Справа № 2-1181/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2011 р.

Марганецький міський суд Дніпропетровської області в складі :

головуючої Тананайської Ю.А.

при секретарі Щочка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Марганці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Виконавчий комітет Маргінецької міської ради про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3, 2003 року народження, посилаючись на те, що відповідач її онука, вона залишила дитину, а сама мешкає в Росії, на теперішній час їй 84 роки та вона не має змоги здійснювати догляд за дитиною та здала її до притулку. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до дитини, не надає допомоги на утримання дитини.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали та пояснили, що відповідач є матір»ю є дитини, коли вона народила дитину, то мала намір залишити її в пологовому будинку, Позивач на підставі довіреності привезла дитину до України та дитина виховувалась у прабабусі. Матір періодично приїздила. Позивач не пропонувала забирати дитину, оскільки вважає, що матері не має куди, вона проживає у бабусі, періодично не працює, тому вважають, що відповідач не може бути належною матір'ю. Дитина захворіла та знаходилась на лікуванні в м.Дніпропетровськ, матір догляд не здійснювала. Дитина знаходиться в притулку. Вважають, що знайшли жінку, яка в подальшому виховає ОСОБА_3, а матір просять позбавити батьківських прав та стягнути аліменти.

Відповідач та її представник позов не визнали та суду пояснили, що за збігом обставин відповідач була вимушена передати дитину бабусі, оскільки дитина народилась від одруженого чоловіка та він не бажав визнавати дитину. Дитина та відповідач громадяни Росії. Відповідач надала довіреність та дитину привезли в Україну. В неї були труднощі з оформленням документів, вона не мала змоги тривалий час приїхати на Україну. В Росії здійснювала догляд за бабусею, тому не мала змоги приїхати в Україну, бабуся виховувала дитину, а вона надсилала кошти. Зараз ходить до дитини, але їй не повертають дитину з притулку. Просить відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи суду пояснила, що матір викликали на засідання комісії, повідомляли, що дитина знаходиться у притулку, але матір не з'являлася. Вихованням дитини займалася бабуся, зараз дитина знаходиться у притулку, матір не працює, житла не має, тому комісія прийшла до висновку про необхідність позбавити її батьківських прав по відношенню до дитини.

Заслухавши сторони, дослідивши докази, що є в справі суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є матір»ю малолітньої ОСОБА_3, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини. Дитина громадянка Росії.

Матір, згідно до наданого паспорту громадянина Російської федерації є громадянкою Росії та зареєстрована АДРЕСА_2. Згідно документів, наданих позивачем ОСОБА_2 - громадянка України та зареєстрована в АДРЕСА_1 разом з дитиною ОСОБА_3 2003 року народження.

Дитина фактично проживає в м.Марганець з прабабусею - позивачем з народження. ОСОБА_3 привезена на України згідно до нотаріально посвідченої довіреності матері від 30 вересня 2003 року.

Стаття 51 Конституції України, а також статті 150 і 180 СК України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх дітей до їх повноліття.

Крім цього, стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства»від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ зобов'язує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина. Такий же обов'язок щодо виховання та розвитку дитини на батьків покладає і стаття 59 Закону України «Про освіту».

У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи.

Одним із способів захисту інтересів малолітньої чи неповнолітньої дитини є позбавлення батьківських прав того з батьків, хто неналежно виконує свої батьківські обов'язки.

Так, відповідно до частини 2 статті 164 СК України батько або мати можуть бути позбавлені батьківських прав відносно дитини, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по її вихованню.

Аналізуючи вказану норму суд приходить до висновку про те, що ухилення від виконання обов'язку по вихованню дитини є актом свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити в майбутньому.

В п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В п.16 цієї ж постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

На думку суду всупереч вимог ст.10 та 60 ЦПК не надані достатні відомості, які б свідчили про злісне ухилення відповідачем від виховання та утримання своєї малолітньої дитини, що було б підставою для позбавлення її батьківських прав.

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 суду пояснили, що ОСОБА_3 привезли на України у віці трьох місяців, вихованням дитини займалася Позивач, потім її донька, яка померла на початку 2001 року. Матір дитиною не цікавилась. Декілька разів приїздила на Україну та всі бажали, щоб вона залишилась та працевлаштувалась, але через певний період знову їхала до Росії.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що знайома тітки ОСОБА_3, коли дитина потрапила до лікарні, вона їздила до неї, зараз приходить до притулку, спілкується з дитиною, в подальшому бажає стати опікуном дитини.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що вона завідуюча притулку, дитина знаходиться в притулу з липня 2011 року , привезла тітка ОСОБА_10, коли було встановлено, що дитина захворіла, то в м.Дніпропетровськ возили родичі, матері не було. До дитини приходила ОСОБА_8, представлялась як хрещена матір. Матері направлено листа, що дитина в притулку, матір приїхала через 2 місяці. З часу приїзду достатньо часу матір проводить з дитиною. В розмові дитина повідомила, що бажає проживати як з мамою, так і з бабусею.

Разом з цим, судом встановлено, що дійсно відповідач з ряду об'єктивних та суб'єктивних причин не у повному обсязі виконує свої батьківські обов'язки щодо виховання та утримання дитини.

Відповідач здійснювала догляд за бабусею, 1925 року народження, що підтверджується довідкою.

ОСОБА_2 має житло - в Російській федерації зареєстрована, в Україні їй належить на праві власності ? частина квартири АДРЕСА_1. На обліку і лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

ОСОБА_2 надала квитанції про перерахування коштів на утримання дитини. До пояснень Позивача, що гроші надсилала не Відповідач, а її сестра ОСОБА_11, суд відноситься критично, оскільки не надано доказів цього.

Разом з тим, суд приходить до висновку про необхідність вжиття відповідних заходів, спрямованих на покращення поведінки матері - ОСОБА_2

Так в абз.2 п.18 вказаної постанови Пленуму ВСУ зазначено, що зважаючи на крайність такого заходу, як позбавлення батьківських прав, суд у виняткових випадках при доведеності винної поведінки батьків (одного з них), з урахуванням характеру такої поведінки, особи, інших конкретних обставин справи може відмовити в позові про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей.

Крім цього, у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір»ю.

Таких виняткових та безумовних обставин судом не встановлено.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставини, суд вважає, що в даному випадку позбавлення відповідача батьківських прав є виключно крайнім заходом, як таким, що не в повній мірі відповідає її інтересам, інтересам малолітньої дитини та в певній мірі суперечить моральним засадам суспільства, і приходить до висновку до необхідність попередження відповідача про необхідність зміни свого ставлення до виховання дітей, що повинно мати позитивний результат та призвести до покращення рівня виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманню дитини.

Керуючись ст. ст. 57, 58, 60, 59, 209,212, 214 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Виконавчий комітет Маргінецької міської ради про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів відмовити за необгрунтованістю.

Рішення може бути оскарженим в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Марганецький міський суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: Ю. А. Тананайська