Справа № 2-1215/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2011 року Рівненський міський суд

під головуванням судді Ковальова І.М.

при секретарі Рибачик О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного Товариства УкрСиббанкпро визнання договорів недійсними,-

в с т а н о в и в :

В судовому засіданні позивач та представники позивача заявлені позовні вимоги підтримали. Просять суд визнати кредитний договір №26/3-92-5/1 від 01 лютого 2006 року з додатковою угодою №0 від 14 серпня 2006 року та додаткову угоду №2 від 01 вересня 2009 року недійсними; визнати недійсним іпотечний договір №26/3-92-5/1 від 02 лютого 2006 року; визнати недійсним договір поруки №26/3-92-5/1 від 01 лютого 2006 року. Свої позовні вимоги аргументують тим, що єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня.

Надання відповідачем позивачу грошових коштів (кредиту) та проведення позивачем дій відносно виконання своїх обовязків в іноземній валюті (в тому числі, оплата процентів за користування кредитом) за своєю правовою природою є валютною операцією. Відповідно до статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролюна здійснення валютних операцій НБУ видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Спірна валютна операція з надання кредиту в іноземній валюті потребує отримання індивідуальної ліцензії, яка у позивача та відповідача відсутня, внаслідок чого, використання швейцарських франків, як засобу платежу за спірним кредитним договором суперечить приписам п. гч.4 ст.5 Декрету КМУ Про систему валютного регулювання і валютного контролюта Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. У звязку з викладеним, кредитний договір та додаткові угоди №1 та №2 мають бути визнані недійсними. Що стосується позовних вимог в частині визнання недійсним іпотечного договору та договору поруки, то у відповідності до ч.2 ст.548 ЦК України, яка передбачає, що недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню; недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відтак, іпотечний договір та договір поруки також є недійсними.

Тому з цих підстав, позивач та представники позивача просять суд заявлені позовні вимоги задоволити.

В судовому засіданні представник відповідача ПАТ УкрСиббанкзаявлені позовні вимоги не визнав, просить суд відмовити у їх задоволенні посилаючись на ті обставини, що банк відповідно до банківської ліцензії №75 від 24 грудня 2001 року має право на здійснення банківських операцій з використанням іноземною валюти швейцарських франків, то надання АКІБ УкрСиббанккредиту позивачу ОСОБА_1 згідно умов кредитного договору не суперечить чинному законодавству.

Тому з цих підстав, представник відповідача просить суд у задоволенні заявлених позовних вимог позивачу відмовити.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними, не доведеними, а тому вони не підлягають до задоволення.

Судом встановлено, що 01 лютого 2006 року між позивачем та АКІБ УкрСиббанк, правонаступником якого є ПАТ УкрСиббанк було укладено кредитний договір №26/3-92-5/1, відповідно до п.1.1. якого банк зобовязується надати позичальнику, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 158 000,00 (сто пятдесят вісім тисяч) швейцарських франків 00 сантімів, у порядку і на умовах, зазначених у даному договорі.

Відповідно до п.1.2.1. кредитного договору надання кредиту здійснюється у наступний термін: з 01 лютого 2006 року по 30 січня 2013 року.

Відповідно до п.1.4. кредитного договору цільове призначення (мета) кредиту: споживчі цілі.

Відповідно до п.2. та п.2.2. кредитного договору у забезпечення виконання зобовязань позичальника за даним договором, банком прийнято : застава нерухомості, згідно договору іпотеки №26/3-92-5/1 від 01 лютого 2006 року; кредит, наданий банком, також забезпечується всім належним позичальнику майном і коштами на яке може бути звернене стягнення в порядку, установленому законодавством України.

Відповідно до п.1.1. іпотечного договору, іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно домоволодіння та земельну ділянку, зазначені в п.1.4. цього договору. Відповідно до п.1.4. іпотечного договору предметом іпотеки є домоволодіння та земельна ділянка, місцезнаходження м.Рівне, вул.Джерельна, 39.

Відповідно до п.1.2. іпотечного договору іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобовязань ОСОБА_1 за кредитним договором №26/3-92-5/1 від 01 лютого 2006 року.

Крім того, 01 лютого 2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №26/3-92-5/1п відповідно до п.1.1. якого, поручитель зобовязується перед кредитором відповідати за виконання позичальником усіх його зобовязань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору №26/3-92-5/1 від 01 лютого 2006 року, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Відповідно до п.1.3. договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник, в тому числі, за повернення основної суми боргу, процентів за використання кредитних коштів, відшкодування можливих збитків, за сплату пені і інших штрафних санкцій, передбачених у вищеназваному кредитному договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити процент.

Відповідно до вимог ст. 1055 ЦК України Кредитний договір оформлений у письмовій формі.

Сторони по справі з умовами кредитного договору повністю погодились, чим засвідчили його укладення своїми підписами.

Крім того, згідно заяви про продаж іноземної валюти або банківських металів №1 від 01 лютого 2006 року ОСОБА_1 отримав від АКІБ УкрСиббанк158000,00 швейцарських франків.

Відповідно до п.1.2.2. кредитного договору, ОСОБА_1 взяв на себе зобовязання у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (додаток 1), якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно умов розділу 11 цього договору на підставі будь-якого з п.п.2.3., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10, 7.4, частини 2 п.9.2. цього договору Кредит вважається повернутим в момент зарахування грошової суми в повному обсязі на відповідний рахунок банку.

Позичальник повинен повернути основну суму кредиту на рахунок 2203-1-95372-10-00 в АКІБ УкрСиббанкМФО 351005.

Отже Кредитний договір набрав чинності, сторонами в належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов договору.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач та представники позивача посилаються на те, що відповідач не мав права надавати кредит в іноземній валюті, оскільки не мав індивідуальної ліцензії на це.

З указаними твердженнями суд погодитися не може, оскільки вважає їх безпідставними.

Відповідно до підпункту вп.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю(далі Декрет КМУ) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті потребують індивідуальної ліцензії лише в тих випадках, коли терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Однак, на сьогоднішній день законодавством не визначено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті, згідно з вимогами ст.5 Декрету КМУ, є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку, та письмового дозволу Національного банку України.

Позивачем суду надано копії банківської ліцензії № 75 від 24 грудня 2001 року, виданої позивачу НБУ на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України Про банки і банківську діяльністьта дозволу № 75-3 від 21 вересня 2009 року, виданого НБУ на право здійснення операцій, визначених п.1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 Закону України Про банки і банківську діяльністьзгідно з додатком до цього дозволу.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що здійснення відповідачем кредитних операцій у іноземній валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України, а видача ним позивачу кредиту в іноземній валюті без індивідуальної ліцензії є правомірною.

Посилання представників позивача на те, що при укладенні кредитного договору їх довірителю не було надано повної інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредитного договору, а також на те, що цей договір укладений на вкрай невигідних для нього умовах, з порушенням принципів справедливості, розумності і добросовісності, на думку суду, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставинами жодними доказами позивачем та його представниками не доведені.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що в судовому засіданні позивач та представники позивача не довели заявлених ними позовних вимог, а представник відповідача їх повністю спростував наданими суду письмовими доказами, тому з цих підстав у цій частині позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні решти позовних вимог слід відмовити, оскільки основне зобовязання, а саме кредитний договір №26/3-92-5/1 від 01 лютого 2006 року укладений між позивачем та відповідачем, не визнаний судом недійсним.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,60,88,212,213,215,294 ЦПК України, ст.ст.548,627,629,638,1054,1055 ЦК України суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного Товариства УкрСиббанкпро визнання кредитного договору №26/3-92-5/1 від 01 лютого 2006 року з додатковою угодою №0 від 14 серпня 2006 року та додаткову угоду №2 від 01 вересня 2009 року; визнання недійсним іпотечного договору №26/3-92-5/1 від 02 лютого 2006 року; визнання недійсним договору поруки №26/3-92-5/1 від 01 лютого 2006 року недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_3