Справа № 4с-62/11
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2011 року м. Київ

Соломянський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Прокопчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит» на дії Відділу Державної виконавчої служби Соломянського районного управління юстиції у м. Києві, старшого державного виконавця Адаменка Олександра Михайловича,

в с т а н о в и в:

ТОВ «Автокредит» звернулося в суд з зазначеною скаргою на рішення та дії ВДВС Соломянського районного управління юстиції у м. Києві, старшого державного виконавця ВДВС Соломянського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_1

Свої вимоги мотивує тим, що 21 січня 2011 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2-173-1/10, виданим 08 жовтня 2010 року Соломянським районним судом м. Києва. Відповідно до постанови про відкриття провадження з ТОВ «Автокредит» підлягає стягненню сума у розмірі 1780 гривень на користь ОСОБА_2 Зазначену постанову ТОВ «Автокредит» отримало вже після закінчення строку на добровільне виконання, а тому було позбавлено можливості добровільно сплатити кошти. Державним виконавцем не були надані реквізити для сплати боргу. З метою сплати боргу представник ТОВ «Автокредит» прибув на особистий прийом до старшого державного виконавця Адаменка О.М. з проханням відновити строк на добровільну сплату суми стягнення та надати реквізити для сплати, але ОСОБА_1 відмовився вчинити такі дії.

04 квітня 2011 року ТОВ «Автокредит» отримало постанову державного виконавця від 04 березня 2011 року про арешт коштів на всіх рахунках Товариства у межах суми стягнення 4286 гривень 20 копійок, тобто через місяць після її винесення. Державний виконавець завищив суму боргу з 1780 гривень до 4286 гривень 20 копійок. Постанова про арешт коштів відсутня в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень, що також свідчить про її незаконність.

Державним виконавцем порушені вимоги ст. 377 ЦПК України та накладено арешт на кошти ТОВ «Автокредит», хоча такі питання віршуються судом за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Крім того, у державного виконавця не було потреби накладати арешт на майно боржника, оскільки на рахунках вистачало коштів для погашення боргу.

З урахуванням поданих доповнень (а.с. 23, 65-66) просить: скасувати постанову № 617/18 від 04 березня 2011 року про арешт коштів на всіх рахунках ТОВ «Автокредит» в межах суми 4286 гривень 20 копійок; зняти арешт коштів на всіх рахунках ТОВ «Автокредит»; поновити строк на добровільне виконання ТОВ «Автокредит» стягнення в розмірі 1178 гривень на користь ОСОБА_2; зобовязати старшого державного виконавця Адаменка О.М. надати реквізити для добровільної сплати суми стягнення в розмірі 1178 гривень; скасувати постанову б/н від 12 квітня 2011 року про арешт майна боржника та заборону його відчуження; зупинити виконавче провадження.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав, викладене в скарзі та доповненнях до неї, та просив задовольнити скаргу. Пояснив суду, що 23 червня 2011 року з рахунку ТОВ «Автокредит» на погашення боргу було списано 602 гривні, тому загальний борг зменшився з 1780 гривень до 1178 гривень.

Старший державний виконавець Адаменко О.М. проти задоволення скарги заперечує. Пояснив суду, що відкрив виконавче провадження про стягнення з боржника на користь ОСОБА_2 1780 гривень на підставі виконавчого листа № 2-173-1/10, виданого 08 жовтня 2010 року Соломянським районним судом м. Києва. Копію постанови направив боржнику простою кореспонденцією. Також до відділу надійшов виконавчий лист № 2-371, виданий 14 січня 2011 року Переяслав-Хмельницьким міськрайонним судом Київської області про стягнення з ТОВ «Автокредит» на користь ОСОБА_2 2062 гривень. 01 березня 2011 року зазначені виконавчі листи були обєднані у зведене виконавче провадження. З урахуванням суми виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, стягненню з ТОВ «Автокредит» підлягала сума 4286 гривень 20 копійок. За заявами стягувача він наклав арешт на рахунки та майно боржника. На особистому прийомі директор ТОВ «Автокредит» повідомив про бажання погасити заборгованість, проте після цього були подані лише скарги на його дії. На день розгляду скарги заборгованість не погашена. Лише 23 червня 2011 року з рахунку ТОВ «Автокредит» на погашення боргу в примусовому порядку було списано 602 гривні. У березні 2011 року ВДВС Соломянського районного управління юстиції у м. Києві не в повному обсязі було забезпечено коштами на поштову кореспонденцію. Всі документи на відправку він здавав до канцелярії Відділу, проте діловоди щоденно складали акти про відсутність коштів на відправку.

Представник ВДВС Соломянського районного управління юстиції у м. Києві у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що Соломянським районним судом м. Києва 08 жовтня 2010 року видано виконавчий лист № 2-173-1/10 про стягнення з ТОВ «Автокредит» на користь ОСОБА_2 1780 гривень (а.с. 47-48).

21 січня 2011 року відкрито виконавче провадження, копія постанови направлена боржнику та визначений строк для добровільного виконання до 28 січня 2011 року (а.с. 45).

14 січня 2011 року Переяслав-Хмельницьким міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист № 2-371 про стягнення з ТОВ «Автокредит» на користь ОСОБА_2 2062 гривень (а.с. 51-52).

21 лютого 2011 року відкрито виконавче провадження, копія постанови направлялась боржнику та визначений строк для добровільного виконання до 28 лютого 2011 року (а.с. 53).

Постановою старшого державного виконавця ВДВС Соломянського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_1 від 01 березня 2011 року виконавчі листи обєднані у зведене виконавче провадження (а.с. 54).

За заявами стягувача ОСОБА_2 (а.с. 46, 50) накладено арешт на грошові коти, які належать ТОВ «Автокредит» (а.с. 57-58), та накладено арешт на все майно ТОВ «Автокредит» (а.с. 60).

Згідно з частинами 1, 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній до 09 березня 2011 року) копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, які повинні бути доведені державним виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією.

З наданої суду копії матеріалів виконавчого провадження вбачається, що документи виконавчого провадження боржнику направлялись. У судовому засіданні державний виконавець пояснив, що всі документи для відправки він здає до канцелярії Відділу. У березні 2011 року окремі документи могли бути направлені невчасно, оскільки ВДВС Соломянського районного управління юстиції у м. Києві не в повному обсязі було забезпечено коштами на поштову кореспонденцію.

За таких обставин, суд не вбачає вини державного виконавця в отриманні ТОВ «Автокредит» окремих документів із запізненням.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній до 09 березня 2011 року) у разі, якщо копія постанови про відкриття виконавчого провадження одержана боржником несвоєчасно, внаслідок чого боржник був позбавлений можливості добровільно виконати рішення у встановлений державним виконавцем строк, за письмовою заявою боржника при підтвердженні факту несвоєчасного одержання вказаної постанови державний виконавець відкладає провадження виконавчих дій у порядку, встановленому статтею 32 цього Закону, та поновлює боржнику строк для добровільного виконання рішення.

Суду не надано доказів, що з такими письмовими заявами представники ТОВ «Автокредит» звертались до ВДВС Соломянського районного управління юстиції у м. Києві чи державного виконавця.

Представник скаржника судовому засіданні зазначив, що така заява була усною на прийомі у державного виконавця, проте він її не задовольнив.

Суд вважає, що не ґрунтуються на законі посилання представника скаржника на те, що державний виконавець не надав реквізити для сплати боргу. Представник ТОВ «Автокредит» був на прийомі у державного виконавця, Товариству відомо про рішення судів, якими стягнуто кошти, проте будь-яких дій для виконання рішень боржником не вжито. Суду не надано доказів, що представники ТОВ «Автокредит» звертались до ВДВС Соломянського районного управління юстиції у м. Києві чи державного виконавця з заявами про отримання таких реквізитів.

У судовому засіданні старший державний виконавець Адаменко О.М. пояснив суду, що сума боргу в постанові про арешт коштів боржника від 04 березня 2011 року вказана в розмірі 4286 гривень 20 копійок, оскільки 01 березня 2011 року виконавчі листи про стягнення коштів з ТОВ «Автокредит» на користь ОСОБА_2 обєднані у зведене виконавче провадження.

Не ґрунтуються на закону і доводи скарги щодо порушення державним виконавцем вимог ст. 377 ЦПК України при накладенні арешту на кошти та майно боржника. Зазначена стаття регулює питання звернення стягнення на належні боржнику кошти при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), а не питання накладення арешту.

Згідно абзаців 6, 7 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній до 09 березня 2011 року) державний виконавець вправі накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством; на виконання рішення суду про стягнення коштів або накладення арешту в порядку, встановленому цим Законом, накладати арешт на грошові кошти та інші цінності боржника, в тому числі на кошти, які знаходяться на рахунках та вкладах в установах банків, інших кредитних установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Аналогічні за змістом положення містяться і в пунктам 5, 6 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на день винесення постанови про арешт майна ТОВ «Автокредит» 14 квітня 2011 року).

Суд вважає, що посилання скаржника на відсутність постанов у Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень не є підставою для задоволення скарги, оскільки вчинення або не вчинення таких дій права ТОВ «Автокредит» жодним чином не порушують.

У судовому засіданні встановлено, що лише 23 червня 2011 року з рахунку ТОВ «Автокредит» на користь стягувача ОСОБА_2 списано 602 гривні (а.с. 68). За таких обставин, посилання представника скаржника не те, що на арештованих рахунках ТОВ «Автокредит» було достатньо коштів для погашення боргу перед ОСОБА_2 не відповідають дійсності, тому в діях старшого державного виконавця Адаменка О.М. при накладенні арешту на майно ТОВ «Автокредит» відсутні ознаки неправомірності.

З огляду на наведене, проаналізувавши надані докази, суд вважає, що в задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись статтями 57-60, 209, 212-214, 383-386 ЦПК України, статтями 5, 111, 12, 24 27, 30, 32, 85 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній до 09 березня 2011 року), статтями 11, 57, 82 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній з 09 березня 2011 року) суд,

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит».

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: