Справа № 2 -1723 /11 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 травня 2011 р. Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю представника позивачки ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним.

Позивачка вказувала на те, що їй на праві приватної власності належала трикімнатна квартира АДРЕСА_1. Після смерті її чоловіка ОСОБА_5 вона була зареєстрована в цій квартирі та мешкала одна. 24 липня 2006 року вони з відповідачем ОСОБА_2, який є її сином, уклали нотаріально посвідчений договір дарування зазначеної квартири. При укладенні вказаного договору в силу свого віку та стану здоровя вона помилялася щодо природи правочину, оскільки вважала, що розпоряджається своїм майном на випадок свої смерті та заповідає квартиру сину. Після укладення договору вона фактично не здійснювала передачу квартири сину, а безперешкодно продовжувала проживати в ній, оскільки іншого житла не має, сплачувала комунальні послуги. В свою чергу відповідач не ставився до квартири як власник, не втручався у вирішення питань щодо даного житла. Влітку 2010 року вона дізналася про те, що в травні 2008 року її син, як майновий поручитель передав спірну квартиру в іпотеку банку, забезпечивши кредитні зобовязання своєї дружини.

Посилаючись на те, що при укладенні договору дарування вона не до кінця розуміла зміст та його наслідки, вказаний договір було укладено нею внаслідок помилки, просила визнати його недійсним з цих підстав.

Ухвалою суду від 13.04.2011 року в якості третьої особи на стороні відповідача було залучено ПАТ «УкрСиббак».

У судовому засіданні представник позивача підтримала позов, просила про його задоволення.

Відповідач позов визнав. Вказував на те, що після укладення договору мати продовжувала проживати в квартирі, сама сплачувала комунальні послуги. Про передачу ним квартири в іпотеку банку нічого не знала.

Представник третьої особи ПАТ «УкрСиббанк» в судовому засіданні вказував на те, що підстав для задоволення позову немає. Рішенням суду в рахунок погашення заборгованості перед банком за кредитним договором на спірну квартиру звернуто стягнення. Посилався також на те, що позивачкою пропущено строк зверненя до суду з даним позовом.

Заслухавши пояснення представника позивачки, відповідача, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 24 липня 2006 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 було укладено договір дарування, за яким ОСОБА_4 передала у власність відповідача квартиру АДРЕСА_1.

24 липня 2006 року договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до вимог ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови. В обгрунтування своїх позовних вимог щодо визнання недійсним правочину позивачка вказує на те, що вона є літньою та хворою людиною. При його укладенні вона вважала, що залишає на користь сина заповіт на випадок своєї смерті та не усвідомлювала до кінця, що після укладення договору вона втрачає право володіння і користування майном.

У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо у яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як вбачається з матеріалів справи після укладення договору дарування відповідач зареєстрував своє право власності на квартиру в БТІ, та розпоряджався нерухомістю як своєю власністю на свій розсуд, передавши квартиру 12 травня 2008 року в іпотеку банку в забезпечення виконання умов кредитного договору.

В свою чергу позивачка після укладення договору дарування 27 липня 2006 року знялася з реєстрації за адресою спірної квартири по вул. Чайковського, 6-А.

Як пояснив відповідач в судовому засіданні і слідує з матеріалів справи з 27 липня 2006 року позивачка зареєстровулася в іншій квартирі по пр.Леніна,267 в м.Миколаєві, належній на праві власності відповідачу та його сімї.

В зазначеній квартирі ОСОБА_4 залишалася зареєстрованою до того часу, коли дізналася про подачу банком до суду позову про звернення стягнення на спірну квартиру.

Крім того зі змісту договору дарування від 24 липня 2006 року слідує, що при його укладенні сторони розуміли значення і умови правочину та його правові наслідки, підтверджували дійсність намірів при його укладенні, вказуючи на те, що він відповідає їх намірам створити юридичні наслідки, які обумовлені договором.

Враховуючи встановлені судом обставини та надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що 24 липня 2006 року ОСОБА_4 і ОСОБА_2 бажали оформити саме договір дарування. При цьому між сторонами були узгоджені усі істотні умови договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності для вчинення правочину, волевиявлення їх було вільним та відповідало внутрішній волі, укладений договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За такого, суд вважає, що позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним є необгрунтованим і недоведеним, а відтак задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.А. Спінчевська