Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2011 року Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючої: - судді Висоцької Г.А.

при секретарі - Лось О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вознесенська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в приватизації земельної ділянки та надання дозволу на приватизацію земельної ділянки без погодження з суміжним землекористувачем,

В С Т А Н О В И В :

28.02.2011 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки без погодження з суміжним землекористувачем.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що вона є власником 41/100 частки житлового будинку із господарськими будівлями № 50 по вул. Леніна в м. Вознесенську, іншим співвласником вказаного будинку, якому належить 59/100 його часток є ОСОБА_2 У зв'язку з необхідністю приватизації земельної ділянки під вказаним будинком позивачка звернулася з відповідною заявою до Вознесенської міської ради, яка відповіла, що для отримання державного акта на право приватної власності на земельну ділянку під будинком обидва співвласники будинку повинні звернутися до Вознесенської міської ради з заявою про приватизацію цієї землі.

Оскільки ОСОБА_2, як співвласник будинку № 50 по вул. Леніна в м. Вознесенську відмовляється звертатися до Вознесенської міської ради з заявою про приватизацію земельної ділянки, що порушує конституційні права позивачки, позивачка уточнивши свої вимоги просить позов задовольнити - усунути перешкоди в приватизації земельної ділянки шляхом визнання відмови відповідачки у наданні згоди на приватизацію та погодження меж незаконними і надання дозволу на приватизацію земельної ділянки без погодження з суміжним землекористувачем.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, посилаючись на те, що в добровільному порядку врегулювати питання стосовно погодження меж земельної ділянки з відповідачкою, як суміжним землекористувачем, неможливо, просили позовні вимоги задовольнити.

Відповідачка в судове засідання не з"явилась, судом належним чином повідомлялася про час, місце, дату слухання справи, неодноразово відмовлялася від отримання судової повістки, тому суд вважає що ОСОБА_2 повідомлена про слухання справи відповідно до ч 8 ст. 76 ЦПК України.

Представник третьої особи без самостійних вимог - Вознесенської міської ради Миколаївської області - в судовому засіданні, посилаючись на не правомірність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, заперечував проти їх задоволення.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до ст.11 ЦПК України, суд прийшов до наступного.

Згідно ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі, одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Для отримання Державного акту, в силу положень пунктів 1.12, 1.16 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 4 травня 1999 р. (з наступними змінами), необхідно виготовлення відповідної технічної документації, в тому числі кадастрового плану ділянки, складеного за результатами зйомки, яка передбачає погодження меж земельної ділянки з суміжними землевласниками та землекористувачами на підставі ст. 198 ЗК України.

До того ж, власники та користувачі земельних ділянок зобов'язані дотримуватися правил добросусідства, в тому числі і дотримуватися правового режиму меж між земельними ділянками, співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного із них. У них виникає обов'язок вчиняти певні дії або утримуватися від певних дій взагалі. Зазначені вимоги витікають із змісту ст. ст. 91, 96, 103 ЗК України.

Позивачка ОСОБА_1 є власницею 41/100 частки житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами по вул. Леніна в м. Вознесенську згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.09.2009 року реєстраційний №723 ( а.с.5).

Співвласницею 59/100 зазначеного будинку на підставі договору купівлі-продажу № 2136 від 22.09.1990 року є відповідачка ОСОБА_3 ( яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_2І.), що підтверджується інформацією з КП "Вознесенське МБТІ" ( а.с. 51).

Частиною 4 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

ОСОБА_1 зазначила, що відповідачка відмовляється від погодження меж земельної ділянки, посилаючись на небажання оформлювати правовстановлюючі документи на землю, що свідчить про наявний між сторонами спір щодо меж земельної ділянки, який не був вирішений у передбаченому законом порядку.

В судовому засіданні встановлено, що сторони не отримували дозволу на підставі рішення відповідного органу, між тим, і надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки не породжує право власності чи користування земельною ділянкою як у позивачки так і у відповідачки, виходячи з положень правових норм статей 116, 118, 125, 126 ЗК України, оскільки ними не отримано правовстановлюючих документів на виділені земельні ділянки.

Положенням ч. 3 ст. 116 ЗК України регламентовано безоплатну передачу земельних ділянок у власність громадян, яка проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян на законних підставах.

Тобто, приватизація земельної ділянки відбувається в разі попереднього надання вказаної земельної ділянки цим особам в установленому законом порядку, але позивачкою не надано належних доказів щодо правових підстав користування земельною ділянкою, якою сторони фактично користуються. Посилання на положення ст. 120 ЗК України, також є безпідставним, оскільки земельна ділянка, яка передається позивачці виходить за межі земельної ділянки необхідної для обслуговування належної їй частини житлового будинку, до того ж межі такої земельної ділянки також не визначались.

Крім того, даних про встановлення межі відповідними землевпорядними органами на вказаній земельній ділянці, яка підлягає погодженню, немає і, як пояснила позивачка склалася за фактичним користуванням, встановленим попередніми власниками будинку.

Так як правовими нормами наведеної ст. 198 ЗК України передбачено погодження меж лише з суміжними землекористувачами чи власниками земельних ділянок, яким відповідач не являється, то підстави для погодження з ним меж земельної ділянки, яка передається у власність позивачці немає.

Відповідно до положень ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Частиною другої вищеназваної статті передбачено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. (ч.5 ст.158 ЗК України).

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ від 16 квітня 2004 року № 7, згідно зі ст.158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки до юрисдикції суду не належать спори про встановлення меж земельної ділянки, то звернення позивачки ОСОБА_1 до суду з даним позовом до вирішення питання з органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів щодо встановлення меж суміжного землекористування є передчасним. Фактично має місце виділення сторонам земельної ділянки з урахуванням їх використання з виносом меж на місцевості.

Посилання позивачки на листи міського голови та його заступника від 14.12.2010 року та 15.10.2010 року, якими для вирішення даного конфлікту рекомендовано звернутися до суду, не може бути взяте до уваги, оскільки статтями 159, 160, 161 ЗК України передбачено порядок розгляду земельних спорів органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів та порядок винесення та виконання рішення вищеназваних органів.

Таким чином, позовні вимоги позивачки ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в приватизації земельної ділянки та надання дозволу на приватизацію земельної ділянки без погодження з суміжним землекористувачем - задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особаабез самостійних вимог - Вознесенська міська рада Миколаївської області, про усунення перешкод в приватизації земельної ділянки та надання дозволу на приватизацію земельної ділянки без погодження з суміжним землекористувачем - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом апеляційної скарги протягом 10 днів після його проголошення.

Суддя Висоцька Г.А.