Апеляційний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2011р. м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при секретарі Пугачовій Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 травня 2011р. по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третіх осіб ОСОБА_3, відділу Держкомзему у Овідіопольському районі Одеської області, Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» при Держкомземі України про визнання правочину дійсним та визнання права власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И Л А:

19 березня 2010р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, третіх осіб: ОСОБА_3, відділу Держкомзему у Овідіопольському районі Одеської області, Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» при Держкомземі України про визнання правочину дійсним та визнання права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 вказав, що 02 квітня 2007р. між ним та відповідачем - ОСОБА_1, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0552га. цільове призначення - для ведення садівництва, що знаходиться за адресою в с. Молодіжне, с/к «Глорія», вулиця Лінія 3, ділянка 84, Овідіопольського району Одеської області. Зазначена земельна ділянка належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20 листопада 2006р., посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_4 за реєстром №8785.

Позивач вказав, що під час укладання з відповідачем договору купівлі-продажу земельної ділянки, відповідач не отримав державний акт на право власності на земельну ділянку з підстав недавньою набуття ним права власності, та відповідачу були необхідні гроші, тому позивач погодився сплатити відповідачу всю суму за земельну ділянку до нотаріального посвідчення договору, який за обіцянкою відповідача мав відбутися, після отримання ним державного акту.

Позивач стверджував, що він у присутності відповідача передав гроші в сумі 33500долларів США за придбану земельну ділянку його представнику ОСОБА_3, яка діяла на підставі доручення від імені ОСОБА_1

В подальшому він неодноразово звертався до ОСОБА_1 для вирішення питання про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу придбаної земельної ділянки. Відповідач ОСОБА_1 ухиляється від укладення такого договору, посилаючись на те, що він (ОСОБА_2) не виконав усі обовязки за договором купівлі-продажу, але які саме відповідач не пояснює.

Заочним рішенням суду від 28.04.2010р. позов ОСОБА_2 був задоволений (а.с.24-25).

Ухвалою суду від 22 вересня 2010р. було задоволено заяву ОСОБА_1, а заочне рішення від 28.04.2010р. скасовано (а.с.35).

При новому розгляді справи рішенням суду від 31 травня 2011р. позов ОСОБА_2 задоволено.

Суд визнав дійсним договір купівлі-продажу від 02 квітня 2007р. земельної ділянки площею 0.0552 га з призначенням - для ведення садівництва, що знаходиться за адресою в с.Молодіжне, с/к «Глорія», вулиця Лінія 3. ділянка 84, Овідіопольського району Одеської області між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з моменту укладення.

Суд визнав за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0,0552 га з призначенням - для ведення садівництва, що знаходиться за адресою в с. Молодіжне, с/к «Глорія», вулиця Лінія 3, ділянка 84, Овідіопольського району Одеської області (а.с.79-80, 81-83).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову, посилаючись на те, що суд безпідставно і в порушені вимог законодавства задовольнив позов ОСОБА_2 (а.с.87).

Справа розглянута у відсутності позивача ОСОБА_2, який належним чином був сповіщений про слухання справи в апеляційній інстанції (а.с.112).

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта ОСОБА_1, його представника, розглянувши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 травня 2011р. не відповідає.

Суд, задовольняючи позов ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним та визнання за ним права власності на земельну ділянку, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між сторонами, містить усі істотні умови, необхідні для договору купівлі-продажу, які повністю виконані, однак оскільки відповідач ОСОБА_1 ухиляється від нотаріального посвідчення цього договору, він на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України підлягає визнанню дійсним.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки неправильне застосування судом норм матеріального права призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно із ч. З ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідченні, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченому приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу 20 листопада 2006р., належить земельна ділянка площею 0,0552га, розташована за адресою сіло Молодіжне, с/к «Глорія», вулиця Лінія,3, ділянка 84 (а.с.6).

Суд вказав, що між сторонами 02 квітня 2007р. був укладений договір купівлі-продажу вказаної ділянки. Вказані обставини не відповідають дійсності, оскільки відповідач взагалі не визнає факт такої угоди з ОСОБА_2, а в матеріалах справи є лише розписка, згідно якої ОСОБА_3 нібито отримала від ОСОБА_2 33500долларів США за продаж спірної земельної ділянки (а.с.7). Але відповідач заперечує, що він надавав ОСОБА_3 будь-які доручення на продаж земельної ділянки саме ОСОБА_2 ОСОБА_3 померла 31 серпня 2007р., тому вищевказані обставини судом першої інстанції не перевірялися (а.с.109).

Частиною 2 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину встановлена законом, такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених Цивільним кодексом України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ст. 220 ЦК України в разі недоодержання сторонами вимог про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається

Таким чином, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним.

Правила ст. 220 ЦК України щодо можливості визнання договору купівлі-продажу дійсним не поширюється на договори купівлі-продажу, предметом яких є земельна ділянка, єдиний майновий комплекс, житловий будинок (квартира) або інше нерухоме, оскільки такий правочин підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Це повязано із тим, що момент вчинення такого правочину, відповідно до положень статей 210, 640 ЦК України повязується з державною реєстрацією, тому правочин є неукладеним і таким, що не породжує для сторін прав та обовязків.

У зв'язку з цим, не будучи укладеним, договір не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст. 220 ЦК України.

Пунктами 5,6 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004року № 671, передбачено, що державній реєстрації підлягають договори купівлі-продажу, міни земельної ділянки або іншого нерухомого майна; державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням.

Відповідно до розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Проте, суд першої інстанції, вирішуючи справу, на зазначені положення закону уваги не звернув та неправильно застосував норму матеріального права.

Позивач взагалі не надав доказів відносно того, що між ним та ОСОБА_1 був укладений 02 квітня 2007р. договір купівлі-продажу земельної ділянки. А якщо такий договір купівлі-продажу земельної ділянки і був оформлений між сторонами 02 квітня 2007р. у простій письмовій формі, то він в силу положень ст.ст. 640, 657 ЦК України не є укладеним, тому не може бути визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, а відповідно відсутні й правові підстави для визнання права власності на спірну земельну ділянку, що є предметом вказаного правочину.

Оскільки під час вирішення справи судом неправильно застосовані норми матеріального права, ухвалене у справі рішення відповідно до вимог ч.1 п.4 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст.304, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 травня 2011р. скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третіх осіб ОСОБА_3, відділу Держкомзему у Овідіопольському районі Одеської області, Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» при Держкомземі України про визнання правочину дійсним та визнання права власності на земельну ділянку відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.П.Сидоренко

Судді С.О. Погорєлова

ОСОБА_5