№ 2- 7239
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2011 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Дніпропетровськавтотранссервіс`про стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, моральної шкоди та грошових сум, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 22 лютого 2011 року звернувся до суду з позовом до відповідача державного підприємства «Дніпропетровськавтотранссервіс`про стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, моральної шкоди і суми заробітної плати за час затримки розрахунку. Позивач у своєму позові та у ході судового засідання посилався на те, що з 27 березня 2003 року працював на посаді заступника начальника відділу організації перевезень в ДП «Дніпропетровськавтотранссервіс»(нинішня назва). Заробітна плата за весь час роботи відповідачем йому виплачувалась, але була заборгованість по зарплаті, яка відповідачем не погашена. Наказом відповідача від 04 липня 2008 року його було звільнено з роботи за власним бажанням, але розрахунок повністю він так і не отримав. Звернувся до відповідача з питанням про виплату йому зарплати та сум, вихідної допомоги і середнього заробітку за час затримки розрахунку, але отримав відмову, йому завдана моральна шкода. Він вимушений знову звернутися, тепер вже до суду, оскільки відбулася затримка розрахунку з ним з вини відповідача. Вказані вимоги позивачем підтримані, просив стягнути з відповідача на його користь вказані кошти: заборгованість по заробітній платі під час розрахунку в сумі 3974 грн. 22 коп., вихідну допомогу в сумі 7414 грн. 32 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку з липня 2008 по 2011 рік в сумі 74143 грн. 20 коп. та моральну шкоду, задовольнивши позов у повному обсязі.

Представник відповідача ДП «Дніпропетровськавтотранссервіс`в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини не явки суду не повідомив. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника відповідача згідно ст. 169 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд уважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 наказом № 43-ок від 27 березня 2003 року був прийнятий на роботу до ДП «Дніпропетровськавтотранссервіс`заступником начальника відділу організації перевезень, наказом № 16-вк від 01 лютого 2008 року позивача переведено на посаду начальника відділу перевезень цього підприємства. З самого початку роботи позивача на вказаному підприємстві зарплатня працівникам підприємства виплачувалася не регулярно, мали місце затримки в її виплаті і накопичився борг у відповідача перед позивачем. Наказом № 5-в від 15 квітня 2008 року позивачу була надана відпустка на період з 26 травня по 04 липня 2008 року, після чого наказом № 15-к від 04 липня 2008 року за заявою позивача ОСОБА_1 було звільнено з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, умов колективного та трудового договору з 14 березня 2008 року. Цим же наказом відповідач погодився з нарахуванням та виплатою позивачу вихідної допомоги на підставі ст. 44 КЗпП України. Але при розрахунку заборгованість по заробітній платі перед позивачем погашена не була, всі передбачені законом виплати позивачу відповідачем не здійснені, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено, завдана моральна шкода і позивач вимушений звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, установлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Суд вважає, що відповідач зобов`язаний позивачу відповідно до зазначеної норми КЗпП України виплачувати вчасно зарплату, а тому заборгованість, що утворилася за весь час роботи в сумі 3974 грн. 22 коп. належить стягнути з відповідача на користь позивача.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗПП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Суд вважає, що відповідач зобов`язаний позивачу відповідно до зазначеної норми КЗпП України виплатити всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, на день звільнення, в тому числі і вихідну допомогу в сумі 7414 грн. 32 коп..

Відповідач зобов`язаний був позивачеві відповідно до зазначеної норми КЗПП України виплатити всі приналежні йому суми, що складали заборгованість по заробітній платі, чого зроблено не було.

Згідно ст. 117 КЗПП України відповідач зобов`язаний виплатити позивачу заробітну плату за весь час затримки розрахунку після звільнення.

Відповідач зобов`язаний позивачеві відповідно до зазначеної норми КЗПП України виплатити заробітну плату за весь час затримки розрахунку після звільнення 04 липня 2008 року по день фактичного розрахунку (згідно позову - по січень 2011 року), що складає середній заробіток за весь час затримки розрахунку складає 2471 грн. 44 коп., час затримки складає 30 місяців, відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь цей час затримки розрахунку в сумі 74143 грн. 20 коп..

Частина 1 статті 2371 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим їм органом моральної шкоди працівникові проводиться у випадку, якщо порушення його законних прав привело до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв`язків і жадають від його додаткових зусиль для організації свого життя.

З огляду на вимоги зазначеної норми КЗпП України, суд вважає за можливе позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди частково задовольнити і стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкода в сумі 1000 гривень, оскільки у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати позивач зі своєю родиною не міг нормально харчуватися і купувати одяг собі і родині, утримувати житло; на утриманні позивача знаходиться його сім`я, що потребує постійної підтримки, в тому числі і фінансової, але через неправомірні дії відповідача не зміг її отримати, що спричинило додаткові хвилювання та страждання. Він (позивач) був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя і родини, шукати додаткові заробітки, звертатися до адміністрації підприємства із проханням про виплату зарплати й ін. В задоволенні решти позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Не може суд взяти до уваги можливе заперечення представника відповідача проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і об`єктивно нічим не підтверджені, відповідачем дійсно допущена заборгованість по заробітній платі перед позивачем, у зв`язку з чим і посилання на те, що заборгованість виникла не з вини підприємства або безпідставна, є необґрунтованими, наказ по підприємству від 04 липня 2008 року про звільнення позивача є дійсним і чинним та саме цим наказом і законом передбачено виплата вказаних позивачем сум, накази, про які ведуть мову представники відповідача, не оскаржені, не спростовані, їх оформлення і реєстрація є внутрішньою справою підприємства відповідача і не відносилася до обов`язків позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідача крім вказаних в наказі про звільнення та законах, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань є припущенням.

На підставі ч. 2 ст. 75 ЦПК України судові видатки, понесені судом, стягуються з кожної сторони пропорційно тої частини позову, щодо якої рішення ухвалене проти неї і зараховуються в дохід держави, тому, оскільки на підставі п. 1 ч. 1 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів «Про державне мито`позивачем при пред`явленні позову до суду не були сплачені судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, суд вважає необхідним стягнути вказані кошти з відповідача на користь держави: судовий збір в сумі 873 грн. 82 коп. і витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120 грн..

При таких обставинах суд вважає можливим стягнути з відповідача ДП «Дніпропетровськавтотранссервіс`на користь позивача заробітну плату в сумі 3974 грн. 22 коп., вихідну допомогу в сумі 7414 грн. 32 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 74143 грн. 20 коп. та моральну шкоду в сумі 1000 грн., а всього 86531 грн. 74 коп., а також стягнути з державного підприємства «Дніпропетровськавтотранссервіс`на користь держави судовий збір в сумі 873 грн. 82 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120 грн., в задоволенні решти вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і вони підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 115, 116, 117, 237-1 КЗПП України, ст. ст. 3, 10, 11, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з державного підприємства «Дніпропетровськавтотранссервіс`на користь ОСОБА_1 заробітну плату в сумі 3974 грн. 22 коп., вихідну допомогу в сумі 7414 грн. 32 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 74143 грн. 20 коп. та моральну шкоду в сумі 1000 грн., а всього 86531 грн. 74 коп..

Стягнути з державного підприємства «Дніпропетровськавтотранссервіс`на користь держави судовий збір в сумі 873 грн. 82 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120 грн.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до державного підприємства «Дніпропетровськавтотранссервіс`про стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -