Справа № 2-1478/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2011року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Шавули В.С.

при секретарі Кравцову С.С.

за участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи : комунальне підприємство Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації, Президент України ОСОБА_4, Уповноважена Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_5, про визнання порушеними права, відшкодування шкоди, зустрічному позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2003 року ОСОБА_2 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди. В обґрунтування підстав звернення до суду зазначив, що 18 травня 2002 року ОСОБА_3 неправомірно розібрав розпочате ОСОБА_2 будівництво димоходу у квартирі АДРЕСА_1, що призвело до руйнування частини будинку, та як наслідок, порушення планів позивача, повязаних у тому числі із строком закінчення ремонту у квартирі та її продажем. Тим самим, за твердженням ОСОБА_2, діями ОСОБА_3 йому завдано майнової шкоди у виді упущеної вигоди у розмірі 50 000,00 грн. та збитків у розмірі 650,00грн., а також моральної шкоди у розмірі 6000,00 грн. (т.1 а.с.4).

В подальшому неодноразово уточнюючи обставини позову та доповнюючи зміст своїх позовних вимог (т.1 а.с.23-26, 156-157, 175-179), позивач просив суд визнати порушенням його права ОСОБА_3 на вільне розпорядження майном, стягнути із відповідача на свою користь моральну немайнову шкоду у розмірі 51 000, 00 грн. та додатково 17,00 грн. за кожен день судової тяганини, матеріальну шкоду у розмірі 650,00 грн. та судові витрати по справі.

У квітні 2008 року ОСОБА_3 звернуся до ОСОБА_2 із зустрічним позовом про відшкодування шкоди. В обґрунтування підстав зазначив, що у звязку із ініційованими ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в продовж тривалого періоду судових спорів, він вимушений витрачати свій власний час на відвідування судових засідань, тим самим діями ОСОБА_2 йому завдано моральної шкоди, яку просив суд стягнути на свою користь у розмірі 20000, 00 грн. (т.1 а.с.103,104).

За визначеною апеляційним судом Дніпропетровської області підсудністю ухвалою від 02 лютого 2011 року цивільну справу прийнято до провадження Ленінського районного суду м.Дніпропетровська (т.2 а.с.9, 12-13).

Будучи повідомлений про місце та час судового розгляду у встановленому порядку, позивач за первісним позовом ОСОБА_2 у судові засідання 13 жовтня 2011 року, 04 листопада 2011 року, 30 листопада 2011 року та 20 грудня 2011 року неодноразово не зявився без поважних причин.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 в особі представника за довіреністю ОСОБА_1 у судовому засіданні обставини позову та позовні вимоги ОСОБА_2 не визнав, посилаючись на необґрунтованість доводів і незаконність вимог, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди підтримав, просив суд задовольнити у повному обсязі.

Треті особи : комунальне підприємство Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації, Президент України, Уповноважена Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_5 в особі свого законного представника в судове засідання не зявилися. Про час та місце судового засідання повідомлялися у встановленому законом порядку. Причин неявки у судове засідання не повідомили, письмових заяв про розгляд справи за своєю відсутністю до суду не надсилали.

Враховуючи тривалий розгляд справи, а також на неодноразово висловлену впродовж провадження у справі ОСОБА_2 у письмових заявах до суду (т.1. а.с.158, 248, т.2 а.с.20, 28, 36) згоду на розгляд справи без своєї присутності, суд за згодою представника відповідача ОСОБА_1 розглянув даний спір в межах заявлених вимог та на підставі наявних у матеріалах справи доказів за відсутністю позивача ОСОБА_2 та третіх осіб.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Підставою звернення позивача як за первісним позовом так і за зустрічним є захист прав та майнових інтересів власників на отримання відшкодування шкоди.

Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2004 року, практику Верховного Суду України.

Судом першої інстанції встановлено, що в період із 2002 року між сторонами існував майновий спір, повязаний із реалізацією прав співвласників на користування, розпорядження та володіння нерухомим майном спільної часткової власності, врегулюваний рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 серпня 2006 року (т.2 а.с.108-113) та рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 березня 2008 року (т.1 а.с.107).

Із обставин встановлених судовими рішеннями, які в силу ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню, встановлено, що на підставі договору дарування від 05 квітня 1997 року ОСОБА_2 є власником 8/100 частин домоволодіння по вул.Жуковського, 41 м.Дніпропетровська. ОСОБА_3 належить 46/100 частин домоволодіння на підставі договору дарування від 23 листопада 2000 року.

В спірному домоволодінні у травні 2002 року, без дозволу органів містобудування та архітектурного контролю Кісель.Ю.І. збудував тумбу під димохід, чим вчинив перешкоди іншим співвласникам будівлі у проході до будинку. Факт самовільного будівництва ОСОБА_2 димоходу також підтверджується обставинами, встановленими ухвалою Вищого адміністративного Суду України від 16 червня 2011 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Жовтневої районної у м.Дніпропетровську ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи Президент України, Уповноважений Верховної ради України з прав людини ОСОБА_5 про визнання дій виконкому протиправними (т.2 а.с.114-118).

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 серпня 2006 року, залишеним без змін ухвалами апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2007 року та Верховного Суду України від 28 лютого 2008 року суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 щодо усунення перешкод у користуванні належними йому 46/100 частинами домоволодіння, зобовязавши ОСОБА_2 знести самовільно збудований ним димохід на ділянці загального користування та відмовивши ОСОБА_2 у його позовних вимогах до ОСОБА_3 про усунення перешкод в реконструкції димоходу в квартирі АДРЕСА_2.

За змістом ст.ст.22, 23, ч.1 ст.1166, 1167 ЦК України, єдиною підставою цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є правопорушення, яке включає в себе: шкоду, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний звязок між ними, а також вину заподіювача шкоди,

Оцінюючи надані сторонами у підтвердження вимог та заперечень докази з позиції їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції вважає доводи ОСОБА_2 щодо протиправної поведінки ОСОБА_3 такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, майнові вимоги про відшкодування шкоди необґрунтованими та незаконними.

Що стосується зустрічних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, суд виходить із наступного.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Отже, зверненнями до суду відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 скористався наданими йому законодавством України правами для захисту своїх, як він вважав, порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, які по суті повинні були бути розглянуті судом, який здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право не тільки на справедливий суд, а й на повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією, законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

У звязку із чим, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди суд вважає також незаконними, тому такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, в силу ст. 88 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та зустрічні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 не належать до задоволення, від оплати судових витрат позивачі не звільнені, у звязку із чим відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.41, ч.4 ст.55, ч.1 ст. 58, ст.124 Конституції України, ст.ст. 14, 22, 23, ч.1 ст.1166, 1167 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкодивід 27.03.1992 року (зі змінами та доповненнями), ст.ст.10, 11, 15, 57-61, 84, 88, 209, 212-215, 218, 222 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи комунальне підприємство Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації, Президент України ОСОБА_4, Уповноважена Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_5, про визнання порушеним права, відшкодування шкоди, відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, що приймали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня одержання копії рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Суддя В. С. Шавула