Справа № 22Ц-109/11
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2011 року м.Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого: Нікушина В.П.

Суддів: Копаничук С.Г., Сороки Л.А.

При секретарі: Кирилюк Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування частини жилого будинку та поновлення строку на звернення до суду, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 18 травня 2010 року, ухвалене по даній справі, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2010 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним позовом до ОСОБА_2

Обґрунтовуючи свої вимоги, посилався на те, що він 14 лютого 1996 року подарував відповідачці 13/25 часток належного йому на праві власності будинку по вул. Ю. Смирнова,109а в м. Вінниці.

Договір дарування нотаріально посвідчений, але він вважає його таким, що вчинений в результаті помилки і обману з боку відповідачки.

Помилка, за його твердженнями, полягає в тому, що оспорюваний договір він сприймав як договір довічного утримання через погане сприйняття та розуміння елементарних речей та низький освітній рівень.

Як обман він розцінює те, що ОСОБА_2 гіпнотизувала його і переконала його в тому, що вони нібито оформили договір довічного утримання.

Лише у 2009 році він почав здогадуватись, що вони уклали не договір довічного утримання. В цьому ж році він двічі готував документи для визнання договору дарування недійсним, але перебуваючи під впливом відповідачки та не маючи коштів не подавав їх до суду.

Рішенням суду першої інстанції в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, але з ним не погодився ОСОБА_3 і оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі він просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тих же обставинах, що і сам позов.

Окрім цього, в апеляційній скарзі наводяться обставини про те, що останнім часом між позивачем і відповідачкою склались неприязні стосунки.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, представника позивача, відповідачку, перевіривши обґрунтованість доводів апеляційної скарги, законність оскаржуваного рішення, прийшла до такого висновку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не ставлять під сумнів законність ухваленого рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Суд розглядає справу на підставі доказів сторін, тому посилання ОСОБА_3, що суд мав би з власної ініціативи провести йому психологічну експертизу, суперечить засадам здійснення судочинства на засадах змагальності сторін, визначених ч. 1 ст. 10 ЦПК України.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що доводи позивача з приводу визнання договору дарування недійсним суперечить обєктивно існуючим обставинам, які вказують на алогічність його доводів.

Так, ОСОБА_1 посилався на те, що він в дійсності мав намір укласти договір пожиттєвого утримання, а не договір дарування.

Однак, як встановлено, ОСОБА_1 перебував з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі і проживали спільно на протязі 25 років.

Відповідно до ст. 32 КпШС України, яка діяла на момент укладення договору дарування, тобто станом на 14 лютого 1996 року подружжя зобовязані були утримувати одне одного без укладення будь-яких договорів.

Отже, твердження позивача про те, що він в дійсності волів укласти договір пожиттєвого утримання з своєю дружиною, а не договір дарування суперечить наведеним обставинам. Адже в разі необхідності відповідачка, як дружина позивача, мала б утримувати його без укладення такого договору.

Окрім цього, позивач, вважаючи, що між ним та відповідачкою укладено договір пожиттєвого утримання, на протязі 14 років не зажадав від неї виконання умов такого договору, що спростовує його твердження про помилку щодо природи укладеного договору.

Посилання про те, що договір дарування ним вчинено під впливом обману, суперечить його поясненням з цього приводу, в яких він посилається на те, що вчиняючи договір перебував під впливом відповідачки, яка діяла на нього гіпнотично.

Не відповідають дійсності доводи ОСОБА_1 про те, що він на момент укладення договору дарування досягнув 76 літнього віку і в силу цього не міг повністю оцінювати ситуацію.

Встановлено, що на момент укладення цього договору йому виповнилось 67 повних років.

За наведених обставин, підстав для скасування оскаржуваного рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313, 314, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 18 травня 2010 року, ухвалене по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування частини жилого будинку та поновлення строку на звернення до суду, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий-суддя:

Судді: