Справа № 22-ц-3854/11 Головуючий у І інстанції Величко В.П.
Категорія 26 07.06.2011
УХВАЛА

Іменем України

07 червня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Поліщука М.А.

суддів: Малорода О.І., Голуб С.А.,

при секретарі Григор»євій Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про визнання недійсним кредитного договору ,

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2010 року позивачка звернувся до суду з названим позовом посилаючись на те, що 15 жовтня 2008 року між нею та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 580/П/99/2008-840 та надано у тимчасове користування на умовах повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 272 878 доларів США 15 центів в порядку та на умовах, визначених договором.

Позивачка просила визнати вказаний договір недійсним з підстав надання кредиту в іноземній валюті через відсутність у банку індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями.

Рішенням Бориспільського міськрайонного Київської області суду від 21 березня 2011 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка посилається на те, що відповідач не мав права надавати їй кредит в іноземній валюті оскільки не мав спеціальної ліцензії Нацбанку, необхідної для здійснення такої операції.

Апелянт просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2011 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги й обговоривши доводи апелянта вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що порядок використання іноземної валюти визначається Законами України «Про банки і банківську діяльність», «Про Національний банк України», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», відповідними підзаконними актами, якими передбачена можливість здійснення розрахунків в іноземній валюті і його погашення.

При цьому суд вважав, що вказаний кредитний договір відповідає всім вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановленим ст.203 ЦК України, зокрема зміст договору в частині визначення валюти зобовязань, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, отже підстави для визнання його недійсним відсутні.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду , оскільки вони зроблені з дотриманням норм матеріального права.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет КМУ).

Статтею 1054 ЦКУ передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена в п. «в» ч.4 ст. 5 Декрету КМУ, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. На час розгляду справи такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавчо не визначені.

Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст.. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Оскільки у відповідача є генеральна ліцензій від 23 серпня 2001 року № 21 він мав право видавати кредити в іноземній валюті.

Суд першої інстанції в своєму рішенні детально мотивував свою позицію щодо відсутності підстав для задоволення позову з посиланням на норми матеріального права. Апелянт в своїй апеляційній скарзі повторює свої доводи, які вона наводила в суді першої інстанції і які суд мотивовано відхилив. Нових доводів, які б поставили під сумнів вірність висновків суду, апелянт не навела.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції також з тих підстав, що суд не дав оцінки тому, що кредитний договір підписаний Шевченківським відділенням ВАТ КБ «Надра», яке не мало на це відповідних повноважень.

Однак, як вбачається із позовної заяви, позивачка не оскаржувала кредитний договір з цих підстав, а тому це не було предметом дослідження в суді першої інстанції. Судова колегія перевіряє висновки суду першої інстанції лише з підстав, заявлених в позові і позбавлена можливості оцінювати інші, наведені апелянтом підстави, для визнання кредитного договору недійсним.

Таким чином, позиція апелянта немає правового підґрунтя та суперечить вимогам законодавства, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: