Справа № 2-7299/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2011 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Черновського Г.В.

при секретарі Біжко Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», товариства з обмеженою відповідальністю «Правильна компанія`про визнання договорів недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2011 року позивач звернувся з вищезазначеним позовом, в якому, з уточненням позовних вимог, просив суд:

- визнати кредитний договір №014/142225/3172/74 від 24 грудня 2007 p., укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффазен Банк Аваль», недійсним;

- визнати договір застави цінних паперів №014/142225/3172/74/706 від 24 грудня 2007 p., укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффазен Банк Аваль», недійним;

- визнати договір поруки №014/142225/3172/74/704 від 24 грудня 2007 p., укладений між TOB «Правильна компанія`та ПАТ «Райффазен Банк Аваль», недійним;

- стягнути з ПАТ «Райффазен Банк Аваль`на користь ОСОБА_1 суму збитків понесених в розмірі: 299 501,44 грн. (сплата за кредит) * 2 (подвійний розмір) + 102 000 грн. (первісний внесок) = 701 002,88 грн.

- стягнути з ПАТ «Райффазен Банк Аваль`на користь ОСОБА_1 сплачені при подачі позову судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, пояснивши, що 24 грудня 2007 року між позивачем та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль`був укладений кредитний договір №014/142225/3172/74 про надання ОСОБА_1 109 592,08 доларів США. Також 24 грудня 2007 р. між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль`та ТОВ «Правильна компанія`було укладено договір поруки №014/142225/3172/74/704. 24 грудня 2007 р. між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль`та позивачем було укладено договір про заставу цінних паперів №014/142225/3172/74/706 у порядку забезпечення вимог, що випливають з кредитного договору, згідно до якого позивач передає у заставу цінні папери - іменні безпроцентні облігації у розмірі 11 530 штук номінальна вартість одної складає 22,22 грн., які були емітовані у бездокументарній формі у ТОВ «Правильна компанія».

В обґрунтуванні своїх позовних вимог, зазначив, що вищевказані договори він підписав під впливом обману, який полягав в наступному: банк використовуючи недобросовісну рекламу у засобах масової інформації, ввів в оману позивача, щодо правовідносин, які виникали в результаті укладання спірних договорів.

Представник відповідача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль`в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, відповідач, нічиїх прав не порушував. Вважає позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В судовому засіданні встановлено, що 24 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль`було укладено кредитний договір №014/142225/3172/74.

Згідно до умов кредитного договору, позивачка отримала кредит у розмірі 109 592,08 доларів США, що в еквіваленті становить 691 800 грн. зі строком повернення з 24 січня 2008 р. по 24 грудня 2027 р. під 14,25 % річних.

Судом встановлено, що даний кредит був отриманий позивачкою для придбання цільових іменних облігацій за договором купівлі-продажу облігацій №Б-436/07; 43/07-303 Е від 21 грудня 2007 р.

24 грудня 2007 р. між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль`та ТОВ «Правильна компанія`було укладено договір поруки №014/142225/3172/74/704, згідно до умов якого, ТОВ «Правильна компанія`добровільно бере на себе зобов`язання перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль`відповідати за належне виконання зобов`язань позивачкою, що виникають з умов кредитного договору.

24 грудня 2007 р. між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль`та позивачкою було укладено договір про заставу цінних паперів №014/142225/3172/74/706 у порядку забезпечення вимог, що випливають з кредитного договору, згідно до якого позивачка передає у заставу цінні папери - іменні безпроцентні облігації у розмірі 11 530 штук, номінальна вартість одної складає 22,22 грн., які були емітовані у бездокументарній формі у ТОВ «Правильна компанія».

Позивачка через ПАТ «Райффайзен Банк Аваль`на рахунок ТОВ «Правильна компанія`було сплачено 20 000 доларів США, що в еквіваленті складало 102 000 грн., як платіж за придбання облігацій.

Позиція позивачки, щодо визнання вищезазначених правочинів недійсними, у зв`язку з вчиненням їх під впливом обману не відповідає дійсності, оскільки згідно ст.215 ЦК України, підставою визнання судом правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами 1,2,3,5,6 ст.203 ЦК України, а саме:

- зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються положеннями параграфа 1 та 2 глави 71 ЦК України, ЗУ «Про Національний Банк України», нормативно-правовими актами НБУ.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк, фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір є двостороннім, оскільки встановлює обов`язок кредитодавця надати кредит, та обов`язок позичальника його повернути та сплатити проценти за фактичне користування ним.

Згідно ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з істотних умов договору, визначених виключно законами України. Оскільки кредитний договір є двостороннім, тому при підписанні угоди сторони виразили своє взаємоузгоджене волевиявлення.

Щодо тверджень позивача, що відносно нього мала місце недобросовісна реклама заборонена ст.10 ЗУ «Про рекламу», а саме, стаття «Новая Победа: строим и живём», суд вважає, що дана стаття, яка була розповсюджена на невідомому інтернет сайті та відомості викладені в ній не можуть вважатися належними доказами. Вся інформація про діяльність Банку розміщується виключно на офіційному сайті банку. Банк не несе відповідальності за надану інформацію.

Відповідно до ч.3. ст.10 ЗУ «Про рекламу», рішення щодо визнання реклами недобросовісною приймають органи державної влади, визначені у статті 26 цього Закону, яка в свою чергу містить повноваження органів державної влади та порядок контролю за дотриманням законодавства України про рекламу.

В своїй позовній заяві позивачка посилається на те, що відповідачем порушено положення Закону України «Про захист прав споживачів», а саме факт того, що суму наданого кредиту треба повністю використати на викуп цінних паперів, що на думку позивачки, є несправедливою умовою.

Дане твердження не відповідає дійсності, тому що згідно з умовами кредитного договору №014/142225/3172/74 від 24.12.2007 року п.1.1, кредитні кошти надаються для придбання безпроцентних (цільових) облігацій на купівлю квартири АДРЕСА_1 ». Тобто кредитні кошти були надані ОСОБА_1 для купівлі нерухомості на первинному ринку, що і є умовою та метою надання кредиту, а не придбання цінних паперів. Тому посилання позивачки на ЗУ «Про захист прав споживачів`не є вірним.

Відповідно до ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі.

Отже, з урахуванням викладеного можна зробити висновок, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів`до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Позивачка в своїй позовній заяві стверджувала, що відповідачі по справі вели сумісну діяльність щодо будівництва житлового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в м.Дніпропетровську та застосовували Закон України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», згідно якого таке фінансування здійснюється за допомогою спеціального фонду фінансування будівництва, а фінансова установа в даному випадку банк - є управителем такого фонду, зобов`язаний контролювати забудовника та нести відповідальність перед довірителем-інвестором за результати інвестування.

Дане твердження не відповідає дійсності, оскільки відповідно до ст.1 ЗУ «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», не передбачені загальні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва житла та особливості управління цими коштами.

Відповідно до ст.2 ЗУ «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», управитель - фінансова установа, яка від свого імені діє в інтересах установників управління майном і здійснює управління залученими коштами згідно із законодавством, правилами фонду та отримала в установленому порядку дозвіл/ліцензію.

Відповідно до ч.1,2 ст.3 ЗУ «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», системою фінансово-кредитних механізмів при будівництві житла та операціях з нерухомістю за цим Законом є врегульовані цим законом та договорами дії суб`єктів системи при організації будівництва житла, фінансуванні того будівництва та здійсненні операцій з нерухомістю.

Суб`єктами такої системи є довірителі, управителі, забудовники, страхові компанії, емітенти сертифікатів ФОН та власники сертифікатів ФОН.

Судом встановлено, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не брав участі в організації будівництва житла, його фінансуванні та здійснення операцій з нерухомістю. Всі правовідносини, які виникли між відповідачами по справі регулюються договором поруки №014/142225/3172/74/704 від 24.12.2007 р. як видом забезпечення за основним зобов`язанням - кредитним договором.

Порушення строків спорудження об`єкта будівництва або неналежне виконання зобов`язань забудовником не може впливати на правовідносини. що виникли між банком та позичальником відповідно до укладеного ними договору про іпотечний кредит, і не є підставою для припинення виконання зобов`язань позичальником.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача крім вказаних в договорі сторін, а позивачка цього не довела, позивачка сама погодилася на всі умови договору і добровільно підписала договір, твердження позивачки про наявність будь-яких інших зобов`язань є припущенням і нічим об`єктивно не підтверджується.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання договорів недійсними є необґрунтованими, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.10, 60, 158, 212 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», товариства з обмеженою відповідальністю «Правильна компанія`про визнання договорів недійсними - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська.

Суддя