Справа № 2-396/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2011 року , м.Сватове

Сватівський районний суд Луганської області у складі головуючого судді Гашинської О.А., при секретарі Лебідь О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Сватове матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства агрофірми Гончарівська , третя особа ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,

встановив:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому зазначив, що 11 жовтня 2010 року о 18.50 год. на а/д Р-66 74 км. 420 м. внаслідок зіткнення з причепом 2-ПТС-4 трактора, що належить відповідачеві та рухався у попутному напрямку під керуванням працівника відповідача ОСОБА_2 без задніх габаритних вогнів, отримав механічні ушкодження його автомобіль НОМЕР_1. Відповідно до постанов Сватівського районного суду винними у скоєнні ДТП визнано його та ОСОБА_2 Відповідно до п. 3 ст. 61 ЦПК України постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є допустимим та достатнім доказом вини, а тому вина не потребує додаткового доведення. Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків. Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює. Згідно до п. 3 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного суду від 27.03.1992 р. № 6 Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди розяснено , що при наявності вини обох володільців джерел підвищеної небезпеки розмір відшкодування визначається відповідно до ступеню вини кожного з них. Отже за наявності вини обох володільців загальний розмір відшкодування шкоди, завданої обом сторонам визначається відповідно до ступеня вини кожного з них. При визначенні ступеню вини кожного з водіїв просить врахувати наступне. ДТП сталося на ділянці дороги з дозволеною швидкістю руху 90 км/год. Трактор рухається зі швидкістю, меншою ніж транспортний потік. Тракторний причеп 2-ПТС-4 має значно більші габарити, ніж звичайний транспортний засіб. Тому виїзд на ділянку дороги з дозволеною швидкістю руху 90 км/год трактора з причепом без габаритних вогнів є дуже небезпечним порушенням правил дорожнього руху. Вважає, що за таких умов ступінь вини водія ВАЗ-21093-20%, ступінь вини ОСОБА_2 80 %. Внаслідок механічних ушкоджень його автомобіля ВАЗ 211093 державний номер ВВ 6931АМ йому завдано збитків на суму 26969 грн. Сума відшкодування має складати 21575 , 20 грн (26969,*80% = 21575,2 грн). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст.. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Внаслідок ДТП йому була спричинена моральна шкода, яка полягає у переживаннях під час аварії, у звязку з отриманим стресом, він одержав психологічну травму, внаслідок чого тривалий час не міг отямитись. Моральна шкода полягає також в особливих психологічних стражданнях, що він переніс в звязку з заподіяним йому діями відповідача великим для нього матеріальним збитком, у звязку з необхідністю витрачати свій час на ремонт і відновлення машини, в звязку з тим, що з вини відповідача він та його близькі на значний час позбавлені можливості використовувати транспортний засіб за призначенням. Все це зажадало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Протягом довгого часу відповідач не відшкодував матеріальні збитки, в звязку з чим він не мав можливості користуватись автомобілем, та вимушений був звертатись до суду за захистом своїх прав. Відповідно до п. 9 Постанови № 4 Пленуму ВСУ Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкодивід 31 березня 1995 року (із змінами і доповненнями) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Враховуючи характер, тривалість та обсяг заподіяних йому моральних страждань, що повязані з душевним хвилюванням, переживаннями, через ДТП, стрес, побутові незручності, повязані з ремонтом автомобіля, істотність вимушених змін у житті, ступінь вини відповідача ,вважає необхідним та достатнім матеріальним відшкодуванням моральної шкоди 10000 грн. Враховуючи, що роботодавець має право регресної вимоги до працівника у разі відшкодування шкоди, завданої третім особам, ОСОБА_2 на підставі ст.. 35 ЦПК україни підлягає залученню до участі у справі у якості третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог Просить суд стягнути з ППАС Гончарівськена його користь 21575, 20 грн .в рахунок відшкодування моральної шкоди, та 10000 грн. в рахунок матеріального відшкодування моральної шкоди, та витрати на проведення експертного дослідження та інші судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 підтримали позов з підстав, зазначених в ньому , вказавши , що ступінь вини позивача в ДПТ через перевищення швидкості руху становить на їх думку 20 % , а водія ОСОБА_2 , що перебуває в трудових відносинах з відповідачем, відповідно 80% , бо керував трактором з причіпом в темний час доби без габаритів , а тому позов підлягає задоволенню, на час ДТП він перебував в тверезому стані.

Представник відповідача, приватного підприємства агрофірми Гончарівська ОСОБА_4 , в судовому засіданні позов визнав частково, вказавши, що наїзд в ДТП здійснив не водій трактора , а позивач , який рухався з перевищенням допустимої швидкості руху . Трактором керував працівник агрофірми ОСОБА_2 , він виконував на той час трудові обовязки, причіп трактора дійсно не мав габаритних вогнів. Вважає що навпаки, ступінь вини позивача в ДТП становить 80% , а водія трактора лише 20% , тому матеріальні збитки позивачу підлягають відшкодуванню в розмірі 20 % їх розміру, позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди повністю не визнав, оскільки наїзд здійснив позивач , а не водій трактора.

ОСОБА_2 особа ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що вина в ДТП є обох , тобто як його , так і позивача, однак ступінь вини позивача вважає 80 %, а своєї відповідно 20 %, на той час він виконував трудові обовязки , повертався з ремонту , габаритні вогні на причіпі були відсутні, знаходився він в тверезому стані.

Суд, заслухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні надані ними докази , зясувавши обставини , на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень , підтвердженими тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні , вважає , що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню в звязку з наступним.

Згідно протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, схеми до нього , протоколів огляду і перевірки технічного стану транспорту , протоколів про адміністративні правопорушення , пояснень осіб, що знаходяться в матеріалах адміністративних справ № 3-1164-10 та №3-1150-10 , - 11 жовтня 2010 року сталась ДТП з вини водіів автомобіля НОМЕР_2 ОСОБА_1 та водія трактора МТЗ -82 н/з ВЧ 52-85 з причіпом 2-ПТС-4 ОСОБА_2, стосовно яких винесено судом 01.11.2010 р. постанови про притягнення їх до адміністративної відповідальності за ст.. 124 КУпАП ( а.с.143,144).Дану обставину також визнано сторонами в судовому засіданні.

Згідно ст..61 ЦПК України обставини , визнані сторонами та іншими особами , які беруть участь у справі , не підлягають доказуванню.Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкова для суду , що розглядує справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

При цьому встановлено , що водій трактора на час ДТП виконував трудові обовязки , будучи працівником ППАФ Гончарівська, а водій автомобіля, яким є позивач ОСОБА_1 керував ним згідно генеральної довіреності( а.с.8,9).

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної особи , відшкодовується особою, яка її завдала. Моральна шкода , завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю , відшкодовується особою, яка її завдала , за наявності її вини ( ч.1 ст.1167 ЦК України).

Шкода, завдана особі або майну, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала , за умови , що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки , відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі ( право власності , інше речове майно, договір підряду , оренди тощо) володіє транспортним засобом , механізмом, іншим обєктом, використання , зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку ( ч.2 ст.1187 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені , має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Речовими правами на чуже майно є право володіння (п.1 ч.1 ст.395 ЦК України) .

Згідно зі ст..396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно , має право на захист цього права, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу , тобто не тільки власник , а і володілець майна має право на відшкодування завданої майнової та моральної шкоди.

За ст..398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою , якій майно було передане власником , а також на інших підставах, встановлених законом.

Отже , позивач, який хоч і не є власником пошкодженого автомобіля, але має законне право володіння цим майном , має право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження №73/10 від 15.10.2010 р. вартість матеріальних збитків , завданих пошкодженням автомобіля ВАЗ 21093 , р/н ВВ6931 АМ в результаті ДТП становить 26969, 00 грв. ( а.с.18).

Крім того , суд вважає , що позивачу, як володільцю майна, завдано і моральної шкоди внаслідок його пошкодження. Згідно ст..23 ЦК України моральна шкода полягає в.ч. і у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Як зазначено вище, третя особа по справі ОСОБА_2, який перебуває в трудових відносинах з відповідачем , на час ДТП виконував свої трудові обовязки.

Згідно ж ст..1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків.

Однак , згідно ст..1188 ЦК України , якою встановлено порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки , передбачено, що за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин , що мають істотне значення.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 р. Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди з подальшими змінами та доповненнями передбачено, що при наявності вини обох володільців розмір відшкодування визначається відповідно до ступеня вини кожного.

Отже, оскільки в ДТП є вина , як позивача, так і особи, який є працівником відповідача , тобто є наявною вина обох володільців , позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в розмірі 1/2 частини заявлених ним позовних вимог, в задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити за їх необґрунтованістю.

При цьому доводи позивача про ступінь його вини в ДТП в розмірі 20 % , а іншого учасника ДТП -відповідно 80% суд вважає необґрунтованими та такими , що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому їх суд не бере до уваги.

Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення ,суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Крім того, суд вважає необхідним стягнути з позивача на користь держави недоплачене ним при подачі позову державне мито в розмірі 91, 26 грв. .

На підставі викладеного, керуючись

ст.ст.386,395,396,398,1166,1167,1187, ЦК України, ст.

ст. 10, 11, 58, 60, 213-215, 294 ЦПК України,

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з приватного підприємства агрофірми Гончарівськана користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди 13 484, 50 грв., на відшкодування моральної шкоди 5 000 грв. та на відшкодування понесених судових витрат на проведення експертного дослідження 500 грв., по сплаті державного мита - 112, 25 грв., та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу- 60 грв., а всього разом 19 156, 75 грв..

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави недоплачене ним при подачі позову державне мито в розмірі 91, 26 грв. .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги , якщо апеляційну скаргу не було подано . У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення , можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.А. Гашинська