Справа № 22-ц-3996/11 Головуючий у І інстанції Бабіш А.А.
Провадження № 22-ц/9237/11 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 40 05.07.2011
РІШЕННЯ

Іменем України

5 липня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Поліщука М.А.

суддів: Голуб С.А., Березовенко Р.В.

при секретарі Григор»євій Н.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,-

встановила:

Позивач просив суд зобов'язати відповідачку спростувати поширену про нього недостовірну інформацію про те, що

- головним фактором, який вплинув на процес практики відповідачки є його особисте ставлення до неї, як керівника практики;

- він єдина людина в Управлінні, від якої все залежало;

- всі події, які відбуваються на сьогодні і призводять до негативних наслідків для відповідачки - є його ініціативою та результатом дезінформації вищих посадових осіб;

- відповідачка не мала змоги вирішити з ним питання щодо практики через відсутність у нього бажання та пропонування ним негативних рішень;

- він домагався відповідачку як жінку і це була умова для проходження нею практики в Управлінні;

- він зводив на відповідачку наклеп;

- він вводить відносно відповідачки в оману все керівництво, займається дезінформацією, налаштовує проти неї людей;

- відповідачці потрібно було майже не на колінах просити перепустки, щоб проходити в Міністерство інфраструктури на офіційну практику;

- він маніпулював відповідачкою, ставив її у залежність, пропонував скласти на неї акт;

- він та його підлеглі сміються над владою, над партією регіонів, кричать що в нас демократія, не мають ніякої поваги до керівництва, керівництво є об'єктом дискусії в колективі;

- він і його підлеглі стверджували, що не можуть боротись з мафією, то очолять її;

- дезінформація, маніпуляції, наклеп, компромати, подвійні стандарти - це стиль його роботи;

- він збирав інформацію про відповідачку та вимагав від неї особисті дані.

Вказану інформацію спростувати шляхом направлення повідомлення тим особам, яким відповідачка адресувала свої звернення від 14.02.2011, 16.02.2011, 18.02.2011 та від 24.02.2011 та тим особам, які виконуючи свої посадові обов'язки знайомились з поширеною щодо нього недостовірною інформацією, а саме Президенту України ОСОБА_4, ОСОБА_1 Адміністрації Президента України ОСОБА_5, завідувачу відділу приймальні Президента України ОСОБА_6, Прем'єр - міністру України ОСОБА_7, Віце-прем'єр-міністру України - Міністру інфраструктури України ОСОБА_8, заступнику начальника Департаменту, завідувачу відділу Управління роботи зі зверненнями громадян ОСОБА_9 Кабінету Міністрів України ОСОБА_10, Першому заступнику Міністра інфраструктури України ОСОБА_11, помічникам Першого заступника Міністра інфраструктури України - ОСОБА_12 та ОСОБА_13, в.о. начальника Управління фінансового контролю та протидії корупції ОСОБА_14

Стягнути з відповідачки на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 4894, 00 грн.; судові витрати покласти на відповідачку.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2011 року позов задоволено частково. Суд спростував поширену ОСОБА_3 інформацію про те, що ОСОБА_2 домагався її як жінку і це була умова для проходження нею практики в управлінні Міністерства транспорту та зв'язку України та визнав зазначену інформацію недостовірною. В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.

На зазначене судове рішення надійшли апеляційні скарги від ОСОБА_2 та ОСОБА_3Ф

ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. В апеляційній скарзі зазначає про те, що суд вийшов за межі заявлених позовних вимог, посилаючись на норми ст. 277 ЦК України ухвалив рішення, яке не відповідає цій статті, оскільки поширена щодо позивача відповідачкою недостовірна інформація була спростована самим судом, а не відповідачкою. Крім того апелянт не погоджується із висновком суду, що інформація, яку розповсюдила відповідачка не підлягає спростуванню, оскільки є оціночними судженнями. Вважає, що відповідачка в своїх листах вказувала на вчинення позивачем конкретних дій.

Також апелянт не погоджується із рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди та понесених ним судових витрат.

ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог і в цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 відхиленню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку що відомості, розповсюджені відповідачкою ОСОБА_3, за винятком інформації щодо сексуальних домагань позивача, є оціночними судженнями, а тому вони не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 297 ЦК кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними.

Згідно зі ст. 299 ЦК фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації.

Відповідно до зазначених норм, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 за направленням Міжрегіональної академії управління персоналом від 13.12.2010 року проходила практику в Управлінні фінансового контролю та протидії корупції Мінтрансзв»язку України. ОСОБА_2 на час проходження практики ОСОБА_3 перебував на посаді заступника начальника Управління фінансового контролю та протидії корупції..

В лютому 2011 року відповідачка звернулась з листами до Президента України ОСОБА_4, ОСОБА_1 Адміністрації Президента України ОСОБА_5, Прем»єр-Міністра України ОСОБА_7 та Міністру інфраструктури України ОСОБА_8 в яких виклала наступна інформацію з приводу питань проходження нею практики в Міністерстві транспорту та зв»язку України:

- Вирішити питання з керівником практики ОСОБА_2 та ОСОБА_15 не має можливості і їхнього бажання.

- Їй пропонують негативне вирішення питань.

- Головним фактором, який вплинув на процес практики є особисте ставлення до неї керівника практики ОСОБА_2

- Це єдина людина в Україні, від якої все залежало.

- Всі події, які відбуваються на сьогодні і призводять до негативних наслідків для неї є ініціативою ОСОБА_2 та його оточення, результатом дезінформації вищих посадових осіб.

- Його домагання ОСОБА_3 як жінки, відмова як чоловіку призвело до агресії з його боку, це була умова для проходження практики в Управлінні.

- ОСОБА_2 вводить в оману щодо ОСОБА_3 все керівництво, вони повідомили свою версію в ОСОБА_13, займаються дезінформацією, налаштовують проти ОСОБА_3 людей.

- Кожен день потрібно було майже не на колінах просити перепустки, щоб проходити в Міністерство інфраструктури на офіційну практику, ОСОБА_3 постійно вказували на двері, нею маніпулювали, ставили в залежність.

- А ці люди сміються над владою, Партією регіонів, шанують тільки свої інтереси, кричать, що в них демократія, не має ніякої поваги до керівництва, керівництво є об»єктом дискусій в колективі, що вони не можуть боротися з мафією, що вони її очолять.

- Дезинформація, маніпуляції, наклеп, компромати, подвійні стандарти це стиль роботи цієї людини.

- Вони збирали про мене інформацію, ставили особисті питання, вимагали особисті дані (паспорт) і т.д.

Відповідно до ст. 277 ЦК України особа, особисті немайнові права

якої порушені внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має

право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

До відомостей, що порочать особу й можуть бути спростовані в передбаченому законом порядку, слід відносити, як це роз'яснено в п. З постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організації" від 28 вересня 1990 року № 7, інформацію про особу або певні факти, дані, які принижують честь, гідність і ділову репутацію особи перед громадськістю чи окремими громадянами з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття, принципів людської моралі та не відповідають дійсності чи неправильно викладені.

Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України, а також закріплене в ст.. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., яка відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства.

Судова колегія не може погодитись із доводами апелянта ОСОБА_2 про неправильність висновків суду в частині визнання інформації, яку позивач просив спростувати, оціночними судженнями відповідачки.

Так інформація про те, що вирішити питання з керівником практики ОСОБА_2 та ОСОБА_15 не має можливості і їхнього бажання є оціночним судженням ОСОБА_3, оскільки наявність чи відсутність у будь-якої особи бажання на вчинення дій може підтвердити лише ця особа, про яку йде мова.

Вислів відповідачки про те, що їй пропонують негативне вирішення питань взагалі є неконкретним і його не можна вважати негативною неправдивою інформацією щодо позивача, оскільки не вказано, яка саме особа пропонувала негативне вирішення питань і у який спосіб пропонувалось вирішити спірні питання. Таким чином ця інформація, викладена відповідачкою також не може вважатись негативною і не підлягає спростуванню.

Наступна інформація, яку просив спростувати позивач: Головним фактором, який вплинув на процес практики є особисте ставлення до ОСОБА_3 керівника практики ОСОБА_2 Ця інформація не містить в собі будь-яких конкретних фактів, які б свідчили про негативні, неправомірні дії позивача щодо ОСОБА_3, а тому її також не можна вважати неправдивою та негативною. Тобто вона також є оціночними судженнями відповідачки відносин між нею і позивачем.

Вислів «Це єдина людина в Україні, від якої все залежало», також є оціночним судженням відповідачки, оскільки не вказує на конкретні факти і події. Не конкретизує , що саме залежало від позивача. Тобто не містить ніякої негативної інформації.

Всі інші вислови відповідачки, які містять в листах на ім»я посадових осіб Держави Україна суб'єктивно сприйнята позивачем як негативна, також стосувалася так званих оціночних суджень, фактично містила критику, оцінку дій.

Таким чином суд першої інстанції правильно встановивши обставини справи, обґрунтовано, з посиланням на норми матеріального права відмовив у задоволенні частини позовних вимог щодо спростування недостовірної інформації.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки позивач, зазначаючи про її наявність і визначаючи її розмір виходив із майнових витрат, які йому необхідно понести для санаторного лікування.

Судова колегія не може погодитись із рішенням суду в цій частині, оскільки встановивши, що відповідачка розповсюдила недостовірну інформацію щодо позивача про його сексуальні домагання до неї, тим самим принизила його честь та гідність, тобто завдала моральну шкоду, відповідно до п.4 ч.2 ст. 23 ЦК України, суд не задовольнив позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди. В своєму позові позивач обґрунтував заподіяння йому моральної шкоди і лише визначаючи її розмір, виходив з розміру витрат, які необхідні йому понести для приведення до рівноваги свого психологічного стану.

Судова колегія вважає, що рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог про відшкодуванням моральної шкоди.

Оскільки позовні вимоги про спростування недостовірної інформації задовольняються частково, частковому задоволенню підлягають також вимоги про відшкодування моральної шкоди. Судова колегія вважає, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 2500 грн. буде достатнім та розумним при вирішенні даного спору.

Також колегія суддів погоджується із доводами апелянта ОСОБА_2 про порушення судом вимог ЦПК в частині способу захисту порушеного права. На порушення вимог ст.11 ЦПК України суд вийшов за межі позовних вимог. В ході розгляду справи позивач не змінював позовних вимог, а суд з власної ініціативи не вправі їх змінювати. Так, з позовної заяви вбачається, що позивач просив суд зобов»язати відповідачку спростувати недостовірну інформацію шляхом направлення письмового повідомлення тим особам, яким вона адресувала свої звернення від 14.02.2011, 16.02.2011, 18.02.2011, 24.02.2011 року та тим особам, які виконуючи свої посадові обов»язки ознайомились із поширеною щодо позивача недостовірною інформацією: а саме: Президенту України ОСОБА_4, ОСОБА_1 Адміністрації Президента України ОСОБА_5, Прем»єр-міністру України ОСОБА_7, Віце-прем»єр-міністру України Міністру інфраструктури України ОСОБА_8 Суд, ухвалюючи рішення, не зобов»язав відповідачку спростовувати недостовірну інформацію шляхом направлення письмового повідомлення, а спростував її своїм рішенням, тобто не в спосіб, обраний позивачем.

Судова колегія вважає, що рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову у спосіб, обраний позивачем, а саме шляхом зобов»язання відповідачки спростувати поширену нею недостовірну інформацію шляхом надісланні відповідних листів-повідомлень посадовим особам.

Разом з тим, судова колегія не може задовольнити вимоги позивача про направлення листів із спростуванням недостовірної інформації відповідачкою на ім»я всіх осіб, які були ознайомлені з листом за своїми службовими обов»язками. На думку колегії суддів право позивача на захист честі і гідності буде в достатній мірі захищене шляхом направлення відповідного спростування саме тим особам, яким надсилались листи відповідачкою із зазначенням недостовірної інформації, а саме Президенту України ОСОБА_4, ОСОБА_1 Адміністрації Президента України ОСОБА_5. Прем»єр-М іністру України ОСОБА_7, Віце-прем»єр міністру України ОСОБА_8

Доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що суд прийшов до помилкового висновку про доведеність позовних вимог ОСОБА_2 є необґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до ч.3,4 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Відповідачка не довела, що поширена нею в листах до вищих посадових осіб держави інформація про сексуальні домагання позивача до неї є достовірною, а тому суд обґрунтовано визнав цю інформацію недостовірною.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 також не спростовують висновків суду, а тому вона підлягає відхиленню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позивачем при поданні позовної заяви сплачено 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 244,7 грн. судового збору.

Подаючи апеляційну скаргу апелянт також сплатив 120 гр. на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 75 грн. судового збору.

Судова колегія вважає, що з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню 240 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та половина сплаченого позивачем судового збору, а саме 157 грн.

На підставі ст.ст. 23, 277 ЦК України, керуючись ст.ст. 88, 303, 307,309 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2011 року змінити виклавши абзац другий в наступній редакції:

«Визнати недостовірною викладену у заявах ОСОБА_3 до Президента України ОСОБА_4 від 18.02.2011 р., Віце-прем»єр-міністра України ОСОБА_16 від 25.02.2011 р.., Прем»єр-міністра України ОСОБА_7 від 24.02.2011 року інформацію про те, що ОСОБА_2 домагався ОСОБА_3 як жінку і це була умова для проходження нею практики в Управлінні фінансового контролю та протидії корупції Міністерства транспорту та зв»язку України.

Зобов»язати ОСОБА_3 спростувати вказану інформацію шляхом надіслання на ім»я Президента України ОСОБА_4, Віце-прем»єр-міністра України ОСОБА_16, Прем»єр-міністра України ОСОБА_7Я відповідних письмових повідомлень в місячний строк з дня набрання рішенням суду законної сили.»

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2011 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди і в цій частині ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 2500 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 240 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 157 грн. сплаченого ним судового збору.

В іншій частині рішення Васильківського міськрайонного суду від 19.04.2011 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді