Справа № 2-266/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2011 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бичковського Є.Л.,

при секретарі Ауловій О.Г.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника Овідіопольської ЦРЛ ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Овідіопольської центральної районної лікарні та Овідіопольської районної державної адміністрації про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

28 серпня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання незаконними та скасування наказів, стягнення невиплаченої заробітної плати, поновлення на роботі та стягнення компенсації за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що 08 липня 2003 року він був прийнятий на роботу до Овідіопольської центральної районної лікарні (далі Овідіопольська ЦРЛ) на посаду лікаря травматолога ортопеда. Наказом по Овідіопольській ЦРЛ від 10 серпня 2007 року № 120 його було звільнено з роботи на підставі п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин покладених на нього обов'язків. Позивач стверджував, що за увесь час роботи у Овідіопольській ЦРЛ до нього не застосовувалися заходи дисциплінарного або громадського стягнення, а навпаки він постійно заохочувався як сумлінний працівник. Про звільнення він був повідомлений 10 серпня 2007 року о 21 годині, хоча напередодні, 9 серпня 2011 року, він подав заяву про надання йому чергової щорічної відпустки. При цьому відповідач не пояснив, за який проступок або за систематичне невиконання без поважних причин яких покладених на нього обов'язків його було звільнено.

У подальшому позивач уточнив позовні вимоги та посилаючись на те, що його трудовій спір в суді розглядається вже більш ніж рік, а з 08 лютого 2011 року він вже працевлаштувався, ОСОБА_1 остаточно просив суд визнати незаконним і скасувати наказ головного лікаря Овідіопольської центральної районної лікарні від 10 серпня 2007 року № 120 про його звільнення з роботи за п.3 ст.40 Кодексу законів про працю України, стягнути з Овідіопольської центральної районної лікарні на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 серпня 2007 року по 08 лютого 2011 року відповідно до наданого розрахунку у розмірі 142584,56 гривень.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позов підтримали та просили його задовольнити.

Представник Овідіопольської ЦРЛ у судовому засіданні позов не визнав та проти його задоволення заперечував, посилаючись на те, що за наявністю порушень трудових обовязків з боку позивача, а відповідно і підстав для накладення дисциплінарного стягнення у виді звільнення за п.3 ст.40 КЗпП України, звільнення ОСОБА_1 було проведено також з дотриманням встановленого законом порядку

Представник Овідіопольської районної державної адміністрації у судове засідання не зявився. Овідіопольська районна державна адміністрація про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлена належним чином, про причини неявки свого представника суд не повідомила.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2 та представника Овідіопольської ЦРЛ ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з ст.43 Конституції України кожен має право на працю. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише

у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин

обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами

внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Порядок застосування дисциплінарних стягнень встановлений ст.149 КЗпП України відповідно до якого до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано

лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і

заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Згідно з ст.151 КЗпП України якщо протягом року з дня накладення дисциплінарного стягнення працівника не буде піддано новому дисциплінарному стягненню, то він вважається таким, що не мав дисциплінарного стягнення. Якщо працівник не допустив нового порушення трудової дисципліни і до того ж проявив себе як сумлінний працівник, то стягнення може бути зняте до закінчення одного року.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, необхідно зясувати, в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 1471, 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.

Таким чином, підставою для розірвання трудового договору за п.3 ст.40 КЗпП України є систематичне невиконання працівником трудових обов'язків, яке полягає в тому, що працівник допустив не менше двох дисциплінарних проступків, за перший з яких на нього протягом року роботи перед звільненням застосовувались заходи дисциплінарного стягнення. Оскільки невиконання трудових обов'язків має бути без поважних причин, то обов'язковою умовою для звільнення за п.3 ст.40 КЗпП України є вина працівника в неналежному виконанні трудових обов'язків, при встановленні наявності якої слід враховувати як об'єктивні (умови роботи), так і суб'єктивні фактори (досвід, кваліфікацію).

Судом встановлено, що 08 липня 2003 року на підставі наказу № 77-к від 08 липня 2003 року позивач ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до Овідіопольської ЦРЛ на посаду лікаря травматолога-ортопеда (т.1, а.с.10, 30).

01 липня 2005 року ОСОБА_1 був переведений на посаду завідуючого травматологічним відділенням (т.1, а.с.10).

Наказом по Овідіопольській ЦРЛ № 167 від 24 листопада 2005 року ОСОБА_1 був переведений з посади завідуючого відділенням на посаду лікаря-травматолога травматологічного відділення (т.1, а.с.30).

За наслідками перевірки виконавчою дирекцією Одеського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності стану експертизи тимчасової непрацездатності в Овідіопольській ЦРЛ, відповідно до наказу по Овідіопольській ЦРЛ від 25 червня 2007 року №87 лікарю-травмотологу ОСОБА_1 А,Б. за грубі багаточисельні порушення при видачі листків непрацездатності було винесено догану (т.1, а.с.33).

Застосування цього стягнення здійснено адміністрацією Овідіопольської ЦРЛ без урахування вимог ст.149 КЗпП України щодо попереднього отримання від порушника письмових пояснень (т.1, ст.70).

27 червня 2007 року був складений акт про ознайомлення позивача з наказом по Овідіопольській ЦРЛ від 25 червня 2007 року №87 де зазначено, що цей наказ виданий на підставі довідки комісії управління охорони здоровя та медицини катастроф Одеської облдержадміністрації від 06 липня 2007 року №295 «Про перевірку щодо необгрунтованої видачі листків непрацездатності та якості надання медичних послуг населенню в лікувально-профілактичних закладах Овідіопольського району»(т.1, а.с.276). Але у цьому акті не зазначено у звязку з чим виникла необхідність його складання, оскільки в ньому не зафіксована відмова позивача від особистого засвідчення своїм підписом факту ознайомлення з наказом (т.1, а.с.276).

На час звільнення позивача з роботи в серпні 2007 року на підставі п.3 ст.40 КЗпП України наказ по Овідіопольській ЦРЛ від 25 червня 2007 року №87 був чинним і позивачем оскаржений не був.

Овідіопольська ЦРЛ надала суду копії скарг ОСОБА_4 (т.1, а.с.117-119), ОСОБА_5 (т.1, а.с.120-121), ОСОБА_6 (т.1, а.с.128), ОСОБА_7 (т.1, а.с.129-130) щодо позивача як лікаря. Згідно з поясненнями представника Овідіопольської ЦРЛ ці скарги були розглянуті 07 серпня 2007 року на засіданні лікувально-кваліфікаційної комісії. Але будь-які докази з цього приводу, в тому числі рішення комісії та письмові пояснення позивача по скаргах, Овідіопольська ЦРЛ суду не надала.

10 серпня 2011 року адміністрацією Овідіопольської ЦРЛ за вх.№420 зареєстровано заяву позивача про надання йому з 10 серпня 2007 року відпустки за 2007 рік (т.1, а.с.12).

Але наказом по Овідіопольській ЦРЛ №105 від 10 серпня 2007 року позивача було звільнено з посади лікаря-травмотолога у звязку з систематичним невиконанням своїх професійних обовязків, багаточисельними скаргами хворих, на підставі наказу по Овідіопольській ЦРЛ від 25 червня 2007 року №87 та довідки управління охорони здоровя та медицини катастроф Одеської облдержадміністрації від 06 липня 2007 року №295 «Про перевірку щодо необґрунтованої видачі листків непрацездатності та якості надання медичних послуг населенню в лікувально-профілактичних закладах Овідіопольського району»(т.1, а.с.34).

Наказом по Овідіопольській ЦРЛ від 10 серпня 2007 року № 120-к на підставі наказу від 10 серпня 2007 року №105 ОСОБА_1 звільнено з посади лікаря-травматолога згідно з ст.40 п.3 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважної причини обовязків покладених на нього з 10 серпня 2007 року. Але у цьому наказі не наведені конкретні факти неодноразового систематичного невиконання позивачем покладених на нього обовязків, не зазначено, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив позивач після застосування до нього попереднього стягнення та коли. (т.1, а.с.30).

Накази від 10 серпня 2007 року №105 та №120-к про звільнення ОСОБА_8 видані з урахуванням вимог ст.43 КЗпП України щодо отримання попередньої згоди профкому на звільнення працівника (т.1, а.с.35).

Відповідно до протоколу засідання профкому від 10 серпня 2007 року №08 ОСОБА_1 був присутнім на цьому засіданні та давав пояснення (т.1, а.с.277-278). У судовому засіданні позивач заперечував свою присутність на засіданні профкому 10 серпня 2007 року, але будь-яких доказів на підтвердження цього та спростування відомостей викладених у протоколі засідання профкому він суду не надав.

10 серпня 2007 року був складений акт про ознайомлення позивача з наказом по Овідіопольській ЦРЛ від 10 серпня 2007 року №105 та з продубльованим наказом по кадрах №120-к де зазначено, що позивач з цима наказами ознайомлений о 18.30, від підпису та отримання трудової книжки відмовився (т.1, а.с.48).

Згідно з поясненнями позивача 10 серпня 2007 року він був повідомлений про звільнення головним лікарем Овідіопольськой ЦРЛ після завершення трудового дня, але причини звільнення йому розяснені не були, будь-яких письмових пояснень від нього ніхто не вимагав.

Трудову книжку позивач отримав 27 серпня 2007 року та відповідно до запису під №26 ОСОБА_1 було звільнено з посади лікаря-травматолога Овідіопольської ЦРЛ по п.3 ст.40 КЗпП України на підставі наказу від 10 серпня 2007 року №120 (т.1, а.с.11).

