_3 після розірвання їхнього шлюбу в жовтні 1989 року проживали однією сім'єю як чоловік та жінка, тобто були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов'язки, зумовлені спільним проживанням, та які притаманні сімейним - подружнім відносинам, а також несли спільні витрати, спрямовані на забезпечення життєдіяльності, саме сім'ї, у прямому розумінні цього слова.

Відсутні в матеріалах цивільної справи й докази на підтвердження того, що зазначений вище житловий будинок, який є предметом спору, був придбаний в період шлюбу колишнього подружжя, як на цьому наголошував позивач, та на підтвердження законності його претензій на спірний будинок, як об'єкт спільного сумісного майна з підстав, передбачених Сімейним кодексом України.

Крім того, як встановлено судом, 01 липня 2010 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування, згідно якого ОСОБА_3 подарувала своїй доньці належний їй на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1

Вказаний договір дарування нерухомого майна укладено сторонами у письмовій, як то передбачено законом формі, посвідчено в нотаріальному порядку приватним нотаріусом Куп'янського міського нотаріального округу Харківської області Литвиновою І.В. та зареєстровано у реєстрі за № 2523 з подальшою реєстрацією права власності на предмет дарування за обдарованою в КП «Куп'янське бюро технічної інвентаризації», що свідчить про реальне виконання сторонами цього правочину, в зв'язку з чим доводи позивача ОСОБА_2 стосовно фіктивності зазначеного договору дарування, як такого, що не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, є безпідставними (а.с. 31, 110).

Та ж обставина, що відповідачка ОСОБА_4 у подарованому їй житловому будинку не мешкає, а в ньому продовжує проживати дарувальниця ОСОБА_3, дійсність укладеного між ними правочину будь-яким чином під сумнів не ставить, оскільки обдарована є студенткою Харківського національного медичного університету й проживає за місцем свого навчання, згідно ст.ст. 316-318 ЦК України місце проживання власника та місцезнаходження майна на зміст права власності не впливає, власник житлового будинку має право використовувати його як для власного проживання так і проживання членів своєї сім'ї (ч. 1 ст. 383 ЦК України), а крім того можливість подальшого проживання відповідачки ОСОБА_3 в подарованому нею своїй доньці житловому будинку, була прямо обумовлена сторонами договору дарування при його підписанні.

Таким чином, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених ОСОБА_2 позовних вимог за їх безпідставністю.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 про те, що він представив суду достатньо доказів на підтвердження факту тривалого спільного проживання з відповідачкою ОСОБА_3 однією сім'єю, однак суд першої інстанції всупереч вимогам ч. 3 ст. 212 ЦПК України оцінив надані ним докази, кожний окремо, без їх взаємного зв'язку у сукупності, що призвело до не правильного вирішення справи по суті, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, позаяк надані позивачем письмові докази та фотокартки, на яких він зафіксований з колишньою дружиною, а також з дітьми, як кожний із них окремо так і у їх сукупності, свідчать лише про наявність нормальних, людських стосунків між колишнім подружжям, не зважаючи на факт розірвання шлюбу, а не про існування сімейних відносин чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Зазначений висновок узгоджується й з твердженнями відповідачки ОСОБА_3, які позивачем не спростовані, стосовно того, що після розірвання їхнього шлюбу, враховуючи ставлення колишнього чоловіка до їхніх дітей, надання їм матеріальної та іншої посильної допомоги, між ними збереглися дружні відносини, а тому за відсутності у нього свого житла та місця постійної прописки вона дозволила йому зареєструватися в належному їй будинку та більш того, навіть проживати в ньому час від часу в окремій кімнаті.

Також, маючи свій бізнес, на прохання свого колишнього чоловіка вона виступала й майновим поручителем останнього перед банківською установою, коли йому необхідно було отримати кредит на власні потреби, але з моменту розірвання шлюбу в 1989 році вони однією сім'єю спільно ніколи не проживали й будь-яких сімейних (подружніх) відносин між ними не існувало.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті цивільно-правового спору, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного її вирішення.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 07 вересня 2011 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: