Справа №2-1064/11
РІШЕННЯ

Іменем України

30 березня 2011 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Панченко О.М.

при секретарі - Слободянюк О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного товариства «Мета Банк» про визнання недійсним кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним кредитного договору. У позовній заяві позивач зазначає, що кредитний договір суперечить чинному законодавству України з моменту його укладення, порушує її права та охоронювані законом інтереси як споживача фінансових послуг. Посилається на те, що при надані кредиту відповідач порушив вимоги ч.ч.2, 4 ст.11, ч.2 ст.18, ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ОСОБА_2 використання готівкової іноземної валюти на території України. Відповідач при видачі кредиту скористався нечесною підприємницькою практикою, оскільки під час укладення кредитного договору не розяснив позивачу, що валютні ризики останній несе самостійно, що позивач може зазнати значних збитків внаслідок виконання кредитних зобовязань в іноземній валюті в умовах інфляції та знецінення гривні, а така інформація була необхідна їй для прийняття свідомого та вільного рішення щодо отримання кредиту в іноземній валюті. Відповідно до ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Також, позивач зазначає, що відповідач, користуючись можливістю визначати усі умови кредитного договору, всупереч принципу добросовісності, встановив у кредитному договорі несправедливі умови, наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, а згідно з ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач також зазначає, що встановлення в п.1.2. кредитного договору обовязку позичальника здійснювати погашення кредиту та сплату процентів готівкою в доларах США, тобто використовувати іноземну валюту як засіб платежу, без отримання індивідуальної ліцензії НБУ є незаконним, оскільки суперечить умовам використання іноземної валюти на території України, визначеним Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та ОСОБА_2 використання готівкової іноземної валюти на території України. Оскільки відповідач не має відповідної індивідуальної ліцензії, то кредитний договір суперечить вимогам ч.1 ст.203 ЦК України щодо відповідності змісту кредитного договору вимогам чинного законодавства України, що є підставою недійсності правочину.

На підставі вище викладеного позивач просила суд визнати недійсним кредитний договір.

В судовому засіданні представник позивача за дорученням позов підтримав у повному обсязі та просив суд про його задоволення.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав і надав суду письмові заперечення, а також банківську ліцензію та письмовий дозвіл НБУ на право здійснення операцій з валютними цінностями.

В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що позивач є приватним підприємцем, а тому при отриманні кредиту в іноземній валюті повинен був усвідомлювати всі валютні ризики, а умови кредитного договору погоджені сторонами добровільно, а тому є справедливими і не суперечать Закону України «Про захист прав споживачів».

Висновок про обов'язковість отримання банком або позичальником індивідуальних ліцензій Національного банку України для здійснення валютних операцій: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, вважає безпідставним, виходячи з наступного. Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Відповідно до п. 5.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, яке затверджено постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 р. № 275, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій. Відповідно до п. 2.3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщенню іноземної валюти на валютному ринку України. Оскільки банк отримав банківську ліцензію та дозвіл Національного банку на право здійснення операцій з валютними цінностями, він має право на постійній основі здійснювати операції щодо розміщення іноземної валюти. Відповідно до п."в" ч.4. ст.5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Оскільки чинним законодавством не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо сум та термінів кредитів в іноземній валюті, які надаються або залучаються резидентами України, банк не має зобов'язань щодо отримання індивідуальних ліцензій Національного банку для надання кредитів в іноземній валюті резидентам. Зазначений висновок також підтверджений Національним банком, який у своєму листі від 29.05.2001р. №28-313/2178 визначив, що здійснення резидентами операцій по отриманню та наданню кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Щодо необхідності отримання індивідуальних ліцензій сторонами кредитного договору для використання іноземної валюти на території України як засобу платежу відповідач зазначає, що наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення банком операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу. Відповідно до п.1.5. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.11.2004р. №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Таким чином, операції з використання іноземної валюти як засобу платежу на території України дозволяються без отримання індивідуальної ліцензії, якщо однією стороною операції є банк, який має генеральну ліцензією.

Всебічно проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і обєктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що між громадянкою ОСОБА_1 позивачем по справі та Акціонерним банком «Металург», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «МетаБанк» - відповідач по справі, укладено кредитний договір №27 від 06.02.2007р., відповідно до якого відповідач надав позивачу кредит в сумі 104.027,00 доларів США строком до 06.02.2012р. під 18,0% річних.

Пунктом 1.2. кредитного договору встановлено, що «позичальник здійснює погашення частини кредиту та сплату відсотків за користування кредитом шляхом внесення на картрахунок суми 2665,00 доларів США щомісячно в період з 1 по 06 число кожного місяця».

Пунктом 1.4. Положення по порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ №483 від 14.10.2004р., визначено, що під використанням іноземної валюти як засобу платежу розуміється використання іноземної валюти на території України для виконання будь-яких грошових зобов'язань або оплати товарів, що придбаваються. Таким чином, п.1.2. кредитного договору зобовязано позичальника використовувати готівкову іноземну валютудолари США як засіб платежу для виконання грошових зобовязань по кредитному договору. Використання сторонами готівки в доларах США по кредитному договору також підтверджується наданими позивачем квитанціями, що містяться в матеріалах справи, відповідно до яких позивач сплачував кошти готівкою в доларах США для погашення кредиту та сплати відсотків. Про факт використання готівки в доларах США при виконанні зобовязань за кредитним договором також не заперечував в судовому засіданні представник відповідача.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку і в порядку, встановлених законом.

Статтею 524 ЦК України також передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно із ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст.35 Закону України «Про Національний банк України» гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів. Таким чином, єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України, є гривня.

Порядок та умови здійснення валютних операцій, в т.ч. використання іноземної валюти як засобу платежу на території України, визначені Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Частиною 1 ст. 3 цього Декрету також визначено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Відповідно до п.«г» ч.4 ст.5 Декрету індивідуальної ліцензії потребують такі операції як використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. При цьому, ч.5 ст.5 цього Декрету визначено, що одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Також, п.2.4. ОСОБА_2 використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління НБУ №119 від 26.03.1998р., які були чинними до 30.05.2007р.на момент укладення кредитного договору між сторонами, визначено, що використання готівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу у випадках, що не передбачені цією главою, а також як застави дозволяється за умови отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України. Пунктами 2.1.2.3. цих ОСОБА_2 передбачено можливість використання готівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу лише на територіях митниць, вокзалів, портів, аеропортів та при сплаті готельних послуг нерезидентами. ОСОБА_2 не передбачають можливість використання фізичними особами готівкової іноземної валюти для виконання грошових зобовязань за цивільно-правовими договорами на території України.

Таким чином, використання готівкової іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише за умови отримання однією із сторін зобовязання індивідуальної ліцензії НБУ.

Нормативно-правовими актами Національного банку України не визначено порядок одержання фізичними особамирезидентами індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків з резидентами за цивільно-правовими договорами на території України. Відповідач також не отримував індивідуальної ліцензії. Отже, умови спірного кредитного договору, що зобовязують позивача здійснювати погашення кредиту та сплату процентів готівкою у доларах США, суперечать вищевказаним нормам чинного законодавства України.

Посилання відповідача на те, що достатніми підставами для використання іноземної валюти як засобу платежу за спірним кредитним договором є банківська ліцензія та письмовий дозвіл на право здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією, суперечить ч.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», відповідно до якої одержання генеральної ліцензії не звільняє відповідача від обовязку одержання індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, визначених ч.4 ст.5 цього Декрету. При цьому, перелік операцій, які мав право здійснювати АБ «Металург», викладений у додатку до письмового дозволу на право здійснення операцій з валютними цінностями, не містить право відповідача на використання готівкової іноземної валюти як засобу платежу.

Також безпідставним є посилання відповідача на п.1.5. Положення по порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, відповідно до якого використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Згідно з п.1.2. цього Положення, останнє регламентує порядок та умови видачі Національним банком України резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. Проте, судом встановлено, що по спірному кредитному договору розрахунки сторін здійснюються у готівковій формі.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

За таких обставин суд приходить до висновку, що спірний кредитний договір має бути визнаний недійсним.

Що стосується вимог позивача про порушення відповідачем при укладенні кредитного договору норм Закону України «Про захист прав споживачів», то відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач не надав належних і допустимих доказів того, що відповідач не надав позивачу необхідну і достовірну інформацію про споживчий кредит в іноземній валюті для здійснення споживачем свідомого вибору. В свою чергу, суд приходить до висновку, що умови кредитного договору не суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст.11, 15, 16, 192, 203, 215, 216, 227, 533 ЦК України, а також керуючись ст.ст.15, 30, 62, 202 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір №27, укладений 06 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та Акціонерним банком «Металург».

Стягнути з Публічного Акціонерного товариства «Мета Банк» на користь ОСОБА_1 120 грн. в рахунок витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду м.Києва через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення.

Головуючий: