АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2011 року

17 січня 2011 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого Прозорової М.Л.

суддів Болтунової Л.М., Козлова С.П.

при секретарі Костюк Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2010 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа з самостійними вимогами - ОСОБА_2 про розподіл сумісно нажитого майна та визнання права власності, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя, позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/3 квартири ,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2010 року та постановити нове рішення по суті позовних вимог /а.с. 138-144/.

Зазначеним рішенням задоволенні позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволені частково.

Суд визнав за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 43,2 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м., яка складається з житлової кімнати площею 10,4 кв.м.; житлової кімнати площею 17,0 кв.м; кухні площею 7,4 кв.м.; з коридору площею 4,9 кв.м.; комори площею 0,3 кв.м.; ванної кімнати площею 2,1 кв.м.; туалету площею 1,1 кв.м.

Суд визнав за ОСОБА_3 право власності на рухоме майно, а саме: пральну машинку «Candy» вартістю 2 000, 00 грн.; холодильник «Indesit» вартістю 2 000, 00 грн.; телевізор «Panasonic» вартістю 2 300,00 грн.; телевізор «Philips» вартістю 2 100,00 грн.; меблевий гарнітур вартістю 3 100,00 грн.

Суд вселив ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_2 відмовивши в решті позовних вимог.

Суд задовольнив частково зустрічний позов ОСОБА_4 і визнав за ним право власності на ? i частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 43,2 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м., яка складається з житлової кімнати площею 10,4 кв.м.; житлової кімнати площею 17,0 кв.м; кухні площею 7,4 кв.м.; з коридору площею 4,9 кв.м.; комори площею 0,3 кв.м.; ванної кімнати площею 2,1 в.м.; туалету площею 1,1 кв.м.

Суд визнав за ОСОБА_4 право власності на рухоме майно, а саме: меблеву стінку для кухні вартістю 2 761,50 грн.; СВПічь «Samsung» вартістю 211,00 грн.; телевізор «Panasonic» вартістю 1 519,98 грн.; килим вовняний розміром 5 м. х 2,3 м. вартістю 500,00 грн.; килимову доріжку вовняну 9м. вартістю 1 000,00 ч.; крісло - ліжко вартістю 550,00 грн.; мобільний телефон «Samsung» вартістю 9,00 грн.; холодильник «Дніпро2М» вартістю 800,00 грн.; електропраску «Philips» вартістю 257,00 грн.; телевізор «Soni» вартістю 1 571,00 грн.; телевізор «Philips» вартістю 1 679,00 грн.; меблевий гарнітур, який складається з двох шаф, серванту, секретеру, книжкової шафи вартістю 4 181,70 грн.; килим синтетичний розміром 3,3 і 2,2 м. вартістю 400,00 грн., телефонний номер ТОВ «Оптима телеком» вартістю 4970 грн. 70 коп., відмовивши в решті позовних вимог.

Суд відмовив у задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_2 /а.с.1312-135/.

Як на підстави апеляційній скарги ОСОБА_2 посилається на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права /а.с. 138-144/

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційній скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив із встановлених ним обставин про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбу з 22 грудня 1989 року, про що Красногвардійським ВРАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції зроблено атів запис № 1013 (а.с.7).

За час спільного життя позивачки з відповідачем та ОСОБА_2, який є сином позивачки, вони отримали квартиру № 109 в будинку № 9 корпус № 1 на ж/м Тополь -1 в м. Дніпропетровську, яку згодом приватизували, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 30.07.1996 року № П-860, виданого ВАТ «Дніпрогорстрой» (а.с.51).

У зв'язку з відселенням житлового будинку № 9 на ж/м Тополь - 1 через загрозу зсуву, позивачці на особистий рахунок було перераховано компенсаційні гроші за житло.

Відповідно до договору купівлі - продажу від 19.08.1997 року, зареєстрованого на товарній біржі «ОСОБА_1 міська біржа нерухомості» в реєстрі № 2-5, була придбана квартира АДРЕСА_1, яка складається з: з житлової кімнати площею 10,4 кв.м.; житлової кімнати площею 17,0 кв.м; кухні площею 7,4 кв.м.; з коридору площею 4,9 кв.м.; комори площею 0,3 кв.м.; ванної кімнати площею 2,1 кв.м.; туалету площею 1,1 кв.м.

За час спільного проживання з відповідачем, було придбано автомобіль ВАЗ 21043, 2002 року випуску, д/н 791 - 81 АВ, який зареєстровано на ім'я відповідача, який було продано на підставі угоди купівлі - продажу від 24.02.2010 року, зареєстрованої в ТБ «Еверест», реєстраційний номер № 030839.

Крім того, за час шлюбу сторони придбали речі побутового вжитку, а саме: пральну машинку «Candy» вартістю 2 000, 00 грн.; холодильник «Indesit» вартістю 2000, 00 грн.; телевізор «Panasonic» вартістю 2 300,00 грн.; телевізор «Philips» вартістю 2 100,00 грн.; меблевий гарнітур вартістю 3 100,00 грн.

За таких обставин, в силу діючого законодавства, а саме ст.ст. 60,63 СК України, ч.І ст. 71 СК України суд частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4. і визнав за кожним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, вселив позивачку в дану квартиру. Суд також визнав за ОСОБА_3 та ОСОБА_4. право власності на майно згідно інтересів та вимог кожної сторони та побутових потреб.

З таким рішенням ОСОБА_3 та ОСОБА_4. погодилися.

Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, суд правомірно виходив з того, що договір купівлі-продажу даної квартири він не оспорював і не є стороною вказаного договору.

Доводи ОСОБА_2В приведені в апеляційній скарзі є безпідставними, до того ж вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зясувавши в досить повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи сторін і давши їм правову оцінку, суд ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону, висновки суду досить обґрунтовані і підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та поясненнями самих сторін.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2010 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двадцяті днів з цього часу.

Судді :