Справа № 2 - 244 /11 р.
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
3 лютого 2011 р. Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:
головуючого - судді Спінчевської Н.А.,
при секретарі - Ковальовій С.В.,
за участю представника позивачки ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Одін», (далі ТОВ «Одін») про звільнення з роботи, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за роботу у святкові і неробочі дні, компенсації за роботу в надурочний час, відшкодування моральної шкоди,
У квітні 2010 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Одін» про захист її трудових прав.
Позивачка вказувала на те, що з 10 листопада 2008 р.працювала на підприємстві ТОВ «Одін» продавцем роздрібної торгівлі з графіком роботи неділя через неділю. Місце роботи її було в трьох торгових кіосках, розміщених у м.Миколаєві.. 22 листопада 2009 р. відповідач не допустив її до виконання трудових обовязків, пояснивши, що причиною такого є допущена нею нестача коштів. Оскільки відповідач не допустив її до роботи вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням звільнити її з роботи за власним бажанням та провести з нею повний розрахунок, а також видати трудову книжку і копію наказу про звільнення. В звязку з цим 24.12.2009 р. вона направила відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням, якe товариство отримало 27.01.2010 р.
Крім того відповідач не в повному обсязі сплачував їй заробітну плату, оскільки її робочий день фактично складав від 13 до 15 год. за зміну.
Посилаючись на те, що на теперішній час її не допущено до роботи, і не звільнено, а також з нею не проведено повний розрахунок, в тому числі не виплачено компенсацію за невикористану відпустку та роботу у святкові і неробочі дні та надурочний час, не видано трудову книжку, а тому просила суд зобовязати відповідача звільнити її з роботи за власним бажанням датою ухвалення рішення суду, стягнути середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу 3897 грн. 15 коп., компенсацію за невикористану відпустку у сумі 1098 грн. 30 коп., компенсацію за роботу в святкові і неробочі дні за період з 10.11.2008 р. по 22.11.2009 р. в сумі 511 грн. 36 коп., компенсацію за роботу в надурочний час у розмірі 5375 грн. 73 коп., 5000 грн. моральної шкоди та понесені витрати за послуги адвоката.
В судовому засіданні представник позивачки уточнив вимоги позову та просив також стягнути з відповідача суму недоплаченої позивачці заробітної плати, а також стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за весь час вимушеного прогулу на день ухвалення рішення судом.
Представник відповідача в судове засідання не зявився. Про час і місце розгляду справи відповідач ТОВ «Одін» повідомлявся судом належним чином. На неодноразові вимоги суду, викладені в ухвалі про забезпечення доказів у справі, жодного доказу до суду не надав.
У відповідності до ст.ст. 224, 225 ЦПК України судом проводиться заочний розгляд справи.
Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка працювала у відповідача ТОВ «Одін» з 10 листопада 2008 р. продавцем. 22 листопада 2009 р. її не було допущено відповідачем до роботи, а також і не звільнено. 24 грудня 2009 р. позивачка направила відповідачу заяву про звільнення її з роботи за власним бажанням з 24 грудня 2009 р. Зазначену заяву товариство отримало 12 січня 2010 р., про що свідчить поштове повідомлення про вручення листа. Проте до теперішнього часу відповідач позивачку не звільнив, а також не провів з нею повний розрахунок.
У відповідності до ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.
Згідно положень ч.3 вказаної статті працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудовго договору.
За такого, вимоги позивачки щодо покладення на відповідача обовязку звільнити її з роботи за власним бажанням є обгрунтованими і підлягають задоволенню.
Як вбачається з довідки ТОВ «Одін» від 26.11.2009 р. позивачці нараховувалась заробітна плата у розмірі нижчому мінімального розміру заробітної плати, встановленого законом.
Відповідно до ст.ст.94,95 КЗпП України заробітна плата- це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативними актами.
Мінімальна заробітна плата- це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну погодинну норму праці(обсяг робіт).
Враховуючи викладене, проведене відповідачем нарахування заробітної плати позивачці не відповідає вимогам Закону та КЗпП України, оскільки щомісячний розмір її заробітної плати складав менше мінімального розміру заробітної плати, встановленого законом.
Таким чином з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі за період з травня 2009 р. по жовтень 2009 р. у сумі 1690,53 грн.
Крім того, як як слідує з матеріалів справи, а саме наданих позивачкою фінансових квитанцій про роботу підприємства, робочий день позивачки складав більше 8 годин., а також позивачка працювала у святкові та неробочі дні.
Згідно зі ст.106 КЗпП України робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки.
Відповідно до ст.107 КзпП України робота у святковий і неробочий день оплачується у подвійному розмірі.
Таким чином, при нарахуванні позивачці заробітної плати відповідачем були порушені вимоги, встановлені КЗпП України, а тому позов ОСОБА_2 в цій частині також є обгрунтованим.
Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться у день звільнення.
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки (ст.83 КЗпП України).
Враховуючи викладене, на користь позивачки з відповідача підлягає стягненню компенсація за не використану нею відпустку.
Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Розмір такої суми у відповідності до ст..117 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, з врахуванням встановленого мінімального розміру заробітної плати, складає 9755 грн. 41 коп. (середньоденний заробіток 32,41 грн.. x 301 р. д. за весь час вимушеного прогулу з 22.11.2009 р. по 03.02.2011 р.).
Оскільки порушення трудових прав позивачки, в тому числі на своєчасне отримання заробітної плати, спричинило їй моральні страждання, то відповідно до ст.237-1 КЗпП України вона має право на відшкодування моральної шкоди.
Враховуючи тривалість неправомірних дій відповідача, характер заподіяної шкоди, приймаючи до уваги розяснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами) суд приходить до висновку, що розумною сумою такого відшкодування є 500 грн.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 є обґрунтованим і підлягає частковому задоволенню.
У відповідності до ст.84 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути 1500 грн. витрат на правову допомогу.
Відповідно зі ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судовий збір та інформаційно-технічні витрати.
Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_2 до ТОВ «Одін» про звільнення з роботи, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за роботу у святкові і неробочі дні, компенсації за роботу в надурочний час, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
Звільнити ОСОБА_2 з роботи у товаристві з обмеженою відповідальністю «Одін» з 3 лютого 2011 р. на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням, зобовязавши відповідача внести відповідний запис в трудову книжку ОСОБА_2 та видати її позивачці.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Одін» на користь держави 192 грн. 81 коп. судового збору та 120 грн. інформаційно-технічних витрат.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти з дня отримання його копії.

Суддя: Н.А. Спінчевська