Справа № 2-1165/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2011 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.,

при секретарі Рябоконь Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт.Овідіополь цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Овідіопольської центральної районної лікарні про скасування наказів, поновлення на попередній посаді та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2011 року, позивачка звернулася до суду з позовом, який в подальшому неодноразово змінювала та збільшила, та в якому остаточно просила суд, скасувати Наказ № 58 по Овідіопольській ЦРЛ від 10.02.2011 р. Про покращення медичного обслуговування вагітних Овідіопольського району як безпідставний, незаконний, прийнятий з порушенням чинного законодавства, поновити її на посаді лікаря акушер-гінеколога акушерсько-гінекологічного відділення Овідіопольської ЦРЛ та надати їй можливість повноцінно виконувати її обовязки, в тому числі здійснювати передбачену законодавством хірургічну активність, скасувати Накази № 98 по Овідіопольській ЦРЛ від 20.05.2011 р. Про винесення доганита Наказ № 101 від 30.05.2011 р. Про винесення доганияк безпідставні, незаконні та прийняті з порушенням чинного законодавства і стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 12000 грн., мотивуючи це упередженим ставленням до неї з боку адміністрації Овідіопольської ЦРЛ, намаганням звільнити її з займаної посади, на якій вона працює 26 років, на що були направлені вищевказані Накази Овідіопольської ЦРЛ.

В судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали вищевказані позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні не визнав позов, посилаючись на його безпідставність та не обґрунтованість, надавши суду свої письмові заперечення (а.с. 107-109).

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і - забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізовувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

У відповідності до ст. 29 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний зокрема визначити працівникові робоче місце та забезпечити його необхідними для роботи засобами.

Статтею 32 КЗпП України передбачено, що переведення на іншу роботу на тому є підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацію, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у ст. 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я. У звязку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.

Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу чітко обумовлені ст. 40 КЗпП України.

У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 (із змінами № 5 від 25.05.2001 р. та № 1 від 27.02.2009 р.), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно із ст.ст. 147,148 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення : догана, звільнення. Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.

Одночасно, ст. 149 КЗпП України передбачає до застосування дисциплінарного стягнення, власник або уповноважений ним орган - повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення, власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Суд встановив, що позивачку було прийнято на роботу лікарем акушер-гінекологом Овідіопольської ЦРЛ та у 1993 році (згідно наказу по Овідіопольській ЦРЛ), її було переведено на постійне місце роботи лікарем акушер-гінекологом стаціонару акушерсько-гінекологічного відділення Овідіопольської ЦРЛ, де вона працювала на протязі 26 років на ставці до прийняття оскаржуваного наказу № 58 по Овідіопольській ЦРЛ, що підтверджується витягом з трудової книжки позивачки (а.с. 9-10).

Таким чином, фактично, місце трудової діяльності позивачки, а саме акушерсько-гінекологічного відділення, було узгоджено та визначено згодою сторін при укладенні трудового договору.

Згідно наказу № 58 по Овідіопольській ЦРЛ від 10.02.2011 р. Про покращення медичного обслуговування вагітних Овідіопольського району, до 14.02.2011 р., було проведено реорганізацію роботи поліклініки та додатково створено ще один лікарський кабінет з прийому та обслуговування вагітних, перепрофільована 0,5 ставки лікаря акушерсько-гінекологічного відділення у 0,5 ставки лікаря гінеколога поліклініки, розділено прийом вагітних на дві дільниці, міську- с. Овідіополь та районну- мережа селищ району, знято з позивачки ОСОБА_1 0,5 ставки лікаря акушер-гінеколога, акушерсько-гінекологічного відділення (в звязку з реорганізацією роботи поліклініки) з переведенням ОСОБА_1 на посаду лікаря акушер-гінеколога поліклініки та дозволено до 0,5 ставки лікаря акушер-гінеколога акушерсько-гінекологічного відділення з закріпленням за ОСОБА_1 за обслуговуванням вагітних міського населення (а.с. 14).

В судовому засіданні, позивачкою було підтверджено той факт, що після того, як незаконно її трудова ставка лікаря акушер-гінеколога була розірвана без її згоди на дві частини, на новомуробочому місці, адміністрацією Овідіопольської ЦРЛ для неї не було створено жодних належних умов праці, як то передбачено ст. 29 КЗпП України, зокрема, керівництво лікарні не забезпечило її необхідним гінекологічним кріслом для вагітних жінок, що взагалі унеможливлює прийом позивачкою як лікарем вагітних жінок району, як це передбачено вищевказаним наказом. Щодо вказаних фактів, представник відповідача не зміг пояснити суду чи забезпечено взагалі робоче місце позивачки необхідними засобами роботи, пославшись на незнання ситуації.

Також, суд встановив, що вказаний оспорюваний наказ № 58 погіршив режим роботи позивачки, так як після відпрацювання робочого часу в поліклініці, їй необхідно витрачати додатковий час на те, щоб добиратися в стаціонар Овідіопольської ЦРЛ, стовно чого, також представник відповідача не зміг надати будь-які пояснення.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що без згоди позивачки ОСОБА_1, керівництвом Овідіопольської ЦРЛ було змінено посаду та суттєво звужено обєм прямих фахових обовязків останньої, оскільки відповідно до вказаного вище наказу № 58, позивачка повинна займатися тільки прийомом вагітних смт. Овідіополь, які, як пояснила сама позивачка не бажають приходити до неї на огляд, обстеження, знаючи при цьому, що у позивачки, в її новому кабінеті відсутнє гінекологічне крісло, без якого неможливий прийом вагітних жінок, що є не тільки порушенням ст. 21 КЗпП України щодо створення працівнику необхідних для виконання умов праці, а й прямим порушенням дії Наказу МОЗ України № 503 від 28.12.2002 р. Про удосконалення амбулаторної акушерсько-гінекологічної допомоги в Україні, пунктом 2.8 якого передбачено обовязкове вагінальне дослідження шийки матки і стінок піхви вагітної в дзеркалах, що взагалі неможливо без наявності гінекологічного крісла, що підтвердила позивачка та не заперечувалось представником відповідача.

Крім іншого, суд встановив, що згідно тарифікаційного списку працівників Овідіопольської ЦРЛ (поліклініка) позивачка працює в поліклініці на 0,5 ставки лікаря акушер-гінеколога на сумісництвом, що вагомо звужує її права як фахівця, так як за законодавством, сумісник працює у вільний від основної роботи час і може бути звільнений з посади при прийнятті на роботу основного працівника (а.с. 28-30).

Суд вважає доведеним позивачкою той факт, що згідно штатного розпису на 2011 рік, до свого переводу, позивачка працювала як основний працівник на 1,0 ставки лікаря акушер-гінеколога акушерсько-гінекологічного відділення і була єдиним основним працівником лікарем з 2,5 лікарської ставки, а решту 1,5 лікарських ставок цього відділення, займають лікарі-сумісники (а.с. 98-104).

З пояснень позивачки та її представника вбачається, що акушерсько-гінекологічне відділення носить хірургічний профіль та обовязковою є постійна наявність в ньому хоча б одного основного працівника лікаря акушер-гінеколога (крім завідуючого відділенням), у звязку з чим, в будь-який момент виникає потреба в оперативному втручанні, здійснювати яке не в змозі один лікар, в той час, як лікарі сумісники зявляються на роботі після обіду.

Також, на думку суду, позивачку було переведено на іншу роботу, а саме з посади лікаря акушер-гінеколога акушерсько-гінекологічного відділення (стаціонару лікарні) на посаду лікаря акушер-гінеколога поліклініки по прийому вагітних в порушення п. 31 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 р. № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів, яким передбачено, що переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає його спеціальності, кваліфікації чи займаній посаді, визначеній трудовим договором.

Лікар акушер-гінеколог акушерсько-гінекологічного відділення (стаціонару) працює відповідно до Примірного положення, затвердженого Наказом МОЗ України № 620 від 29.12.2003 р., а лікар акушер-гінеколог поліклініки відповідно до Примірного положення про лікаря акушера-гінекологічної жіночої консультації, затвердженого Наказом МОЗ України № 503 від 28.12.2002 р. Таким чином, у лікаря стаціонару і лікаря поліклініки різні посадові обовязки всупереч наказу Овідіопольської ЦРЛ № 58 (а.с. 105-106).

Судом не приймаються заперечення представника відповідача, що стосовно позивачки ОСОБА_1 адміністрацією Овідіопольської ЦРЛ було здійснено не переведення, а переміщення, яке не потребує її згоди на це, як хибні та такі, що суперечать чинному законодавству, так як згідно п. 31 Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 р. Про практику розгляду судами трудових спорівпередбачено, що переміщення не може бути безмотивним та необумовленим інтересам виробництва. При реорганізації та перепрофілюванні підприємств, закладів, організацій розірвання трудового договору з працівниками допускається лише тільки при скороченні штату або чисельності працівників. Однак, як зясував суд, ніякого скорочення штату або працівників лікарні не було.

З матеріалів справи вбачається, що на момент переводу позивачки ОСОБА_1 в поліклініку, в останній є вільна по сьогоднішній день вакансія 0,5 ставки лікаря акушер-гінеколога поліклініки, яка до цього часу не задіяна адміністрацією Овідіопольської ЦРЛ (а.с. 28,29).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в даному випадку керівництвом Овідіопольської ЦРЛ були змінені істотні умови праці позивачки, про які, згідно із ст. 32 КЗпП України, вона завчасно, за 2 місяці не була попереджена адміністрацією, як і не була попереджена про зміну оплати праці, що є порушенням чинного трудового законодавства України, у звязку з чим, позовні вимоги про скасування наказу № 58 по Овідіопольській ЦРЛ від 10.02.2011 р. Про покращення медичного обслуговування вагітних Овідіопольського району, як такого, що порушує законні права позивачки як працівника лікарні, підлягають задоволенню як доведені документально, а також задоволенню підлягають вимоги щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді лікаря акушер-гінеколога акушерсько-гінекологічного відділення Овідіопольської ЦРЛ.

В задоволенні позовних вимог щодо надання позивачці повноцінно виконувати її обовязки, в тому числі здійснювати передбачену законодавством хірургічну активність слід відмовити, оскільки вказані вимоги є посадовими обовязками лікаря акушер-гінеколога акушерсько-гінекологічного відділення Овідіопольської ЦРЛ та відповідно покладені на вказаного лікаря згідно посадових обовязків і прямо передбачені ст. 29 КЗпП та Наказом МОЗ України № 503 від 28.12.2002 р.

В процесі слухання даної цивільної справи, відповідачем було в добровільному порядку сплачено позивачці різницю в заробітній платі за період 01.01.2011 р. по сьогоднішній день з урахуванням начислення позивачці заробітної плати при встановленій раніше 15% надбавці за хірургічну активність, що на думку суду, є частковим визнанням позову щодо незаконної пониженої надбавки з 15% на 5%, про що також зазначено у наказі № 58 від 10.02.2011 р. (а.с. 26,27,31-33).

Крім цього, під час слухання даної справи в суді, Овідіопольською ЦРЛ було винесено наказ № 98 від 20.05.2011 р. Про винесення доганиОСОБА_1, на підставі рапорту заступника головного лікаря з медичної частини ОСОБА_2, за халатне відношення до своїх посадових обовязків, а саме за грубі порушення у веденні медичної документації (ведення історій хвороб, історій пологів) та несвоєчасну їх здачу (а.с. 43).

На думку суду, вказана догана винесена в порушення ст. 149 КЗпП України, а саме без письмових пояснень позивачки, які ніхто не вимагав від позивачки і пояснень вона не давала.

Суд встановив, що з рапортом ОСОБА_2 з цього приводу, на якій є посилання в наказі № 98 позивачку на її вимогу ніхто не ознайомив і такі докази відсутні у представника відповідача, а наданням представником відповідача рапорту заступника головного лікаря ОСОБА_2, датованого 18.05.2011 р. та підписаного іншими заінтересованими особами про ознайомлення позивачки с рапортом від 20.05.2011 р. та її відмови від надання письмових пояснень, як того вимагає чинне законодавство суд розцінює як фальсифікацію дат у документах (рапорт 20.05.2011 р., акт 18.05.2011 р. тобто за 2 дні до самого рапорту) і відсутністю жодного підпису на вказаних рапорті та акті (а.с. 91-93,96).

Суд встановив, що рапорт заступника головного лікаря ОСОБА_2 не зареєстрований у лікарні взагалі, на ньому відсутня резолюція головного лікаря Овідіопольської ЦРЛ, як це передбачено вимогами про ведення діловодства в державних установах. Також, з вказаного рапорту, на підставі було винесено догану позивачці взагалі відсутній аналіз документів (доказів) порушень позивачкою будь-якого її халатного відношення до своїх посадових обовязків, хоча ст. 142 КЗпП України, трудовий розпорядок на підприємствах, в установах та організаціях, визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які існують в Овідіопольській ЦРЛ та затверджені головним лікарем і головою профспілки медпрацівників та п. 23 яких передбачені наступні стягнення : зауваження, догана, звільнення. Однак, як встановив суд, до позивачки було застосовано відразу догана (а.с. 75-80).

Крім цього, на думку суду, скарги хворих ОСОБА_3 від 14.05.2011 р. та ОСОБА_4 від 19.05.2011 р., на підставі яких було винесену другу догану позивачки згідно наказу № 101 по Овідіопольській ЦРЛ від 30.05.2011 р., та на які позивачкою були надані адміністрації лікарні відповідні пояснення є формальною підставою для винесення догани, так як згідно письмових доказів, наданих позивачкою, а саме журналу реєстрації аналізів і їх результатів та журналу реєстрації амбулаторних хворих, вказані вище хворі були на приймах у інших лікарів, а не позивачки, що підтверджує непричетність останньої до поганого ставлення до хворих (а.с. 44-57).

Наказом МОЗ України № 503 від 28.12.2002 р. Про удосконалення амбулаторної акушерсько-гінекологічної допомоги в Україні, на який йде посилання у оскаржуваному наказі № 101 від 30.05.2011 р. про оголошення догани ОСОБА_1, передбачено заповнюється амбулаторна та обмінна карти та здійснюється постановка на облік вагітних за результатами їх першого звернення до гінеколога. Аналіз вищевказаних журналів, наданих суду позивачкою, дає підстави стверджувати, що всі претензії вищевказаних вагітних жінок скаржниць на несвоєчасну їх постановку на облік повинні бути скеровані саме тим, лікарям спеціалістам, у яких вони були на першому прийомі, а не позивачці ОСОБА_1, яка не має відношення до вказаних пацієнтів.

Того ж, відповідно до п.п. 2.2-2.8 вищевказаного наказу МОЗ України, під час першого допологового візиту вагітної (до 12 тижнів) після її загального огляду, лікар проводить акушерське обстеження вагітної із вимірюванням основних розмірів тазу та вагінальне обстеження, що було поза межами можливості позивачки, враховуючи, вищевикладені факти, а саме відсутність у кабінеті позивачки на новому робочому місці належного обладнання гінекологічного крісла, яким її не забезпечило керівництво лікарні, у звязку з чим, навіть при своєму бажанні, позивачка ніяк не могла обстежити вагітних та зробити відповідні висновки, що підтверджує факт відсутності вказаних вище скаржниць на прийомі у позивачки.

