РІШЕННЯ Справа №2-6725/11

Іменем України

28 грудня 2011 року Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Решетніка М.О.

при секретарі - Медведєвій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ "КБ "Приватбанк" "Про визнання договорів недійсними", -

встановив:

До Бабушкінського райсуду м.Дніпропетровська надійшов вищезазначений позов ОСОБА_1 до ПАТ "КБ "Приватбанк" "Про визнання договорів недійсними". В обґрунтування своїх вимог позивач у позовній заяві посилалася на те, що 14.03.2007р. між ним та відповідачем був укладений кредитний договір №2007-042, згідно з яким йому був наданий кредит в сумі 30790 доларів США строком до 14.03.2012р. Також 06.09.2007р. між ним та відповідачем був укладений кредитний договір №2007-175, згідно з яким йому був наданий кредит в сумі 14500 доларів США строком до 06 вересня 2012р. Вважає, що ці договори укладено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки вони були підписані керівником відділення мікрокредитування відділу ПАТ "КБ "Приватбанк" "Будинок Губернатора" - ОСОБА_2, тобто на момент укладання кредитних договорів вона не мала повноважень щодо їх підписання, крім того вказані договори були посвідчені печаткою, яка не ідентифікує юридичну особу, тобто відділенням банків законодавчо не надані повноваження щодо оформлення кредитних договорів. Крім того, зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці - гривні, а умовами кредитних договорів передбачено здійснювати всі платежі у доларах США. Також посилається на те, що ПАТ "КБ "Приватбанк" для здійснення операцій в іноземній валюті повинен мати відповідну індивідуальну ліцензію. У звязку з тим, що кредитні договори порушують також принцип справедливості, просив визнати їх недійсними.

В судове засідання сторони не з?явились, в поданій до суду заяві позивач позов підтримав, просив розглядати справу без його участі. Причина неявки відповідача суду не відома, про дату засідання повідомлявся належним чином, в звязку з чим справу розглянуто за письмовими матеріалами.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України "Про банки та банківську діяльність", Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" та умовами укладеного між сторонами договору.

Згідно ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. У відповідності до ст.ст.6,627 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно до ч.З,4,5,6 цієї ж статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Згідно до ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що 14.03.2007р. між ОСОБА_1 та ПАТ "КБ "Приватбанк" був укладений кредитний договір №2007-042 про надання кредиту в сумі 30790 доларів США строком до 14.03.2012р. (а.с.13-19).

Крім того, 06.09.2007р. між ОСОБА_1 та ПАТ "КБ "Приватбанк" був укладений кредитний договір №2007-0175 про надання кредиту в сумі 14500 доларів США строком до 06.09.2012р. (а.с.22-26).

Згідно ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Суд вважає безпідставними твердження позивача про незаконність визначення грошового зобовязання у іноземній валюті. Так ст.99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. Разом з тим вказана стаття не обмежує використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. А ч.2 ст.192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. В даному випадку, основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Відповідно до ст.5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій ОСОБА_3 Банку України.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст.ст.47,49 Закону України "Про Банки і банківську діяльність" банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії.

Стаття 2 цього Закону визначає банківський кредит як будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому, відповідно до цієї ж статті, кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Таким чином законодавство України визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань, в тому числі і в іноземній валюті. При цьому мета отримання валютного кредиту та те, яким чином він буде використаний, в даному випадку значення не має.

Також суд вважає безпідставними доводи позивача в частині нечинності договорів у звязку з відсутністю індивідуальної ліцензії у відповідача, оскільки відповідно до ч.2 ст.5 Декрету КМУ генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, які не потребують індивідуальної ліцензії. У разі включення цих валютних операцій до генеральної ліцензії необхідність в отриманні індивідуальних ліцензій відпадає. При цьому слід також зазначити, що згідно з ч.6 ст.5 Декрету КМУ визначення порядку одержання ліцензій покладено на ОСОБА_3 банк України. Отже всі ці питання регулює саме ОСОБА_3 банк України.

Відповідно до ст.ст.47,49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кредитними операціями є операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, а згідно зі ст.2 цього Закону такими коштами є гроші у національній або іноземній валюті. Але оскільки надання кредиту в іноземній валюті є валютною операцією, то окрім банківської ліцензії банк повинен отримати ще й генеральну ліцензію.

Відповідно до п.5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління ОСОБА_3 Банку України №275 від 17.07.2001р., генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" є письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями.

Таким чином надання кредитів в іноземній валюті банком потребує отримання ним банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями. З цього витікає, що діючим законодавством України не передбачено отримання індивідуальної ліцензії на вказану валютну операцію, а тому банк не може її взагалі отримати.

Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі ОСОБА_3 банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління ОСОБА_3 Банку України №483 від 14.10.2004р., використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Разом з цим викладено умову, що ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких ОСОБА_3 банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями.

Отже, якщо кредит в іноземній валюті надається банком, який має банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, які вже автоматично містять в собі право банка на надання таких кредитів та використання іноземної валюти при розрахунках, то отримання ще й відповідних індивідуальних ліцензій ні банком, ні його клієнтом неможливо взагалі, так як таке не передбачено діючим законодавством України.

Крім того, слід зазначити, що законодавством встановлено дві необхідні умови для отримання індивідуальних ліцензій: вони видаються резидентам і нерезидентам, до кола яких ст.1 Декрету Кабінету Міністрів України відносить не уповноважені банки, а фізичних та юридичних осіб; вони видаються на здійснення разової операції, а надання та повернення кредиту, сплата процентів - не є разовою операцією.

Також одержання індивідуальних ліцензій резидентами (до кола яких не відносяться уповноважені банки) кредитів в іноземній валюті між собою потрібне тільки у випадках, якщо терміни і сума таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. ОСОБА_3 банк України, який регулює ліцензування валютних операцій шляхом видання нормативних актів, не встановив законодавчо порядок їх надання в таких випадках. Тому неможливо перевищити ці не встановлені законодавством межі.

Іще однією підставою для визнання кредитних договорів недійсним позивач зазначає, що спірні кредитні договори були підписані керівником відділення мікрокредитування відділу ПАТ "КБ "Приватбанк" "Будинок Губернатора" - ОСОБА_2, тобто на момент укладання кредитних договорів остання не мала повноважень щодо їх підписання, крім того вказані кредитні договори були посвідчені печаткою, яка не ідентифікує юридичну особу, тобто відділенням банків не надані повноваження щодо оформлення кредитних договорів.

Однак, як зазначалось вище, сторони вільні в укладенні договору та визначенні його умов. Бажання отримати кредити ОСОБА_1 виразив власним підписом на кредитних договорах, знаючи, що останні підписані ПАТ "КБ "Приватбанк" в особі керівника відділення мікрокредитування відділу "Будинок Губернатора" ОСОБА_2, яка діяла на підставі довіреності Секретаря Правління банку ОСОБА_4 №19 від 05.01.2006р.

Таким чином зазначена позивачем обставина не може свідчити про відсутність повноважень у керівника відділення мікрокредитування відділу "Будинок Губернатора" - ОСОБА_2А, а отже і в цій частині позов є необгрунтованим.

Таким чином судом не встановлено допущення відповідачем будь-яких істотних порушень договорів, в звязку з чим в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.3,10,11,57,60,212-215 ЦПК України, суд -

Вирішив :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ "КБ "Приватбанк" "Про визнання договорів недійсними" відмовити.

Строк апеляційного оскарження рішення 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя