Справа № 2-7926/11
Р І Ш Е Н Н Я

(заочне, в порядку гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2011 р. Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі:

Головуючого судді Мазниці А.А.

Секретаря Ткаченко В.І.

За участю:

Представника позивача Староселець Ю.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку ПриватБанк, про визнання договору недійсним та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2011 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог послалася на те, що 07.05.2008 р. між нею та відповідачем був укладений кредитно-заставний договір № DNC0AK3110473, згідно якого нею були отримані кредитні кошти з метою придбання автомобіля у розмірі 12.455, 91 доларів США зі сплатою за користування ними 15,00% річних та кінцевим терміном повернення до 06.05.2011 р. Тим же договором придбаний позивачкою автомобіль «Деу Ланос», д/н НОМЕР_1 , був переданий у заставу у забезпечення виконання кредитних зобов`язань.

Зазначений кредитно-заставний договір позивачка вважає таким, що не відповідає вимогам закону, оскільки згідно ст. 14 Закону України «Про заставу`договір застави транспортного засобу підлягав нотаріальному посвідченню, втім був укладений у простій письмовій формі, а дії відповідача щодо надання позивачці фінансових послуг були агресивними, нечесними та недобросовісними, що потягло введення її в оману. Крім того, окремі положення спірного договору суперечать закону, обмежують конкуренцію страхових компаній, порушують публічний порядок, зміст договору в частині видачі та повернення кредиту в іноземній валюті не відповідає законодавству, а також для видачі цього кредиту відповідачем не була отримана індивідуальна ліцензія НБУ.

На підставі викладеного позивачка просила суд кредитно-заставний договір від 07.05.2008 р. № DNC0AK3110473 визнати недійсним, звільнити від обтяження автомобіль «Деу Ланос», д/н НОМЕР_1 , а також стягнути з відповідача на її користь 0,01 грн. у відшкодування моральної шкоди.

У судовому засіданні представник позивачки заявлені вимоги підтримав, на їх задоволенні наполягав.

Відповідач явку свого представника до суду не забезпечив, про день та час розгляду справи повідомлявся, що є підставою для вирішення її у заочному порядку.

Дослідивши письмові докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07.05.2008 р. між відповідачем та позивачкою був укладений кредитно-заставний договір № DNC0AK3110473, згідно якого останньою були отримані кредитні кошти з метою придбання автомобіля у розмірі 12.455, 91 доларів США зі сплатою за користування ними 15,00% річних та кінцевим терміном повернення до 06.05.2011 р. Тим же договором придбаний позивачкою автомобіль «Деу Ланос», д/н НОМЕР_1 , був переданий у заставу у забезпечення виконання кредитних зобов`язань. (а.с. 18-25).

Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить до наступного.

Так, обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка послалася на неправомірність укладання оспорюваного договору щодо видачі та погашення кредиту в іноземній валюті, оскільки єдиним законним засобом платежу на території України є гривня.

З такою позицією не можна погодитися, оскільки згідно ст. 192 ЦК України валютні цінності можуть використовуватися на території України у випадках і порядку, встановлених законом, зокрема відповідно до ст. 533 ЦК України на території України у випадках, встановлених законом, допускається використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків за зобов`язаннями. Оскільки згідно п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України Про банки і банківську діяльність банки мають право на підставі ліцензії здійснювати операції з валютними цінностями, відповідачеві така генеральна ліцензія була надана, немає підстав вважати, що відповідач був позбавлений права надати позивачці кредит та приймати кошти в його погашення в іноземній валюті.

Також не можна погодитися з посиланням позивачки на необхідність отримання відповідачем для надання кредиту в іноземній валюті індивідуальної ліцензії НБУ, оскільки згідно п. в ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ Про систему валютного регулювання і валютного контролю така є необхідною лише у тому випадку, якщо строк або розмір кредиту в іноземній валюті, який надається або отримується резидентом, перевищує межі, встановлені законодавством. В той же час чинне законодавство таких меж не визначає.

Доводи позивачки щодо агресивності, нечесності та недобросовісності дій відповідача під час укладання оспорюваного кредитного договору, що потягло введення її в оману, суд оцінює критично, оскільки вони випливають лише з її власних суб`єктивних оцінок як боржника, зацікавленого в ухиленні від виконання свого грошового зобов`язання. Крім того, положення спірного кредитного договору не є незрозумілими, їх зміст не міг залишитися поза увагою позивачки за умови уважного ознайомлення з його текстом.

Посилання позивачки на дефект форми спірного договору не грунтуються на законі, оскільки на час його укладання була чинною ст. 13 Закону України «Про заставу`в редакції Закону України від 18.11.2003 р. № 1255-IV, що не передбачала обов`язкового нотаріального посвідчення договорів застави транспортних засобів. Редакція зазначеної норми, на яку послалася позивачка, набрала чинності відповідно до Закону України від 06.07.2010 р. № 2435-VI, а отже її дія на спірний договір не поширюється.

З урахуванням викладеного позовні вимоги в частині визнання оспорюваного договору недійсним задоволенню не підлягають, що тягне відмову у задоволенні вимог про звільнення заставленого майна від обтяження.

Позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки її відшкодування у спірних правовідносинах, що врегульовані законодавством про захист прав споживача, не передбачене, а також у діях відповідача не вбачається ознак неправомірності, що виключає настання цивільно-правової відповідальності.

Згідно ст. 88 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати їй не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст. 526, 1167 ЦК України, ст. 13 Закону України «Про заставу`в редакції Закону України від 18.11.2003 р. № 1255-IV, ст. ст. 10, 11, 60, 197, 212-215, 224-226 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги , якщо таку скаргу не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає чинності після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, що брали участь у справі, втім не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: