Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-5458/2011 Головуючий у 1-й інстанції: Дмитрієва М.М
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2011 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого - судді: Бондаря М.С.

суддів: Кухаря С.В.

ОСОБА_2

при секретарі Волчановій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2011 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання, -

ВСТАНОВИЛА :

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог вказала, що 02 жовтня 2003 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5 та зареєстрований у реєстрі за № 44 (т.1, а.с.12). Відповідно до вказаного договору ОСОБА_4 відчужувач, передала у власність ОСОБА_3 набувача, належні їй на праві власності 12/25 частин жилого будинку, вартістю 15089 гривень, які знаходяться за адресою: пров. Оранжерейний, буд. №9 в м .Запоріжжі. У свою чергу набувач зобовязався надати відчужувачу довічне матеріальне забезпечення, яке згідно з пунктом 5 спірного договору визначено у вигляді: забезпечення житлом шляхом збереження права безкоштовного довічного користування відчуженою частиною будинку; забезпечення продуктами харчування, одягом, необхідною допомогою, ліками.

Відповідно до пункту 6 договору грошова оцінка зазначених у цьому договорі видів матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначено у розмірі пятдесят гривень в місяць.

Відповідач умов договору не виконує не забезпечує її продуктами харчування, одягом, необхідною допомогою, ліками. Все зводиться до перерахування щомісячно на її рахунок 50 грн.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2011 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Розірвано договір довічного утримання, укладений 02 жовтня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5 за реєстраційним №44.

Повернуто у власність ОСОБА_4 12/25 частин жилого будинку № 9 по провулку Оранжерейний в м. Запоріжжі, у зв'язку із чим у ОП «ЗМБТ1» зобов'язано провести відповідну реєстрацію. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2011 року відмовлено ОСОБА_3 у прийнятті заяви про перегляд заочного рішення суду від 02 серпня 2011 року.

ОСОБА_3 звернувся до суду із апеляційною скаргою на зазначену ухвалу суду, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати заочне рішення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 жовтня 2003 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5 та зареєстрований у реєстрі за № 44 (т.1, а.с.12).

Відповідно до вказаного договору ОСОБА_4 відчужувач, передала у власність ОСОБА_3 набувача, належні їй на праві власності 12/25 частин жилого будинку, вартістю 15089 гривень, які знаходяться за адресою: пров. Оранжерейний, буд. №9 в м. Запоріжжі. У свою чергу набувач зобовязався надати відчужувачу довічне повне матеріальне забезпечення, яке згідно з пунктом 5 спірного договору визначено у вигляді: забезпечення житлом шляхом збереження права безкоштовного довічного користування відчуженою частиною будинку; забезпечення продуктами харчування, одягом, необхідною допомогою, ліками (т.1, а.с.12).

Відповідно до пункту 6 договору грошова оцінка зазначених у цьому договорі видів матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначено у розмірі пятдесят гривень в місяць.

За змістом статті 744 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно зі статтею 749 ЦК України обов'язки набувача за договором довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності.

Положеннями статті 751 ЦК України встановлено, що матеріального забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.

В силу частити 1 статті 755 ЦК України, - договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

Відповідно до приписів статті 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

Як видно із матеріалів справи, і не заперечується сторонами, що відповідач щомісяця, починаючи з лютого 2010 року, виплачував позивачці передбачене договором матеріальне забезпечення в сумі 50 грн., а після відмови їх отримувати, посилав поштовим переказом на адресу позивача.

Проте, наявність цього доказу не може свідчити про належне, систематичне виконання набувачем умов договору довічного утримання.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними у справі доказами неналежне виконання відповідачем умов договору, що догляд та необхідна допомога ОСОБА_4 фактично не надавалась.

Так, відповідач не забезпечував її продуктами харчування, одягом та ліками, не надавав їй необхідну допомогу: не відвідував ОСОБА_4 у лікарнях, не допомагав при пересуванні по вулиці у зимовий період, при умові того, що у ОСОБА_4 з урахуванням стану її здоров'я та похилого вику в цьому була потреба, неналежним чином виконувалось зобов'язання надання побутових послуг, що не охоплюється поняттям "грошове забезпечення".

Крім того, з пояснень свідків вбачається, що саме вони надавали ОСОБА_4 і надають допомогу у прибиранні квартири, купують продукти харчування, ліки та здійснюють при необхідності догляд.

Виходячи з наведеного, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про розірвання договору довічного утримання у звязку із неналежним його виконанням.

Згідно зі статтею 213 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною 2 статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з наведеного, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про розірвання договору довічного утримання у звязку із неналежним його виконанням.

Під час встановлення зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленими обставинами справи.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції з висновками якого погодилась і колегія суддів, тому вони суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2011 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: