Справа № 2-7205/2011
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2011 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі : головуючого судді Маймур Ф.Ф.,

при секретарі Чоха К.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_4 ,

представника відповідача ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

17 лютого 2011 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним (а.с. 4-8).

Позивач у позовній заяві та разом з представником у судовому засіданні в обґрунтування своїх позовних вимог посилались на те, що відповідач ОСОБА_3 діючи від імені позивача уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу, належної позивачеві на праві власності двокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , проте, на виконання попередньої домовленості, ОСОБА_3 купити однокімнатну квартиру позивачеві не допомогла, а також, гроші від продажу свого майна позивач не отримав. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати недійсним договір купівлі продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , визнати його право власності на вищевказану квартиру, а також покласти судові витрати по справі на відповідачів (а.с. 4-8, 23-25).

У судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні проти пред`явлених позивачем вимог заперечувала, посилаючись на те, що вона близько трьох років співмешкала разом з позивачем, та під час спільного життя вони вирішили продати належну позивачу квартиру, для чого позивач добровільно надав їй відповідну довіреність, після чого вона за згодою позивача купила однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яку зареєструвала на своє ім`я, залишок коштів від продажу квартири було ними потрачено на побутові потреби.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, оскільки, договір купівлі продажу було укладено у відповідності до чинного законодавства та у межах повноважень ОСОБА_3 , яка діяла від імені позивача під час продажу квартири, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.

Судом у судовому засіданні встановлено, що позивач уповноважив ОСОБА_3 розпоряджатися належною йому квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , включаючи право її продажу та отримання коштів, що підтверджується копією дубліката довіреності від 05 серпня 2006 року (а.с. 26).

Також було встановлено, що між ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 05.08.2006 року, та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу від 12 вересня 2006 року № ВЕВ 423698 (реєстр. № 3-4429), за умовами якого позивач продав ОСОБА_4 належну йому на праві власності квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зазначене підтверджується копією договору (а.с. 41).

Встановлено, що ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_4 за продаж квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 грошові кошти в розмірі 42 700 дол. США, що підтверджується копією розписки та не заперечувалось сторонами у судовому засіданні (а.с. 42).

Також, у судовому засіданні було встановлено, що 25 вересня 2006 року на отримані гроші ОСОБА_3 придбала квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 29 500 дол. США, що підтверджується інформаційною довідкою та поясненнями сторін у судовому засіданні (а.с. а.с. 69-76).

Крім того, встановлено, що позивач з 07 листопада 2006 року був зареєстрований та мешкав у даній квартирі, що підтверджується поясненнями сторін та свідків у судовому засіданні, відміткою про реєстрацію у паспорті позивача, а також довідкою ОК «ЖЕК «Тополь»(а.с. 12-13).

Було встановлено, що 07 липня 2009 року ОСОБА_3 продала квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу (а.с. 76)

Встановлено, що на даний час позивач мешкає у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_3 , 59/100 частин якої належить ОСОБА_3 що підтверджується інформаційною довідкою та поясненнями сторін у судовому засіданні (а.с. 69-76).

Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України .

За правилами ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Тобто, позивач, маючи на меті продати належну йому квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , надав ОСОБА_3 довіреність, якою уповноважив останню розпоряджатися вищевказаною квартирою.

Відповідно до ст 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

При цьому суд критично ставиться до доводів позивача, відповідно до яких довіреність на ім`я ОСОБА_3 була надана ним всупереч його волі, оскільки, державний нотаріус ОСОБА_6 посвідчуючи довіреність підтвердила, що ОСОБА_1 особисто у її присутності підписав примірник довіреності, зміст якої йому було повідомлено.

Позивач також особисто підтвердив, що довіреність підписав власноручно, що відповідає вимогам ч.2 ст.45 Закону України «Про нотаріат».

Доводи позивача про те, що він не усвідомлював зміст довіреності, оскільки не володіє українською мовою, також є необґрунтованими, оскільки, з матеріалів справи вбачається, що позивач, який є громадянином України, не звертався до нотаріуса з заявою про те, що він не володіє українською мовою і зміст довіреності йому не зрозуміло, та не прохав перекласти довіреність на іншу мову.

Крім того, позивач власноручно підписав позовну заяву, інші довіреності та заяви, викладені українською мовою, та які містяться в матеріалах справи, і не заявляв, що не розуміє їх зміст.

Таким чином, вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з того, що за загальним правилом правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом.

Статтею 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Також, статтею 232 ЦК України визначено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Проте, у судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_3 при укладенні договору купівлі продажу квартири від 12 вересня 2006 року діяла на підставі чинної довіреності та в межах повноважень наданих їй позивачем.

Більш того, той факт, що ОСОБА_1 протягом терміну позовної давності (до січня 2011 року) не звертався до суду або правоохоронних органів з метою захисту порушених прав та інтересів, свідчить про узгодженість його дій з ОСОБА_3 при продажі належної йому квартири.

При вирішенні даної справи, суд також бере до уваги, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 тривалий час співмешкали разом, зазначене було підтверджене поясненнями свідків у судовому засіданні та не заперечувалось позивачем.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене та оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, а тому, правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12 вересня 2006 року також відсутні.

Оскільки договір купівлі-продажу від 12 вересня 2006 року не визнаний недійсним, відсутні підстави для визнання права власності позивача на спірна квартиру, яка вибула з його власності у встановленому законом порядку.

Вирішуючи питання судових витрат та враховуючи результат вирішення справи, суд вважає необхідним судові витрати покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215 ЦПК, ст. ст. 220, 321, 387, 635, 637 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ф.Ф. Маймур