На підставі викладеного, суд вважає, що вказаний вище наказ по Овідіопольській ЦРЛ № 98 від 20.05.2011 р. Про винесення доганиОСОБА_1 підлягає скасуванню в частині винесення догани позивачці ОСОБА_1, як безпідставний та незаконний і з підстав описаних вище, підлягає задоволенню вимога про скасування наказу № 101 по Овідіопольській ЦРЛ від 30.05.2011 р. про оголошення догани ОСОБА_1 як безпідставному та винесеному в порушення норм Закону, описаного вище.

Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 12000 грн., то на думку суду, вказані вимоги підлягають частковому задоволенню з ст. 237-1 КЗпП України, та з наступних підстав.

На думку суду, зазначеними вище незаконними та безпідставними наказами по Овідіопольській ЦРЛ були грубо порушені трудові права позивачки, принижено її честь та гідність як людини та спеціаліста в очах її співробітників лікарів, кидають тінь на ділову репутацію ОСОБА_1 як лікаря вказаного закладу, яка має безперервний 26 річний стаж та досвід лікаря акушер-гінеколога. Крім того, на протязі слухання справи, за скаргою позивачки, була проведена перевірка Територіальною державною інспекцією праці у Одеській області, якою частково підтвердились факти, викладені позивачкою у скарзі щодо надбавки за операційне втручання та надано відповідний припис від 19.07.2011 р. (а.с. 112-115).

В судовому засіданні позивачка пояснила суду, що на протязі останнього часу, з дня винесення першого незаконного наказу № 58 від 10.02.2011 р., на неї здійснюється тиск з боку адміністрації лікарні, що підтверджується вищенаведеними доказами, керівництвом лікарні, крім вказаних вище порушень, здійснюються перешкоди у здійсненні її лікарської практики та відсутність допуску до проведення хірургічних операцій, що випливає з вказаного вище наказу, у звязку з цим, позивачка втрачає свої хірургічні навики та дискваліфікується як спеціаліст, що є прямим порушенням Наказу МОЗ України № 620 від 29.12.2003 р. Про організацію надання стаціонарної акушерсько-гінекологічної та неонатологічної допомоги в Україні, відповідно до якого адміністрацією закладу забезпечується пропорційна участь всіх лікарів акушерсько-гінекологічного відділення у наданні хірургічної медичної допомоги.

На підставі викладеного, на думку суду, є доведеним факт моральних страждань позивачки та відповідно з відповідача на її користь слід стягнути моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

Керуючись ст. ст. 10,11,57-60,209,212,214,215,218 ЦПК України, ст.ст. 21,32,40,235,237-1, КЗпП України, суд,

1. Позов ОСОБА_1 до Овідіопольської центральної районної лікарні про скасування наказів, поновлення на попередній посаді та стягнення моральної шкоди задовольнити частково ;

2. Скасувати наказ № 58 по Овідіопольській центральній районній лікарні від 10.02.2011 р. Про покращення медичного обслуговування вагітних Овідіопольського району ;

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді лікаря акушер-гінеколога акушерсько-гінекологічного відділення Овідіопольської ЦРЛ ;

4. Скасувати наказ № 98 по Овідіопольській центральній районній лікарні від 20.05.2011 р. Про винесення доганив частині винесення догани ОСОБА_1;

5. Скасувати наказ № 101 по Овідіопольській центральній районній лікарні від 30.05.2011 р. Про винесення догани лікарю акушеру-гінекологу ОСОБА_1Й.;

6. Стягнути з Овідіопольської центральної районної лікарні на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2000 грн.;

7. В задоволенні решти позову відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді лікаря акушер-гінеколога акушерсько-гінекологічного відділення Овідіопольської центральної районної лікарні.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Гандзій Д.М.