Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
2-8/11: Цивільні справи (до 01.01.2019); Позовне провадження; Спори про спадкове право.
Надіслано судом: 08.06.2015. Зареєстровано: 15.06.2015. Забезпечено надання загального доступу: 17.06.2015.
Дата набрання законної сили: 19.12.2011
Номер судового провадження: не визначено
Справа № 2-8/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2011 року

м. Городище

Городищенський районний суд Черкаської області у складі: головуючого - судді Синиці Л.П., при секретарях судових засідань Хіжняк В.Л., Сидоренко О.С., Гудзь І.І., Римській Ю.В., Довгань Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Городище цивільну справу за позовом Кириченка Валерія Вікторовича до Бахілової (Сторчоус) Галини Степанівни, за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Старосільської сільської ради Городищенського району Черкаської області про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в :

позивач Кириченко В.В. звернувся до суду із позовною заявою до Сторчоус Галини Степанівни про визнання заповіту недійсним. Обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що 14.05.2007 року в с. Старосіллі Городищенського району Черкаської області, померла його тітка Кіріченко Віра Леонтіївна. Після її смерті позивач, як єдиний спадкоємець по закону звернувся у відведений термін з заявою про прийняття спадщини до державного нотаріуса Городищенької нотаріальної контори, і від нотаріуса дізнався, що все своє майно, покійна тітка за місяць до смерті заповіла на громадянку Сторчоус Г.С..

В 1943 році тітці Вірі виповнилося 16 років, і у 1944 році її забрали розбирати завали в м. Київ, де її зґвалтували, вона захворіла. Хвороба проявилася нервовими зривами, тітка могла без причин кричати, бити дверми, а якщо їй щось не сподобалося або її робили зауваження, вона починала бити посуд, зривати занавіски, заспокоївшись сміялася, про що розповідала його мати. Її батько, а мій дід Кириченко Л.П., лікував тітку Віру в м. Києві в лікарні для психічно хворих, а потім у Харківському дослідному інституті, але безрезультатно. З віком агресія тітки пропала, але хвороба нагадувала про себе. Тітка Віра стала забалакуватись, могла говорити не зрозуміло про що, за столом розповідала як треба держати виделку, ложку, як їсти рибу або салат. Коли приїжджав на поминальні дні в с. Старосілля, на могилу діда, то тітку Віру брав на кладовище, а там вона завжди розповідала, що на кладовищі бачилась з покійниками. Тітка Віра зважаючи на свій стан здоров’я ніколи не працювала, у 1982 році її визнали інвалідом другої групи безстроково і назначили пенсію по інвалідності. З віком її фізичний стан теж погіршувався, стали боліти ноги, руки, які опухали, і в 2002 році, коли сестра привезла її на день народження, умовили щоб сестра на осінньо-зимовий період забрала тітку Віру жити до себе у квартиру в Київську область, Києво-Святошинський район, с. П- Борщогівка, вулиця Шкільна, 19, кв.19, в трикімнатну квартиру на другому поверсі цегляного будинку. До того тітка Віра дуже часто там гостювала, де проживають сестра і її дорослий син, студент.

З осені 2002 року його тітка почала проживати з його сестрою у Київській області, 03.07.2004 року сестра прописала тітку у вищевказаній квартирі. В сільській раді с. Старосілля Городищенського району Черкаської області тітку Віру виписали, прописка в м. Києві потрібна була для того, щоб лікуватися по місцю прописки у м. Києві, для цього були взяті довідки з Городищенської лікарні. Виписали тітку Віру з Київської області в березні 2007 року.

В жовтні 2006 року сестра забрала знову тітку в свою квартиру на проживання до весни, але через місяць тітка захотіла їхати в село Старосілля, і самовільно виїхала до села. Сестра та її старший син шукали тітку Віру по місту, по вокзалах, потім поїхали до с. Старосілля, Городищенського району Черкаської області, з метою забрати її назад до квартири. В селі сестра дізналася, що тітка по дорозі захворіла і знаходиться в лікарні. В лікарні тітка Віра повідомила про те, що втратила всі документи та гроші, і через заяву, засвідченою головою Старосільської сільської ради, головним лікарем, тітка Віра доручає своїй племінниці Кириченко Т.В. зібрати всі довідки на відновлення втрачених документів. Забрати з собою тітку не дозволив лікар, зважаючи на її тяжкий стан.

Із лікарні, на початку січня 2007 року, тітку Віру забрав її племінник Клименко Микола, який проживає в селі Старосілля, і сестра домовилася, що за тіткою буде доглядати жінка Миколи Клименка – Валентина, так як живуть вони поряд з будинком тітки Віри, більше місяця за тіткою доглядала сама Клименко Валентина, але в лютому 2007р. із сільської ради направляють свою людину на допомогу Клименко Валентині за її ж клопотанням, це була Сторчоус Галина, так як тітка була вже лежачою. Зі згоди, більше місяця Сторчоус Галина допомагала Клименко Валентині, але потім на початку березня Сторчоус Галина відсторонила Клименко Валентину від допомоги, сказавши, що або вона доглядає самостійно або зовсім відмовляється від її догляду, якщо буде приходити Клименко Валентина.

Відразу ж після цього Сторчоус Галина поміняла всі замки в тітчиному будинку, і ключі залишила тільки у себе, повністю ізолювавши покійну від рідних і сусідів. 15 березня 2007 року в ранці, десь близько сьомої години ранку, до тітки Віри приїздили сестра Кириченко Тамара Вікторівна, жінка брата Кириченко Валентина Тимофіївна, будинок був під замком. Вони почали шукати Сторчоус Галину, не знайшли, тоді пішли до сільської ради. Повернулись назад до будинку десь близько 11 години, двері були відкриті, в будинку була Сторчоус Галина та сказала, що тітка відмовляється від їжі. Своїх рідних, які приїхали, тітка не впізнала, вони стали її годувати, бо вона самостійно вже не могла їсти, тітка їла охоче і з жадністю та дуже дякувала. Тітка Віра не розуміла дійсності, не розуміла хто біля неї, лежала прикута повністю до постелі, а біля ліжка не було ні стола, ні тумбочки, де стояв би хоч стакан води. Весь цей час Сторчоус Г.С. отримувала пенсію тітки Віри, але не зрозуміло на якій підставі, і на що витрачала. Згодом дізналися, що Сторчоус Галина не є жителькою села, проживала в м. Городище, хоча і доглядала за лежачою тіткою Вірою.

Після того, як рідні поїхали, Сторчоус Г.С. продовжувала держати тітку Віру під замком, ні сусіди, ні рідні не могли її провідати, не могли передати їй їду, будинок був завжди закритий. На початку квітня Клименко Микола застав Сторчоус Галину в дворі тітки, до цього він намагався зайди до тітки, не зміг, Сторчоус Галина його не пустила і облаяла нецензурними словами. Своїми діями Сторчоус Г.С. поставила проживання покійної в повну залежність від себе, довела її до стану в якому вона не усвідомлювала значення своїх дій, не могла керувати ними.

Вигляд покійної свідчив про голодну смерть, нестачу води.

Покійна була дуже хворою, ще з 1950 року лікувалася, визнана інвалідом 2 групи безстроково, в 1971 році їй призначили пенсію по інвалідності, вона не мала трудового стажу, бо за все життя ніде не працювала, перебувала на обліку у психіатра в районній лікарні, хвороба прогресувала, останні декілька років вона зовсім відмовилася від лікування, у неї розвивався склероз і вона не сприймала дійсних подій.

Покійна через фізичні вади, через психічний стан, повну ізоляцію від зовнішнього світу, не усвідомлювала, що відбувається навколо неї, вона не впізнавала людей, недобачала, не могла ні читати ні писати.

Громадянка Старчоус Г.С. з корисливих цілей ізолювала покійну, шляхом обману використала беззахисний стан хворої, для того, щоб заволодіти її майном.

Всі ці обставини вказують на те, що волевиявлення покійної не було вільним, не відповідало її волі.

Доказами родинних зв’язків з Кіріченко В.Л. є те, що він Кириченко Валерій Вікторович, народився 21.10.1952 року, його батько Кириченко Віктор Леонтійович народився 16.04.1916 року та помер 06.04.1989 року, його дід Кириченко Леонтій Павлович народився 17.06.1895 року та помер 13.04.1978 року, його тітка Кіріченко Віра Леонтіївна народилась 09.08.1927 року та померла 14.05.2007р. і її батько Кириченко Леонтій Павлович являється йому дідом.

24.10.2007 року він звернувся до Городищенської державної нотаріальної контори Черкаської області із заявою про прийняття спадщини після смерті тітки Кіріченко Віри Леонтіївни, а 20.11.2007р. державний нотаріус повідомив, що покійна залишила заповіт на Сторчоус Г.С.. Протягом 2008 року він хворів, потрапив в ДТП, довго лікувався, в травні 2009р. знову зламав травмовану ногу, у листопаді була операція, тому за захистом своїх прав на мав можливості звернутися раніше та продовжувати відстоювати своє право на спадкове майно.

Керуючись ст. 16, ч.1 ст. 225, ч.2 ст.1257 ЦК України, в зв’яжу з порушенням встановленого абзацом третім другої статті 1248 і другої статті 1253 ЦК України, ст. ст. 130, ч.1 ст. 131, 132, 151, 152, 153 ЦПК України, просить визнати заповіт Кіріченко Віри Леонтівни на користь Сторчоус Галини Степанівни, посвідчений секретарем Старосільскої сільської ради, недійсним.

Згідно ухвали суду, в ході судового розгляду справи, до участі по справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача була залучена Старосільська сільська рада Городищенського району Черкаської області.

В судовому засіданні позивач Кириченко В.В. позов підтримав повністю з підстав наведених у позовній заяві, вказавши, що відповідач скористалася психічною хворобою покійної, яка загострилася під час догляду за нею Сторчоус Галини, котра здійснювала неналежний догляд за покійною, тримала її в замкненому будинку, погано харчувала, і тітка Віра, не розуміючи реальної дійсності, подій, підписала заповіт, який повинен бути визнаний не дійсним.

Відповідач позов не визнала, зазначивши, що вона не ініціювала питання по догляду за покійною, а коли було вирішено її доглядати разом з Клименко Валентиною, то остання відмовилася, і в подальшому вона самостійно здійснювала догляд хворої людини, яка мала дивну поведінку, вона змушена була її тримати в хаті під замком, бо Кіріченко Віра Леонтіївна могла в любий момент, без пояснень, залишити свою домівку, та піти лише у відомому їй напрямку, згодом вона не могла самостійно пересуватися і щоб уникнути неприємностей була закрита зовні. За час догляду вона ні разу не зверталася до лікаря психіатра щодо стану здоров’я покійної, тому коли та запропонували скласти на неї заповіт, то вона погодилася, і це все посвідчено секретарем сільської ради. Доглядаючи покійну вона її годувала відповідно до її фізичних потреб, купувала будь-які продукти харчування, які бажала хвора, прибирала у помешканні, прала одяг. Здійснила її поховання, за власні кошти, у тому місці де виявила бажання покійна, проводила поминальні обіди, доглядає могилу.

Представник третьої особи - Старосільської сільської ради Городищенського району Черкаської області Миколаєнко К.М. заперечила проти позову, пояснивши, що по даних виконавчого комітету Староільської сільської ради Кіріченко В.Л. являлася інвалідом 2–ї групи загального захворювання, мала початкову загальну освіту, вміла читати і писати, за бажанням заповідача заповіт був посвідчений у спосіб визначений ст. 1248 ЦК України, так як заповідачка заповіт сама прочитала та підписала, тому, волевиявлення та укладання заповіту було вільним, значення своїх дій вона цілком усвідомлювала, перебуваючи на соціальному утримані в с. Старосільській дільничній лікарні з грудня 2006 по січень 2007 року за Кіріченко В.Л., поведінки яка б свідчила про психічні відхилення та фізичні вади не спостерігалось, покійна мала повну цивільну дієздатність. У зв’язку з тим, що рідня відмовилася доглядати хвору Кіріченко В.Л., її догляд доручили Сторчоус Г.С., яка з лютого місяця 2007 року і по день смерті, здійснювала догляд покійної. Представники сільської ради неодноразово перевіряли в яких умовах перебувала Кіріченко В.Л. під час догляду, претензій до Сторчоус Г.С. не було, остання здійснила поховання померлої, і відповідно до заповіту вступила у спадкові права, тому Кириченко В.В. не може претендувати на спадкове майно, бо фактично відмовився від своєї тітки.

Суд, розглянувши позов у межах заявлених позовних вимог, вислухавши позивача, відповідача, представника третьої особи, свідків Стеценко Ганну Степанівну, Новік Івана Івановича, Бондаренко Раїсу Яківну, Клименко Миколу Івановича, Кириченко Валентину Тимофіївну, Кириченко Тамару Вікторівну, Микитенка Василя Васильовича, дослідивши матеріали справи, та оцінивши всі наявні докази в справі в їх сукупності вважає, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення.

Згідно положень ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 225 ЦК України, правочин, який фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, а в разі її смерті, - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У ч. 1 ст. 202 ЦК України зазначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків. Однією із вимог визнання його чинним, згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України, є волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а недодержання стороною (сторонами) даної вимоги, в момент вчинення правочину, згідно ст. 215 ЦК України, є однією з підстав визнання його недійсним.

Відповідно до  постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008р. №7 п.16 - при вирішенні спорів у зв’язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила гл. 85 ЦК та враховувати, що заповідач, зокрема, має право призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно ч.2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, Кіріченко Віра Леонтіївна, 09.06.1927 року народження (а.с. 10), померла 14 травня 2007 року у віці 79 років, про що в книзі реєстрації актів про смерть у Старосільській сільській раді Городищенського району Черкаської області проведений запис за №30, місце смерті – село Старосілля Городищенського району Черкаської області (а.с. 16, 34), і яка, за життя, 13.03.2007 року склала заповідальне розпорядження (а.с. 45), за яким все своє майно де б воно не було із чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матимете право за Законом заповіла Сторчоус Галині Степанівні, відповідачу по справі, даний заповіт посвідчений Миколаєнко Катериною Миколаївною, секретарем Старосільської сільської ради Городищенського району Черкаської області, та зареєстровано в реєстрі №109.

Із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися Кириченко Валерій Вікторович, позивач по справі, Сторчоус Галина Степанівна, відповідач по справі, свідоцтва про право на спадщину по даній спадковій справі не видавалися (а.с. 58, 59,60, 36).

В червні місяці 2004 року Кіріченко Віра Леонтівна була виписана її племінницею Кириченко Тамарою Вікторівною із села Старосілля Городищенського району Черкаської області і була зареєстрована в с. Петропавлівка-Борщагівка, Києво-Святошинського району Київської області, де періодична проживала, в осінньо-зимовий період, на літо покійна поверталася до села.

В один із осінніх місяців 2005 року Кіріченко В.Л. з’явилася на території села Старосілля, Городищенського району Черкаської області, і почала самостійно проживати у своєму будинку, а 24.01.2006р. о 19год. 00хв. в її домоволодінні сталася пожежа, Кіріченко В.Л. було відправлено в дільничну лікарню, бо не було де проживати та були відсутні документи для можливості подальшого оформлення її в будинок-інтернат (а.с. 139).

Відповідно до довідки виконкому Старосільської сільської ради Городищенського району Черкаської області за №187 від 02.03.2010 року, Кіріченко Віра Леонтіївна, 1927 року народження проживала постійно до дня своєї смерті, 14.05.2007р., за адресою: вул. Воровського, 2, с. Старосілля, реєстраційний запис в Погосподарській книзі №12, особовий рахунок №772 (а.с. 86). За інформацією наданою головним лікарем Старосільскої дільничної лікарні від 07.06.2010р., Кіріченко Віра Леонтіївна знаходилася на стаціонарному лікуванні в Старосільській дільничній лікарні з приводу генералізованого атеросклерозу з 25.01.2006р. по 15.02.2006р., госпіталізація була за соціальними показниками: 24 січня 2006 року у неї згоріла хата, виписана на поруки своєї племінниці Кириченко Тамари Вікторівни, хворій призначалося медикаментозне лікування, з пропозиції сільського голови Кіріченко В.Л. перебувала на соціальному утриманні в дільничній лікарні з 30.11.2006р. по 10.01.2007р., так, як умови для проживання в її житловому будинку були незадовільні (а.с. 107).

З лютого місяці 2007р. за Кіріченко В.Л. стала доглядати Сторчоус Галина Степанівна, відповідач по справі, на яку в березні місяці 2007р. було складено заповіт. На даний час, у зв’язку з одруженням, Сторчоус Г.С., відповідач по справі, має прізвище Бахілова (а.с. 46, 47).

Згідно довідки головного лікаря Городищенського РТМО за №1796 від 03.03.2010р. Кіріченко Віра Леонтіївна, 1927 року народження, проживала в с. Старосілля, Городищенського району, та знаходилася на диспансерному обліку у лікаря-психіатра (а.с. 61, 62).

За даними акту амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи Кіріченко Віри Леонтівни, 1927 року народження, щодо здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними на час укладення заповіту 13 березня 2007р., за №461 від 08.09.2011р., на час укладення заповіту 13 березня 2007 року Кіріченко Віра Леонтіївна, 1927 року народження, враховуючи діагноз, стан здоров’я, згідно записів в медичній документації та зважаючи на надані матеріали, виявляла ознаки хронічного психічного захворювання на шизофренію параноідну, з безперервним перебігом захворюванням, на пізньому етапі розвитку процесу, з вираженим дефектом особистості, що ускладнювався атеросклеротичним ураженням судин головного мозку, що позбавило на вказаний період часу її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 236-247).

Про неадекватність поведінки померлої Кіріченко Віри Леонтівни, зазначали як сама відповідач, так і свідків: Стеценко Ганна Степанівна, яка засвідчила, що із психікою у покійної трошки, щось було не гаразд, вона її знає з дитинства; Новік Іван Іванович, який показав, що Кіріченко В.Л знав років п’ятнадцять, з часу коли почав працювати на цвинтарі, вона ходила до могилок, спілкувалася з ним, не пропускала жодного похорону, за півроку до смерті перестала ходили до цвинтаря, при людях вела себе нормально, але коли залишалась один на один, то говорила що завгодно, відхилення у фізичному стані були; лікаря-психіатра Бондаренко Раїси Яківни, у якої покійна перебувала під наглядом, а також свідків Клименко Миколи Івановича, Кириченко Валентини Тимофіївни, Кириченко Тамари Вікторівни.

Щодо пояснень третьої особи Миколаєнко К.М., свідка Микитенка Василя Васильовича, які зазначили про те, що Кіріченко В.Л. вела себе адекватно, нормально спілкувалась та була при розумі, і на які , частково, посилається відповідач, як на підставу своїх заперечень, то суд оцінює їх критично, оскільки вони не є спеціалістами в області психіатрії, а бере до уваги інформацію, що наведене в довідках Городищенського РТМО; медичних картах стаціонарного хворого Кіріченко Віри Леонтівни за №37, №55; індивідуальній картці амбулаторного хворого; контрольній картці диспансерного нагляду за психічно хворим, про стан здоров’я покійної Кіріченко Віри Леонтівни, та висновки амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 08.09.2011р..

Наведене вище дає суду підстави вважати, що померла Кіріченко Віра Леонтіївна, під час складення заповіту, була позбавлена здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 202, 203, 215, 225 ч.1, ч.2 ст. 1257 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 15, 30, 60, 208-210, 212-215, 294 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

позовну заяву Кириченка Валерія Вікторовича до Бахілової (Сторчоус) Галини Степанівни, за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Старосільської сільської ради Городищенського району Черкаської області про визнання заповіту недійсним - задовольнити повністю.

Заповіт, складений 13 березня 2007 року Кіріченко Вірою Леонтіївною, 1927 року народження, на користь Сторчоус Галини Степанівни, посвідчений секретарем Старосільської сільської ради Городищенського районного Черкаської області Миколаєнко Катериною Миколаївною, який зареєстрований в реєстрі за №109, визнати недійсним.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення апеляційної скарги.

Суддя

Л. П. Синиця

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...