Справа № 2-100/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2011 року смт.Варва Варвинський районний суд Чернігівської області

в складі: головуючого - судді - Павлова В.Г.,

при секретарі - Малофеєвій О.І,

за участю представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду смт. Варва Чернігівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

06.05.2011 року позивач ОСОБА_4 звернувся до Варвинського районного суду з позовною заявою про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 23.04.2010 року він з відповідачем по справі ОСОБА_2 уклали договір позики в простій письмовій формі на суму 19 532 грн., з кінцевим терміном повернення боргу не пізніше 23.04.2011 року.

Оскільки ОСОБА_2 в установлений строк зобов'язання не виконав, позивач просив стягнути з відповідача борг у сумі 19 532 грн., витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у сумі 195 грн. 32 коп., та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, подавши клопотання про розгляд справи за його відсутності /а.с.19/.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав викладених в цивільному позові, наполягав на їх задоволенні /а.с.7,8/.

Відповідач та його представник в судовому засіданні категорично заперечували щодо задоволення позовних вимог, мотивуючи тим, що грошових коштів позивачем взагалі передано не було, наявністю певних господарсько-правових зобовязань між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, беззаперечно визнавши факт підписання договору позики грошей та розписки.

Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідка та дослідивши матеріали цивільної справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозвязку, обєктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК договір позики є укладеним, зокрема і з моменту передання грошей. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що узгоджується з вимогами положення ч.1 ст.1047 ЦК України.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором.

За змістом ч.2 ст.1051 ЦК, при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошевість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами /ч.2 ст.58, ст.59 ЦПК/.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.04.2010 року між сторонами по справі було укладено договір позики грошей, відповідно до якого позивач передав, а відповідач ОСОБА_2 отримав 19 532 грн. Згідно п.2 договору від 23.04.2010 року, повернення позиченої суми повинно бути здійснено відповідачем не пізніше 23.04.2011 року, але останній у визначений строк борг не повернув. Положенням п.6 укладеного договору визначено, що договір вважається укладеним з моменту підписання сторонами розписки про передачу-прийняття грошової суми. Факт одержання 23.04.2010 року відповідачем грошових коштів в сумі 19 532 грн. від позивача підтверджується і наданою ним розпискою, яка ніким не оспорюється.

Належним чином підписані договір позики грошей та розписки, відповідно до вимог ЦК України, є допустимими доказами, які можуть підтверджувати обставини отримання відповідачем позики в сумі 19 532 грн. і відповідно правомірність предявлених ОСОБА_4 позовних вимог.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 надав показання, що він безпосередньо був присутній під час підписання сторонами по справі оскаржуваного договору позики, проте з умовами дану правочину він ознайомлений не був і факту передачі грошових коштів позивачем ОСОБА_2 безпосередньо не бачив.

Даючи оцінку показанням свідка про безгрошевість договору позики, за умови беззаперечного підтвердження позивачем факту написання розписки, суд приходить до висновку, що до його показань слід віднестись критично, оскільки на розгляд суду не надано жодного належного та допустимого доказу, що договір позики грошей або ж розписка була написана відповідачем під впливом обману, насильства, або під впливом тяжкої обставини /ст.ст. 230 - 233 ЦК/.

У відповідності до ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Крім цього ч.2 цієї ж статті передбачає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, між сторонами при укладенні договору позики було дотримано просту письмову форму договору, яка полягала у підписанні договору позики грошей та розписки від 23.04.2010 року, в яких сторони безпосередньо обумовили умови укладеного між ними договору.

Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.57-60 ЦПК. Обставини, визнані сторонами, згідно із ч.1 ст.61 ЦПК доказуванню не підлягають.

Відповідно до вимог ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилами ст.526 ЦК, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обіг або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.3 ст.1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Виходячи з вищезазначеного та в межах предявлених позовних вимог, суд приходить до переконання, що наявні правові підстави вважати, що між сторонами був укладений договір позики, умови якого порушуються саме відповідачем по справі, а тому позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, оскільки відповідачем зобовязання за вказаним договором у добровільному порядку виконано не було, позивач був змушений звернутися з позовом до суду, через що ним були понесені судові витрати по сплаті судового збору та інформаційно-технічного забезпечення. Вказані витрати були належним чином підтверджені позивачем наданими квитанціями і згідно до ст.88 ЦПК України, вони також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.207, 526, 625, 1046-1049 ЦК України, ст.ст.10, 11, 60, 88, 212 215, 225 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2, який проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_4 суму заборгованості за договором позики в розмірі 19 532 грн. /девятнадцять тисяч пятсот тридцять дві гривні/.

Стягнути з ОСОБА_2, який проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 195 грн. 32 коп., а також витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 120 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернігівської області через Варвинський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Варвинського районного суду

Чернігівської області ОСОБА_6