На підтвердження підстав ухвалення наказу №120-к від 10 серпня 2007 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи представник Овідіопольської ЦРЛ надав суду наказ по Овідіопольській ЦРЛ від 09 липня 2010 року №89 «Про внесення доповнень до наказу №120 від 10 серпня 2007 року», відповідно до якого підставами звільнення ОСОБА_1 є:

- висновок виконавчої дирекції Одеського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності щодо стану експертизи тимчасової непрацездатності в Овідіопольській ЦРЛ від 16 червня 2007 року та встановлення випадків грубих порушень при видачі та продовженні листків непрацездатності, які призвели до збитків бюджету Фонду;

- наказ по Овідіопольській ЦРЛ від 25 червня 2007 року №87 «Про виявлення чисельних грубих порушень при видачі листків тимчасової непрацездатності у травмотологічному відділенні Овідіопольської ЦРЛ»і винесення догани ОСОБА_1 за чисельні порушення при видачі листків тимчасової непрацездатності у травмоталогічному відділенні Овідіоподльської ЦРЛ;

- протокол засідання лікувально-кваліфікаційної комісії від 07 серпня 2007 року про розгляд скарг хворих стосовно лікаря-травмотолога ОСОБА_1 із наданням рекомендацій адміністрації ЦРЛ щодо адміністративного впливу у відношенні неправомірних дій ОСОБА_1;

- протокол засідання профкому медпрацівників Овідіопольської ЦРЛ від 10 серпня 2007 року №08 про розгляд заяви головного лікаря Овідіопольської ЦРЛ про надання згоди щодо звільнення з посади лікаря-травмотолога ОСОБА_1 по п.3 ст.40 КЗпП України.

Але цей наказ від 09 липня 2010 року №89 був прийнятий майже через три роки після звільнення позивача та не може братися судом до уваги для оцінки законності та наявності дійсних підстав для його звільнення з роботи у серпні 2007 році.

Згідно з ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З врахуванням вищенаведених, встановлених у судовому засіданні обставин, оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що звільнення позивача з підстав, передбачених п.3 ст.40 КЗпП України, відбулося 10 серпня 2007 року з порушенням вимог ст.149 КЗпП України, оскільки від позивача як порушника не зажадали письмових пояснень по фактах порушення ним покладених на нього трудових обовязків.

Але надані Овідіопольською ЦРЛ докази дають підстави обґрунтовано вважати, що при звільненні позивача у серпні 2007 року адміністрація лікарні конкретно не визначила порушення, які б мали стати підставами для його звільнення та мали характер системності у звязку з порушенням, за яке позивачу було оголошено догану у червні 2007 року. Зміст наказів від 10 серпня 2007 року №105 та №120-к вказує, що після оголошення позивачу догани відповідно до наказу від 25 червня 2007 року №87 (який був винесений з порушенням ст.149 КЗпП України без отримання від позивача письмових пояснень) у вину йому поставлені були не конкретні факти невиконання ним без поважних причин покладених на нього обовязків, а наявність багаточисельних скарг хворих.

При таких обставинах суд вважає, що наказ № 120 від 10 серпня 2007 року по Овідопольскій ЦРЛ про звільнення ОСОБА_1 за п.3 ст.40 КЗпП України є незаконним та таким, що порушує гарантовані ст.43 Конституції України права позивача на працю і його захист від незаконного звільнення, а тому цей наказ має бути скасовано.

Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з довідкою Овідіопольської ЦРЛ від 12 вересня 2007 року №225 середній заробіток позивача за останні два місяці перед звільненням складав 4029,53 гривень (т.1, а.с.44).

У відповідності до наданого позивачем розрахунку, який не заперечувався представником Овідіопольської ЦРЛ, з урахуванням індексу інфляції за період з 10 серпня 2007 року по 08 лютого 2011 року, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 142 584, 56 гривень (т.2, л.д.37).

Перевіривши правильність зазначеного розрахунку суд вважає, що оскільки термін прогулу склав з 10 серпня 2007 року по 08 лютого 2011 року не 42 місяці, як зазначено в розрахунку, а на два дні менше, то на користь позивач підлягає стягненню:

(2014,76 х 41 + 2014,76: 28 х 26) х 168,5% = 142342,08 гривень.

Вказана сума визначена судом без урахування сплати обов'язкових платежів.

На підставі ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині присудження працівникові заробітної плати за один місяць.

Керуючись ст.ст.10, 60, 208, 209, 212-215, 367 ЦПК України, ст.43 Конституції України, ст.ст. 40 п. 3, 1471, 148, 149, 232, 235, 237 КЗпП України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 листопаду 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ № 120 від 10 серпня 2007 року по Овідіопольській центральній районній лікарні про звільнення ОСОБА_1 за ст.40 п.3 КЗпП України.

Стягнути з Овідіопольської центральної районної лікарні на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 10 серпня 2007 року по 08 лютого 2011 року в сумі 142342 (сто сорок дві тисячі триста сорок дві) гривні 08 копійок.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом 10 днів з дня його проголошення, а Овідіопольською районної державною адміністрацією у той же строк з дня отримання його копії.

Суддя Є.Л.Бичковський