29.09.2011 Справа № 2-489/2011 р.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2011 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя

у складі: головуючого судді Кучерук І.Г.

при секретарі Латій В.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м.Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення з квартири

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 у якому просить суд виселити ОСОБА_3 з кв. 122 б. 3 по вул. Гудименко в м. Запоріжжя. Мотивом позивач висуває те, що вона є власником квартири, відповідачка з жовтня 2010 року разом з коханцем почали систематично здійснювати не неї психологічний тиск з метою позбавлення можливості проживати у власності, поміняли вхідні замки. Позивач посилається на норми ст. 391 ЦК України, ст. 116, 157 ЖК України.

У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, заперечень на позов не надала, повідомлялася про час та місце розгляду справи через оголошення у пресі, від отримання судової повістки відмовилася не зявившись до органів пошти за її отриманням.

Представник позивача та ОСОБА_2 заперечували проти ухвалення заочного рішення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, з`ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; суд розглядає справи не інше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником кв. 122 б. 3 по вул. Гудименко в м. Запоріжжя на підставі договору дарування, відповідно до якого 22.04.2008 року відповідачка ОСОБА_3 подарувала позивачці ОСОБА_2 вищезазначену квартиру, та залишилася в ній проживати та бути зареєстрованою.

Договір найму, як це передбачено ст. 158 ЖК України, між сторонами не укладався.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що все було нормально, але у жовтні 2010 року зявився співмешканець відповідачки та почав творити примхи, погрожував позивачці, виганяв її. Відповідачка є її донькою та вона повністю попала під вплив співмешканця, поміняли замки у квартирі, онуку вигнали та не пускають до квартири.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що квартира була для онуки ОСОБА_2, а так як вона на той момент була неповнолітньою, оформили її на відповідачку. Зявився співмешканець та поміняли замки не пускають до квартири, він погрожував усім.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що її сестра відповідачка зійшлася з чоловіком, до цього усе було добре. Співмешканець вчинює скандали, виганяє, та через скандали позивачка зверталася до міліції.

Згідно до ст. 150, 155 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру користуються нею для особистого проживання і мають право розпоряджатися власністю на свій розсуд, власника не може бути позбавлено права користуватися квартирою. Згідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Питання про вселення до спірної квартири, усунення перешкод у користуванні власністю зі сторони будь яких осіб, позивач не ставить.

Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сімї, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу.

За змістом ч.1 ст. 116 ЖК України виселення може мати місце, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Стаття 47 Конституції України та стаття 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням жилим приміщенням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.

Передбачені ст. 9, 156, 157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сімї власника не є порушенням права власності.

Тобто для застосування норми ст. 116, 157 ЖК України необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Опитані у судовому засіданні свідки пояснили, що виганяв із квартири та вчиняв інші протиправні дії співмешканець відповідачки, відповідно до якого позовних вимог не висувається.

Відповідно до письмових доказів наданих позивачкою вбачається, що вона 7, 8.12.2010 року зверталася до міліції на неправомірні дії ОСОБА_6 у кв. 122 б. 3 по вул. Гудименко в м. Запоріжжя. 16.12.2010 року було відмовлено у порушенні кримінальної справи у звязку з тим, що дані правовідносини підпадають під категорію цивільно правових та вирішуються у суді в порядку цивільного судочинства, а факти викладені у заявах не знайшли свого підтвердження. Після скарги 23.12.2010 року ОСОБА_2 до прокуратури, постанову від 16.12.2010 року прокурором скасовано та матеріали направлені до Хортицького РВ ЗМУ для проведення додаткової перевірки.

Результатів додаткової перевірки суду не надано, клопотань про витребування доказів не заявлялося.

Також позивачкою надано копію довідки житлових органів про те, що відповідачка ОСОБА_3 проживає у кв. 122 б. 3 по вул. Гудименко в м. Запоріжжя та до квартири нікого не пускає, комунальні послуги не платить, не допускає до лічильників води.

Інших доказів суду не надано.

З огляду на вищенаведене суд вважає, що належних доказів, які б підтвердили вчинення відповідачем ОСОБА_3, зазначених у ч.1 ст. 116 ЖК України дій, позивачем до суду не надано.

Керуючись ст. 10, 11, 57, 60, 88 ЦПК України, ст. ст. 9, 116, 150, 155, 156, 157 ЖК України, ст. 391, ЦК України, ст. 47 Конституції України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1, стягнення судових витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Запорізької області протягом 10 днів.

Суддя: