АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-231/11
Головуючий по 1-й інстанції Кривич Ж.О.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2011 року м.Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.

суддів Акопян В.І., Пікуля В.П.

при секретарі Зеленській О.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 12 листопада 2010 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ садиби в натурі і встановлення порядку користування земельною ділянкою та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Кременчуцької міської ради про визнання незаконними рішень і встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким поділити в натурі будинок, що належить сторонам на праві спільної часткової власності та встановити порядок користування земельною ділянкою згідно висновку спеціаліста №М-111-09 від 14 квітня 2009 року, посилаючись на неможливість вирішення питання щодо поділу спільного майна у добровільному порядку.

У серпні 2009 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов, просив, з урахуванням змін, ухвалити рішення, яким визнати незаконними рішення органу місцевого самоврядування про передачу у власність земельних ділянок, визначити порядок користування земельною ділянкою згідно додатку №3 висновку судової будівельно-технічної експертизи №115-10.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що оскаржуваними рішеннями Кременчуцької міської ради ОСОБА_2 безпідставно позбавлено права користування частиною земельної ділянки, якою він фактично користувався тривалий час. Вважав, що йому слід виділити у користування земельну ділянку розміром 1 112 м.кв., якою він фактично користується.

Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 12 листопада 2010 року позов ОСОБА_3 задоволений:

ОСОБА_3 виділено у користування 14/25 будинку №117 по проспекту Полтавському у м.Кременчуці (квартира №2), яка складається з кімнат 2-3, 2-4, 2-5, сіней, комори; надвірних будівель літнього душу, сараю, погребу, вбиральні, колодязю, частини огорожі.

ОСОБА_2 виділено у користування 14/25 будинку №117 по проспекту Полтавському у м.Кременчуці (квартира №1), яка складається з кухні, кімнат 1-3,1-4, сіней; надвірних будівель сараю, колодязю, вбиральні погребу, частини огорожі.

Встановлений порядок користування земельною ділянкою, на якій розташований будинок №117 по проспекту Полтавському у м.Кременчуці, відповідно до висновку спеціаліста №М-111-09 від 14 квітня 2009 року, згідно якого ОСОБА_3 виділена у користування земельна ділянка площею 930 м.кв. (на плані зафарбовано зеленим кольором), ОСОБА_2І земельна ділянка площею 730 м.кв. (на плані зафарбовано синім кольором).

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішене питання про судові витрати.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд безпідставно не взяв до уваги встановлений раніше сторонами порядок користування земельною ділянкою, а тому дійшов хибного висновку про виділення сторонам у користування земельні ділянками розмірами, що відповідають розмірам їх часток у будинку.

Колегія суддів, вислухавши пояснення осіб, які приймають участь в розгляді справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України апеляційний суд за наслідками розгляду апеляційної скарги має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду, якщо визнає, що суд ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу від 28 квітня 1976 року ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_3 придбав у власність ? будинку з господарськими будівлями №117 по проспекту Полтавському у м.Кременчуці.

Згідно договору дарування від 10 березня 1989 року ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар іншу частину садиби №117 по проспекту Полтавському у м.Кременчуці.

Нотаріально посвідченим договором від 13 червня 1989 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2 поділили в натурі спільну садибу та уточнили розмір ідеальних часток, що їм належать: ОСОБА_3 14/25, ОСОБА_2 11/25.

Відповідно до технічного паспорта спірна садиба розташована на земельній ділянці площею 1 660 м.кв.

Рішенням виконавчого комітету Автозаводської районної ради народних депутатів №143 від 25 лютого 1993 року ОСОБА_2 дозволено виконати будівництво нового будинку згідно типового проекту на садибі №117 по проспекту Полтавському.

Рішеннями виконавчого комітету Кременчуцької міської ради № 1353 від 21 листопада 1997 року і №1381 від 28 листопада 1997 року виділено у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 930 м.кв. по проспекту Полтавському, 117 у м.Кременчуці, а ОСОБА_2 земельну ділянку площею 730 м.кв. за тією ж адресою.

Як ОСОБА_3, так і ОСОБА_2 право власності на земельні ділянки згідно вказаних рішень органу місцевого самоврядування не оформили.

Рішення суду першої інстанції у частині поділу в натурі будинку і надвірних господарських будівель ОСОБА_2 не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення у частині встановлення порядку користування земельними ділянками і вимог про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради №1381 від 28 листопада 1997 року.

Встановивши фактичні обставини, суд першої інстанції з дотриманням вимог процесуального закону дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_3 та відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано виходив з недоведеності обставин, на які посилався ОСОБА_2 як на підставу заявлених вимог.

Такий висновок суду відповідає встановленим обставинам та ґрунтується на законі.

Відповідно до ч.4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку.

ОСОБА_2 не заперечується розмір часток у праві власності на жилий будинок, визначений договором від 30 червня 1989 року.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що між сторонами спору вже склався фактичний порядок користування земельною ділянкою, згідно якого ОСОБА_2 користується земельною ділянкою площею 1 000 м.кв., а ОСОБА_3 земельною ділянкою площею 660 м.кв.

При цьому ОСОБА_2 безпідставно посилається на договір конкретного користування житловим будинком з надвірним будівлями та уточнення ідеальних часток (а.с.9) і рішення виконавчого комітету Автозаводської районної ради народних депутатів №143 від 25 лютого 1993 року (а.с.80), оскільки у наведених документах відсутні вказівки про поділ земельної ділянки або виділення у користування ОСОБА_2 земельної ділянки певного розміру.

Твердження у висновку експертизи №115-10 від 08 липня 2010 року (а.с.123-134) про наявність встановленого фактичного користування земельною ділянкою (а.с.124) необґрунтований будь-якими обставинами (наявність забору або межі між земельними ділянками, угода співвласників, розташування надвірних будівель, тощо) і суперечить дослідженим судом доказам.

Окрім того, експерт у своєму дослідженні щодо визначення розмірів земельних ділянок співвласників прив?язується до нового будинку, збудованого ОСОБА_2

Разом з тим, зазначений будинок у встановлену порядку в експлуатацію не введений, право власності ОСОБА_2 на нього не зареєстроване, отже з юридичної точки зору (ч.2 ст.331 ЦК України) цей будинок не є об?єктом нерухомості і не може прийматися до уваги при вирішенні питання щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Квитанції про сплату земельного податку (а.с.102-104) за 1991, 1992, 1996 роки не є достатніми доказами на підтвердження наявності визнаного сторонами спору фактичного користування земельною ділянкою.

Наполягаючи на незаконності рішень виконавчого комітету Кременчуцької міської ради №1353 від 21 листопада 1997 року і №1381 від 28 листопада 1997 року, ОСОБА_2 стверджує, що орган місцевого самоврядування самовільно здійснив розподіл земельної ділянки між співвласниками садиби №117 по проспекту Полтавському у м.Кременчуці.

Зазначене твердження суперечить ч.1 ст.17 ЗК України в редакції 1990 року, відповідно до якої рішення про передачу земельних ділянок у власність громадян приймається на підставі їх заяв, де вказується бажаний розмір, місце розташування і цільове використання земельної ділянки.

ОСОБА_2 не надав суду доказів про те, що він звертався до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради із заявою про виділення йому земельної ділянки більшою площею. Знаючи про це рішення, ОСОБА_2 його оскаржив лише через тринадцять років після того як у суді порушена справа про встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, ст.315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 12 листопада 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.А. Лобов

Судді В.П. Пікуль

ОСОБА_6

Копія