Апеляційний суд Чернівецької області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2011 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О.О.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк Л.М.

секретар Костинян І.М.

за участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 ідеальної частки квартири, третя особа без самостійних вимог публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 6/7 ідеальних часток квартири за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 6 червня 2011 року,

встановила:

В грудні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Просив визнати за ним право власності на 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1.

Посилався на те, що 29 грудня 1991 року між ним та ОСОБА_4 було укладено шлюб під час якого була придбана квартира АДРЕСА_2.

З метою придбання вказаної квартири між ОСОБА_4 та публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») був укладений кредитний договір. За виконання обовязків за вказаним договором поручився ОСОБА_1

Право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_4

Вважав, що вказана квартира є його та ОСОБА_4 спільною сумісною власністю, оскільки придбана в період шлюбу за спільні кошти подружжя.

ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом.

Просила визнати за нею право власності на 6/7 ідеальних часток квартири № 17 в будинку№ 18 по вулиці Комарова у місті Чернівці.

Посилалася на те, що вказана квартира була придбана за кошти, які належали ОСОБА_4 особисто.

Вартість спірної квартири на момент її придбання становила 50 000 доларів США. З метою придбання вказаного нерухомого майна 20 серпня 2007 року вона уклала договір кредиту на суму 40 000 доларів США та здійснює погашення заборгованості за вказаним договором за свої особисті кошти.

Решту суми в розмірі 10 000 доларів США, які були витрачені на придбання квартири, також належали її особисто.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 6 червня 2011 року в задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення в частині відмови у задоволенні його позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити. В решті рішення залишити без змін.

Посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана за кошти ОСОБА_4, які вона заробила за кордоном та кошти, отримані в кредит під час перебування її у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1

Твердження ОСОБА_1, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя є помилковими.

ОСОБА_4 за умови оплати частини заборгованості за кредитним договором фактично згодна визнати право власності ОСОБА_1 на 1/7 спірної квартири. У ОСОБА_1 відсутні перешкоди для проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1. Надання квартири в оренду обумовлено волевиявленням ОСОБА_1, який дохід від вказаної діяльності спрямовує на часткове погашення заборгованості за кредитним договором. ОСОБА_4 також сплачує належні платежі по кредиту.

Колегія вважає, що з такими висновками суду повністю погодитися не можна.

Так, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно частини 7 вказаної статті СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частин 2, 3 статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частини 4 статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 1 статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до пункту 24 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року N 11 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК) .

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

-чи мали місце обставини, яким обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

-які правовідносини сторін впливають із встановлених обставин;

-яка правова норма підлягає до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом першої інстанції, 29 грудня 1991 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб (а.с.7).

В лютому 2000 року ОСОБА_4 з метою придбання квартири для своєї сімї виїхала на заробітки в Іспанію.

ОСОБА_1 в цей час займайся утриманням та вихованням малолітньої доньки. За час перебування відповідачки за межами України, остання регулярно переказувала грошові кошти на імя позивача.

20 серпня 2007 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір, за яким позивальник отримала кредитні кошти на купівлю житла в сумі 40 000 доларів США (а.с.11-13).

З метою забезпечення зобовязань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_1 та банком був укладений договір поруки (а.с.14).

20 серпня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 (а.с.8). Право власності на вказане нерухоме майно зареєстроване за ОСОБА_4П (а.с.9).

23 серпня 2007 року ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали іпотечний договір (а.с.15).

Вищевказані договори укладались в інтересах сімї.

7 грудня 2010 року рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці шлюб між сторонами розірвано (а.с.63).

Суд першої інстанції помилково виходив з того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_4, які вона заробила за кордоном та отримала в кредит під час перебування її у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1

Відповідно до правил частини 2 статті 61 СК України доходи, які ОСОБА_4 отримала за кордоном під час перебування у зареєстрованому шлюбі є спільним сумісним майном подружжя.

Кредитний договір від 20 серпня 2007 року укладався зі згоди ОСОБА_1 Кредитні кошти, які були отримані за вказаним кредитним договором були використані на придбання спірної квартири в інтересах їхньої сімї.

Боргові зобовязання за вказаним кредитним договором перед позикодавцем солідарно несуть ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Вказане також підтверджується укладеним між ОСОБА_1 та банком договору поруки.

Таким чином, квартира АДРЕСА_1 є спільної сумісною власністю подружжя, оскільки набуте ними під час зареєстрованого шлюбу за їхні спільні кошти.

Також помилковими є висновок суду про те, що ОСОБА_4 не порушує права ОСОБА_1 на спірну квартиру.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 не визнає та оспорює право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку спірної квартири.

Враховуючи зазначені вище обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення в частині відмови в позові ОСОБА_1 з порушенням норм матеріального права, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, а тому його в зазначеній частині слід скасувати та увалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ним право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_3.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України у справі слід провести розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «а» п. 1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито" від 21 січня 1993 року (далі Декрету) встановлено розмір судового збору із позовних заяв 1 відсоток ціни позову, але не менше 3 неоподаткованих мінімумів доходів громадян і не більше 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Згідно Порядку оплати витрат з інформаційно-технічного забезпечення судових процесів, повязаних з розглядом цивільних та господарський справ, та їх розмірів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року, №1258, витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільної справи позовного провадження з розгляду спору майнового характеру оплачується в розмірі 120 гривень.

Як вбачається, з матеріалів справи загальна вартість спірного нерухомого майна складає 84385 гривень, а частки сторін відповідно 42192 гривні 50 копійок.

Враховуючи зазначене судовий збір у даній справі складає 422 гривні.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 сплатив при подачі позову судовий збір у сумі 423 гривні та 120 гривень витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 мав сплатити 211 гривень судового збору та 120 гривень витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 633 гривні в рахунок відшкодування витрат понесених по сплаті судового збору та 240 гривень витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 6 червня 2011 року в частині відмови в позові ОСОБА_1 скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_4.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 633 ( шістсот тридцять три) гривні в рахунок відшкодування витрат понесених по сплаті судового збору та 240 (двісті сорок) гривень витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: