Справа № 2-1240/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2011 року Рівненський міський суд

Під головуванням судді - Ковальова І.М.

При секретарі - Гоменюк О.А.

З участю представника позивача - адвоката ОСОБА_1І,

З участю представника відповідача - адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на спадкове майно, -

встановив:

В березні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом. В позовній заяві зазначив, що він і відповідачка ОСОБА_4 є братом і сестрою. 05 січня 2009 року помер їхній батько ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Через декілька днів після його смерті він, позивач, випадково дізнався, що 06 березня 2008 року батько подарував своїй дочці - відповідачці ОСОБА_4 трикімнатну квартиру №8 в будинку по вул. О.Теліги, 53 в м.Рівне. Договір дарування квартири позивач вважає недійсним, тому що дарувальник на момент укладення договору дарування був психічно хворим, не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

Як зазначив позивач, починаючи з 2006 року і до своєї смерті батько, як психічно хворий, перебував на обліку в Рівненському обласному Центрі психічного здоровя населення. З того часу і на момент укладення договору дарування квартири він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Знаючи про це, відповідачка скористалася незадовільним станом психічного здоров»я батька з корисливою метою, схиливши його до укладення зазначеного договору. До 2006 року, тобто до того часу поки батько не захворів на психічну хворобу, він нікому не говорив про намір укласти договір дарування квартири на користь когось із дітей. Навпаки, він пояснював, що оскільки в нього двоє дітей, то щоб не посварити їх між собою, він за свого життя не буде дарувати своє майно або вчиняти заповіт на користь когось із них, а спадщица, яка залишиться після його смерті, буде успадкована дітьми за законом.

В звязку з цим позивач просив суд призначити у справі посмертну судово- психіатричну експертизу психічно хворого ОСОБА_5, визнати договір дарування квартири недійсним і визнати за ним, позивачем, як за спадкоємцем першої черги за законом, право власності на спадкове майно - на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка належала спадкодавцю.

Відповідачка ОСОБА_4 позову не визнала і в письмовому запереченні на позовну заяву (а.с.15-17) пояснила, що обставини, наведені позивачем, не відповідають дійсності. Зазначає, що намір подарувати їй квартиру у батька виник ще у 1982 році, не дивлячись на те, що на той час вона вже була заміжня і мала житло. Зазначила також, що позивач ще при житті батька дізнався від нього про факт дарування їй квартири. Необхідність призначення посмертної судово-психіатричної експертизи дарувальника ОСОБА_5 відповідачка заперечила, посилаючись на те, що батько не звертався за допомогою у психіатричні лікувальні заклади, ніколи не перебував там на лікуванні, тому що був психічно здоровою людиною.

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідачка в судовому засіданні 10 червня 2009 року підтримала свої письмові заперечення проти позову. Стосовно психічного стану здоровя батька додатково пояснила, що позивач привозив до батька додому якогось лікаря, який зясовував його психічний стан здоровя. Але вона вважає, що батько був психічно здоровим.

Після проведення посмертної судово-психіатричної експертизи дарувальника ОСОБА_5 від 11-14 грудня 2009 року (а.с.82-84) відповідачка ОСОБА_4 та її представник заперечили експертний висновок, вважаючи його безпідставним і таким, що суперечить Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженої наказом МОЗ України від 8 жовтня 2001 року № 397, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 1 березня 2002 року за №219/6507. Вони вважають, що ОСОБА_5 був психічно здоровим, договір дарування є дійсним, в звязку з чим просять відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши повідомлення психіатричного амбулаторного відділення Рівненського обласного Центру психічного здоровя населення від 26 березня 2009 року №333, акт посмертної судово-психіатричної експертизи від 11-14 грудня 2009 року №508/09, показання свідків, інші матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 обгрунтовані і підлягають до задоволення.

В судовому засіданні встановлено, що на праві власності ОСОБА_5 належала квартира АДРЕСА_1 згідно із свідоцтвом про право власності від 3 листопада 1999 року, виданим на підставі розпорядження міського голови м.Рівне від 2 листопада 1999 року № 2214-р (а.с.60), і зареєстрованим 20 лютого 2008 року в КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним номером 22135412, номер запису 67- 41587 в книзі 150 (а.с.61).

6 березня 2008 року між дарувальником ОСОБА_5 та обдарованою ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_6 і зареєстрованим в реєстрі за №1435 (а.с.18, 58-59).

6 січня 2009 року ОСОБА_5 помер у віці 81 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ГЮ №070232 від 6 січня 2009 року, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції (а.с.5).

Як зазначено в повідомленні психіатричного амбулаторного відділення Рівненського обласного Центру психічного здоров»я населення від 26 березня 2009 року №333 (а.с.32), ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебував на обліку у лікаря-психіатра з 23 листопада 2006 року. Знятий з диспансерного обліку 5 січня 2009 року у звязку зі смертю.

В акті посмертної судово-психіатричної експертизи від 11-14 грудня 2009 року №508/09 (а.с.82-84) зазначено, що психічні розлади у ОСОБА_5 вперше виникли у 2005-2006 роках на тлі органічного ураження головного мозку (судинної патології), проявлялися психотичною галюцинаторно-параноїдною симптоматикою, маячними переживаннями, що засвідчено при огляді лікарем психіатром на дому в листопаді 2006 року. Психічні розлади мали прогридієнтний характер, при огляді лікарем-психіатром на дому 4 листопада 2008 року констатовано наявність судинної деменції вираженого ступеню.

Згідно з висновком цієї експертизи, на момент укладення 6 березня 2008 року договору дарування квартири АДРЕСА_1

ОСОБА_5 страждав психічним розладом, який позбавляв його здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Таким чином, доводи відповідачки ОСОБА_4 про те, що її батько ОСОБА_5 на момент укладення договору дарування квартири 6 березня 2008 року був психічно здоровим, не відповідають дійсності. Сама відповідачка в судовому засіданні визнала ту обставину, що вона особисто запрошувала лікаря-психіатра для обстеження і надання психіатричної допомоги своєму хворому батькові.

Суд також вважає безпідставними доводи відповідачки та її представника стосовно того, що акт посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи від 11-14 грудня 2009 року №508/09 (а.с.82-84), є не обгрунтованим і таким, що суперечить Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженої наказом МОЗ України від 8 жовтня 2001 року № 397, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 1 березня 2002 року за № 29/6507. їхні доводи в цій частині повністю спростовуються показаннями допитаних в судовому засіданні свідків - голови СПЕК, судово-психіатричного експерта 1-го кваліфікаційного класу ОСОБА_7, судово-психіатричного експерта ІУ-го кваліфікаційного класу ОСОБА_8 та лікаря-психіатра 1-ої кваліфікаційної категорії ОСОБА_9

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Отже, договір дарування квартири N'8 в будинку №53 по вул. О.Теліги в м.Рівне, укладений 06 березня 2008 року між дарувальником ОСОБА_5 та обдарованою ОСОБА_4, необхідно визнати недійсним.

У звязку з визнанням зазначеного договору дарування недійсним, квартира №8 в будинку по вул. О.Теліги, 53 в м.Рівне, яка залишилася після смерті ОСОБА_5, є спадковим майном і підлягає спадкуванню спадкоємцями першої черги за законом, тобто позивачем ОСОБА_3Д і відповідачкою ОСОБА_10, в рівних долях - по 1/2 частці кожним згідно зі ст.ст. 1222, 1223, 1261, 1267 ЦК України.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред''явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки відповідачка ОСОБА_4 не визнає право власності позивача ОСОБА_3 на спадкове майно - на 1 / 2 квартири N'8 в будинку №53 по вул. О.Теліги в м.Рівне, це право позивача підлягає визнанню в судовому порядку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,60,88,212,213,215, 294 ЦПК України, ст.ст.203,215,225,392,1222,1223,1261,1267 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на спадкове майно задоволити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 06 березня 2008 року між дарувальником ОСОБА_11 та обдарованою ОСОБА_4, посвідчений ОСОБА_6 приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №1435.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно після смерті батька ОСОБА_5, померлого 05 січня 2009 року, а саме на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий :