Справа № 2/0614/11/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2011 року Малинський районний суд Житомирської області в складі

головуючої судді Збицької К.Д.,

при секретарі Кравець Л.Ю.

з участю позивача ОСОБА_1,

його представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Малині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа нотаріус Малинської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири, -

встановив:

позивач звернувся до суду із зазначеним позовом та просить визнати недійсним договір дарування квартири за №14 в будинку №3 по вулиці Лисенка в місті Малині своєму сину ОСОБА_3 від 02 липня 2009 року, посвідчений нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори ОСОБА_4

У обгрунтування позовних вимог зазначив, що укласти договір дарування його спонукала його дружина ОСОБА_5, яка померла 13 листопада 2010 року. Він, будучи людиною похилого віку, інвалідом Великої Вітчизняної війни 1-ї групи, залишився один, без житла, матеріальної та моральної допомоги з боку відповідача.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги.

Позивач пояснив, що договір був укладений під тиском дружини. Він в той час лежав в лікарні, звідки його забрали син та дружина, відвезли в нотаріальну контору, де він підписав якийсь документ. На це його умовила дружина, яка померла 13 листопада 2010 року. Після її смерті його доглядають дочка ОСОБА_2 з сином ОСОБА_6 та невісткою. Відповідач ніякої допомоги, на яку він сподівався, не надає, влаштовує сварки, повернути йому квартиру відмовляється. Він хоче дожити віку у своїй квартирі, тому просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав. З його пояснень ініціатором укладення договору дарування були батьки, бо останні років 10 до них навідувався переважно він. Про свій намір подарувати квартиру першим заявив батько, потім сказала і мати. Всі документи для укладення договору, у тому числі і довідку з бюро технічної інвентаризації, готував позивач. У лікарні в той час батько не був. Він (відповідач) був у нотаріальній конторі лише один раз при підписанні договору. До смерті матері ніяких претензій від батька не було, отримані в нотаріальній конторі документи знаходились у позивача. Коли після смерті матері про договір дізналися брати і сестра, почалися сварки, поміняли замки, до квартири його не допускають. Позивач продовжує проживати в цій квартирі і виселяти його він наміру не має. Просить у задоволенні позову відмовити.

Третя особа на стороні відповідача вважає позов безпідставним, посилаючись на те, що позивач особисто разом з дружиною неодноразово звертався до нотаріальної контори за консультаціями з приводу дарування квартири молодшому сину, просив оформити даний договір, дякував за оперативність. Він особисто разом з дружиною, яка дала згоду на дарування квартири сину ОСОБА_1, був присутній при посвідченні договору, йому були розяснені наслідки договору дарування, право скласти заповіт чи укласти договір довічного утримання, однак він наполягав саме на договорі дарування.

Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами у межах заявлених позовних вимог, суд визнає, що позов не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 02 липня 2009 року нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 був посвідчений договір дарування квартири за №14 в будинку №3 по вулиці Лисенка в місті Малині Житомирської області, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з письмової згоди дружини дарувальника ОСОБА_5 як співвласника зазначеної квартири (а.с.5-7, 32). Договір зареєстрований в реєстрі за №3109. Право власності відповідача на нерухоме майно зареєстроване Малинським районним державним підприємством по технічній інвентаризації 27 липня 2009 року (а.с.8).

Під час укладення договору відповідно до ч.3 статті 203 Цивільного кодексу України зясовувалося питання щодо вільного волевиявлення сторін у договорі, яке відповідало їхній внутрішній волі, що відображено в п.п.3.2 Договору.

З пояснень свідків ОСОБА_7 сина позивача та ОСОБА_8 його дружини про існування договору дарування вони дізналися через кілька днів після смерті матері, яка померла 13 листопада 2010 року. З цього часу між ними та батьком з однієї сторони та відповідачем з другої сторони почалися сварки, конфлікти. За життя мати підтримувала більш тісні стосунки з молодшим сином ОСОБА_9 (відповідачем), а батько не хотів залишатися з ним, тому догляд за батьком здійснюють вони. Про обставини укладення договору дарування ні покійна мати за життя, ні батько їм не говорили.

Не відомі обставини укладення договору дарування і свідку ОСОБА_10, яка живе у сусідній квартирі.

Відповідно до ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ч.1 ст.722 цього Кодексу право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Посилання позивача на те, що відповідач обіцяв батькам допомогу та підтримку, якої вони потребували і яку за поясненнями відповідача та свідків він здійснював в якійсь мірі до смерті матері, а після її смерті ніякої очікуваної допомоги не отримує, залишився без власного житла, не отримавши нічого взамін, не є підставою для визнання договору дарування недійсним, оскільки такий договір є безоплатним.

Суду не надано доказів, що на час укладення договору дарування 02 липня 2009 року позивач перебував під впливом тяжкої для нього обставини, тобто існували обставини, які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах. У той час між ним, його покійною дружиною та відповідачем були нормальні стосунки.

Підставою для предявлення даного позову стали конфлікти, які виникли між дітьми позивача після смерті його дружини, та, як пояснили свідки і представник позивача, є продовженням існуючих до цього неприязних відносин між ними та відповідачем.

За наведених обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Крім того подарована квартира не є особистою приватною власністю позивача, а у відповідності до ч.2 ст.65 Сімейного кодексу України перебувала у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5, яка виразила своє вільне волевиявлення щодо її дарування, у тому числі і належної їй частки у спільній сумісній власності, у нотаріально посвідченій заяві від 02 липня 2009 року (а.с.32).

За життя дружини позивача (співвласника квартири) у встановлений ст.728 ЦК України строк позовної давності в один рік позивач не заявляв вимоги про розірвання договору дарування.

Позивач та відповідач є потерпілими внаслідок Чорнобильської катастрофи і звільнені від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст.10,11,60, 212,213,215 Цивільно-процесуального кодексу України, на підставі ст.ст.717,728, 233 Цивільного кодексу України, -

вирішив :

відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа нотаріус Малинської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири за №14 в будинку №3 по вулиці Лисенка в місті Малині Житомирської області, посвідченого 02 липня 2009 року нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори, за безпідставністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Житомирської області через Малинський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуюча