Апеляційний суд Житомирської області
Справа №22-ц/0690/765/11 Головуючий у 1-й інст. Єзерська
Категорія 46 Доповідач Косигіна Л. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2011 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів: Жигановської О.С., Матюшенка І.В.

при секретарі Порохня М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - служба у справах дітей Житомирської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, надання дозволу на виїзд за кордон на постійне місце проживання

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 січня 2011 року,-

встановила:

02.09.2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила визначити місце проживання сина - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 з нею, та надати дозвіл на його виїзд за кордон на постійне місце проживання - д. Гриденьки, вул. Центральна, буд. 13 Брянська область, Росія. В обґрунтування позову посилалася на те, що з відповідачем вона перебувала у шлюбі з 27.08.1994 року до 15.02.2000 року, під час якого народилося двоє дітей: сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 Після розлучення діти залишилися проживати з батьком. У липні 2009 року ОСОБА_4 виявив бажання проживати разом з нею. Проте батько відмовився відпустити сина, насильно утримує його. Вважає таку поведінку відповідача неправомірною та просить задовольнити позов.

Рішенням Житомирського районного суду від 19 січня 2011 року позов задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 разом із матір'ю ОСОБА_3 в с. Гриденьки вул. Центральна, 13 Стародубського району, Брянської області. Надано позивачці дозвіл на виїзд неповнолітнього ОСОБА_4 на постійне місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_4.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та відмовити в задоволенні позову. Зазначив, що позивачка, скориставшись дозволом на виїзд, який він надав на строк до 01.09.2009 року, не повернула сина на Україну та незаконно його там утримує. Вважає, що суд не взяв до уваги те, що умови проживання дитини разом з ним були набагато кращі, ніж з матір'ю, яка тривалий час не цікавилася дитиною, не надавала матеріальної допомоги на його утримання. Також, суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про допит сина під час розгляду справи, з метою з'ясування його думки з ким він бажає залишитися жити. Судом не долучено до справи довідки про стан здоров'я сина, необхідність його оздоровлення.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 27.08.1994 року до 15.02.2000 року, від якого мають двоє дітей: сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с. 9, 10/. Після розлучення, діти за рішенням суду залишилися проживати разом із батьком.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що дитина не бажає жити з батьком, який утримує сина біля себе, чим порушує його право на самостійність обрання місця проживання, передбаченого ч. 3 ст. 160 СК України.

Проте, повністю з цим погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Відповідно до ч. З ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою.

Отже, дитина, якій виповнилось 14 років, сама визначає своє місце проживання, яке вибирає між місцями проживання батьків. Спір про місце проживання такої дитини суд може розглядати лише тоді, коли дитина тримається біля себе одним з батьків за допомогою фізичного чи психічного насильства.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка проживає у ІНФОРМАЦІЯ_5, Російська Федерація /а.с. 7, 11, 13/.

З 01.09.2009 року ОСОБА_4 проживає разом із матір'ю за вищезазначеною адресою, будинок відповідає санітарним вимогам, дитина навчається в Меленській загальноосвітній школі /а.с. 34, 85, 86/. ОСОБА_5 виявив бажання проживати разом із матір'ю, що підтверджується його заявою, яка засвідчена нотаріально, та заявою, поданою на ім'я директора Меленської школи /а.с. 34, 35/.

Крім того, питання щодо місця проживання ОСОБА_4 розглядалося органом опіки і піклування адміністрації Стародубського району. З листа органу опіки і піклування вбачається, що ОСОБА_4 з власної ініціативи проживає разом із матір'ю, навчається у школі, забезпечений належними умовами проживання /а.с. 48/.

Відносно ОСОБА_3 була винесена постанова про відмову в порушенні кримінальної справи за п. 2 ч. 1 ст. 24 КК РФ за відсутність складу злочину. У постанові зазначено, що ОСОБА_4 з 06.08. по 01.09.2009 року проживав у матері за згодою ОСОБА_2 В подальшому ОСОБА_4 виявив бажання залишитися жити з матір'ю. Мати насильно сина біля себе не утримує. Допитаний ОСОБА_4 у присутності психолога підтвердив, що він бажає жити з матір'ю /а.с. 53/.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_4, якому на час звернення позивачки до суду виповнилося 14 років, обрав своє місце проживання самостійно, а тому підстав для задоволення вказаного позову немає. ОСОБА_3 не довела суду, що ОСОБА_2 насильно утримує сина біля себе, оскільки ще до її звернення до суду ОСОБА_4 проживав разом з нею.

За таких обставин, законодавство України не передбачає можливість визначити у судовому порядку місце проживання дитини, оскільки ОСОБА_4 досяг віку 14 років /на даний час майже 16 років/, та самостійно реалізував своє право на визначення свого місця проживання.

Слід зазначити, що ОСОБА_4 проживає у Російській Федерації, а тому підстав для задоволення позову в частині надання дозволу на його виїзд за кордон також немає, т. я. дитина вже проживає за кордоном.

Крім того, колегія Суддів звертає увагу суду першої інстанції на порушення вимог п. 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМ України № 866 від 24.09.2008 року, оскільки служба у справах дітей не є органом опіки та піклування в контексті вимог вказаного Порядку.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 січня 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - служба у справах дітей Житомирської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, надання дозволу на виїзд за кордон на постійне місце проживання за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: