АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/2068/11 Справа № 22ц-9673/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Лаченкова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Варенко О.П., Григорченко Е.І.

при секретарі Солодовій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним та відшкодування моральної шкоди, -

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2011 року в позові ОСОБА_2 відмовлено повністю; зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 задоволено частково та визнано договір позики від 06 грудня 2005 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним; в іншому відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду та просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що відповідно ст. 309 ЦПК України апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач є батьком колишньої дружини відповідача ОСОБА_4 З серпня 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були припинені шлюбні відносини.

У серпні 2005 року ОСОБА_4 проживала з батьком (позивачем) та забрала разом із своїми родичами всі правовстановлюючі документи на майно у відповідача ОСОБА_3 , які позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 з письмовою заявою до Нікопольського MB УМВС України щодо самовільного, без його дозволу, забирання його дружиною - ОСОБА_4 належного йому майна та документів звертався 02 вересня 2005 року.

Довіреність, видану на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позивач за зустрічним позовом скасував 27 вересня 2005 року.

Отже вказані події, на які ОСОБА_3 посилається як на доказ примусового написання спірної розписки, відбулись задовго до 06 грудня 2005 року - дня написання розписки та з приводу його конфлікту з ОСОБА_4, яка не є стороною у даній справі.

З 06 грудня 2005 року, тобто після надання розписки та до звернення ОСОБА_2 до суду із позовом про повернення заборгованості ОСОБА_3 ні до правоохоронних органів із заявою про примус з боку ОСОБА_2 на написання розписки, ні до суду із позовом про визнання договору позики недійсним не звертався.

До того ж ОСОБА_3 не надав суду жодного доказу того, що він не отримував гроші зазначені у розписці.

Таким чином, не має підстав вважати, що розписка була написана ОСОБА_3 під впливом психологічного тиску з боку родини ОСОБА_2, а тому судом зроблено помилковий висновок, що договір позики від 06 грудня 2005 року слід визнати недійсним.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

В зв'язку з тим, що позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають та тим, що ОСОБА_3 заборгованість за розпискою не повернув, у відповідність положень ст. 1049 ЦК України вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення боргу за договором позики слід задовольнити.

Визначаючи суму, яка підлягає задоволенню, колегія суддів виходить з уточнених вимог позивача та того, що станом на 27 квітня 2010 року офіційний курс НБУ долару США становив 7,93 грн. Враховуючи те, що заборгованість, згідно розписки складає 4 000 доларів США, то сума заборгованості яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 складає 31 720 грн.

Що стосується вимог ОСОБА_2 щодо стягнення 3% річних за користування грошима, то ці вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно розписки ОСОБА_3 отримав гроші у доларах США.

Відповідно п. 5 розділу VIII «Прикінцевих положень» Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що до приведення законодавства у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому закону, якщо інше не передбачено цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 4 Закону надання коштів (грошових) у позику є фінансовою послугою. Фінансова послуга надається з метою отримання прибутку, різновидом якого є проценти (п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону). Фінансові послуги надаються фінансовими установами, також фізичними особами, а суб'єктами підприємницької діяльності, якщо це прямо не повертала, так як претендувала на частину цього майна. З цього приводу ОСОБА_3 звертався до міліції, але йому було відмовлено в порушенні кримінальної справи, так як між ними існує цивільно-правовий спір.

ОСОБА_3 довелося 27 вересня 2005 року скасовувати довіреності видані на колишню дружину, так як вона намагалась розпорядитись за довіреністю його автомобілем.

06 грудня 2005 року ОСОБА_3 написав розписку ОСОБА_6, що взяв у борг гроші в розмірі 4 000 доларів США та зобов'язався сплачувати з 01 січня 2006 року щомісячно в сумі не менш ніж 100 доларів СІЛА.

Враховуючи встановлені обставини справи та керуючись 202, 203, 207, 218, 231, 1046, 1047, 1051 ЦК України суд першої інстанції в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовив, а зустрічні вимоги ОСОБА_3 задовольнив частково. При цьому суд виходив із того, що на момент складання розписки зі сторони сім'ї ОСОБА_2 внаслідок розірвання стосунків між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відбувався психологічний тиск на ОСОБА_3С, що виражався в утриманні його майна та документів. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що 06 грудня 2005 року ОСОБА_3 насправді не одержував від ОСОБА_2 грошей, так як розписка була написана ОСОБА_3 під впливом психологічного тиску з боку родини ОСОБА_2, що підтверджується його зверненнями до міліції та нотаріуса, а тому договір позики від 06 грудня 2005 року слід визнати недійсним. За таких обставин, суд дійшов висновку, що в позові ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та моральну шкоду необхідно відмовити, а позовні вимоги ОСОБА_3 слід задовольнити частково та визнати договір позики від 06 грудня 2005 року недійсним.

Але з такими висновками суду погодитися не можна з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від передбачено законом. В інших випадках надання грошових коштів на умовах позики зі сплатою процентів не допускається

ОСОБА_2 не є фінансовою установою, а також фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності, що надає фінансові послуги, а тому в цій частині вимог слід відмовити.

Щодо вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, то згідно роз'яснень Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» оскільки відносини, які виникли між сторонами є договірними, то відшкодування моральної шкоди у випадку їх порушення законом не передбачено. Отже, в частині вимог про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2 також слід відмовити.

Відповідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції , не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, у відповідність положень ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню 317,20 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічний розгляд справи.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду у відповідність до ст. 309 ЦПК України частковому скасуванню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2011 року - скасувати частково.

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість - 31 720 грн., судові витрати 317,20 грн. та витрати | інформаційно-технічний розгляд справи - 120 грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може буї оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: