Справа № 1407/2-167/11
РІШЕННЯ

іменем України

"18" квітня 2011 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді Вуїва О.В., при секретарях Кашарайло А.А., Вишняковій А.Є.,

за участю: представників Вознесенської міжрайонної прокуратури ОСОБА_1, ОСОБА_2, позивачки - ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вознесенська цивільну справу за позовом Вознесенського міжрайонного прокурора Миколаївської області в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору оренди земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2010 року Вознесенський міжрайонний прокурор в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду з таким позовом в якому вказував, що в 2008 році ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали між собою договір оренди земельної ділянки, площею 9,54 гектарів, що належить позивачці та знаходиться в межах території Вознесенської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області.

Договір було укладено строком на 5 років та 19 листопада 2008 року зареєстровано у Миколаївській регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру» Державного комітету України по земельних ресурсах про що в Державному реєстрі земель вчинено запис за №51.

Відповідно до його умов орендар набув право на особисте використання обєкта оренди за призначенням (для вирощування сільськогосподарських культур), зобовязався не погіршувати якість отриманої в оренду ділянки та щорічно в строк до 15 листопада поточного року сплачувати орендну плату в грошовій або іншій формі в розмірі 3% її вартості, що становить 3 387,14 грн. з врахуванням індексації.

Проте відповідач суттєво порушив умови договору оренди, оскільки останній, не маючи техніки, необхідної для обробітку землі, без згоди власника ділянки передав її в суборенду фермерському господарству ОСОБА_6, не здійснював заходи щодо збереження родючості ґрунту та фітосанітарні заходи щодо боротьби з рослинами-шкідниками, що призвело до значного забурянення ділянки та погіршення її якості, а також в 2009 році порушив умови договору щодо своєчасної сплати орендних платежів.

Враховуючи вказані обставини, прокурор просив розірвати укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір оренди земельної ділянки та зобовязати відповідача повернути позивачці орендовану ділянку за актом приймання-передачі.

В судовому засіданні представники Вознесенської міжрайонної прокуратури ОСОБА_1, ОСОБА_2 та позивачка ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5, як в наданому письмовому запереченні, так і в судовому засіданні позовні вимоги не визнали.

Заперечували проти доводів сторони позивача про наявність між ОСОБА_4 та фермерським господарством ОСОБА_6 відносин суборенди.

Не погодилися й з доводами щодо несвоєчасної сплати відповідачем орендних платежів, вказуючи на те, що затримка в розрахунку тривала лише шість днів та була викликана поважною причиною (хворобою орендаря).

Також вважали безпідставними посилання на значне забурянення орендованої ділянки, вказуючи на те, що таке забурянення не мало характеру значного, було викликане не умисними діями або бездіяльністю орендаря, а несприятливими погодними умовами та особливостями технологічної обробки землі в регіоні. Вважали, що вказана обставина не призвела та не могла призвести до значного погіршення якості земельної ділянки.

Разом з тим просили врахувати наявність письмової заяви орендодавця про відсутність з її боку будь-яких претензій з приводу розрахунків за орендну плату та використання відповідачем належної їй земельної ділянки, а тому вважали, що стороною позивача не надано жодних доказів, що свідчать про наявність підстав для розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки.

Заслухавши пояснення представників Вознесенської міжрайонної прокуратури ОСОБА_1, ОСОБА_2, позивачки ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5, показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, оглянувши матеріали цивільної справи №2-557/09 за позовом Вознесенського міжрайонного прокурора в інтересах Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області та Вознесенської сільської ради Миколаївської області до ОСОБА_6 про розірвання договору оренди та стягнення орендної плати, матеріали справи №2-166/11 за позовом Вознесенського міжрайонного прокурора Миколаївської області в інтересах ОСОБА_11 до ОСОБА_4 про розірвання договору оренди земельної ділянки (в частині заслуховування показань свідка ОСОБА_6М.), суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що в 2008 році ОСОБА_4 (який діяв, як приватний підприємець) та ОСОБА_3 уклали між собою договір оренди земельних ділянок, загальною площею 9,54 гектарів (згідно Державного акту на право приватної власності на землю площа цих ділянок складає 9,37 га.), що належать позивачці, знаходяться в межах території Вознесенської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Договір було укладено строком на 5 років та 19 листопада 2008 року зареєстровано у Миколаївській регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру» Державного комітету України по земельних ресурсах про що в Державному реєстрі земель вчинено запис за №51.

Відповідно до його умов орендар набув право на особисте використання обєкта оренди за призначенням (для вирощування сільськогосподарських культур), зобовязався не погіршувати якість отриманої в оренду ділянки та щорічно в строк до 15 листопада поточного року сплачувати орендну плату в грошовій або іншій формі в розмірі 3% її вартості, що становить 3 387,14 грн. з врахуванням індексації.

Вознесенською міжрайонною прокуратурою предявлено вимоги до ОСОБА_4 не як підприємця, а саме, як до фізичної особи громадянина України та зазначено три підстави для дострокового розірвання договору: несвоєчасна сплата в 2009 році орендної плати, передача орендарем без згоди власника ділянки в суборенду іншій особі, а також невиконання відповідачем вимог щодо підтримання ділянки в належному стані, що призвело до значного погіршення її якості, спричиненого забуряненням.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» (далі Закону) на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обовязків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження обєкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Згідно ч. 1 ст. 24 Закону, п. «в» ч. 1 ст. 96 ЗК України, ст. 762 ЦК України, п.п. 28, 39 договору оренди орендодавець має право вимагати, а орендар зобовязаний виконувати умови щодо своєчасного внесення орендної плати.

Несплата орендарем орендної плати, згідно умов договору (п. 39) та вимог закону (ст. 32 Закону, ст. 651 ЦК України) є підставою для розірвання договору оренди.

Як вбачається з матеріалів сплати, в 2009 році орендна плата орендарем була сплачена в повному обсязі, зокрема двічі, а саме частина коштів була передана ним орендодавцю 30 серпня 2009 року, а частина 22 листопада 2009 року.

Таким чином орендар на 7 днів прострочив повну сплату цих коштів до встановленого договором кінцевого строку.

Проте з вищенаведених норм закону вбачається те, що підставою для розірвання договору оренди є саме несплата орендних платежів.

В той же час прострочення виконання зобовязання в частині сплати орендної плати не є підставою для розірвання договору, а згідно його умов (п. 14) має своїм наслідком сплату орендарем пені в розмірі 0,3% несплаченої суми за кожен день прострочення, однак таких вимог позивачкою заявлено не було.

Разом з тим, згідно довідки Бузької лікарняної амбулаторії Вознесенського району від 21 грудня 2010 року та виписки з медичної картки ОСОБА_4, останній в листопаді 2009 року знаходився на амбулаторному лікуванні, тобто прострочив виконання зобовязання з поважних причин.

Відповідно до ст. 8, ч. 1 ст. 25 Закону, ч. 5 ст. 93 ЗК України, ст. 774, п. 2 ч. 1 ст. 783 ЦК України орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.

Орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця.

Договір суборенди земельної ділянки підлягає державній реєстрації.

Орендодавець має право вимагати розірвання договору, якщо орендар без його дозволу передав річ у користування іншій особі.

Доводи сторони позивача про передачу орендарем без згоди власника ділянок в суборенду іншій особі ОСОБА_6 ґрунтуються на поясненнях ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та відповідних письмових доказах, складених на підставі цих пояснень з яких вбачається, що на ділянках ОСОБА_3 декілька разів бачили працівників та техніку СФГ ОСОБА_6, а також зі слів інших осіб знали про те, що остання за домовленістю з орендарем користується цією ділянкою.

Проте допитані в якості свідків ці особи конкретних обставин та фактів в підтвердження своїх пояснень зазначити не змогли.

Закон передбачає, що для наявності договору суборенди необхідно встановити наявність такої угоди між орендарем та суборендарем та її укладення в належній формі.

Як вбачається з матеріалів справи, між П.П. ОСОБА_4 та іншими особами договір суборенди спірних ділянок в установленому порядку укладено та зареєстровано не було.

Не підтвердила наявність такої угоди й сама ОСОБА_6, допитана в якості свідка під час розгляду справи №2-166/11, що була досліджена в судовому засіданні, яка пояснювала, що раніше, а саме до розпаювання спірних ділянок та отримання їх у власність позивачкою, вона дійсно орендувала ці ділянки.

Проте після припинення вказаного договору вона припинила їх використання, здійснює обробіток лише орендованих нею земельних ділянок, розташованих неподалік, відповідача особисто не знає, жодних господарських відносин з ним не підтримує.

Також спростовані письмовими доказами й доводи сторони позивача щодо відсутності у відповідача будь-якої техніки, необхідної для проведення сільськогосподарських робіт, що унеможливлює його особисте господарювання та вирощування сільгосппродукції, оскільки матеріали справи вказують на протилежне.

Таким чином суд не може прийняти до уваги показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та основані на їх поясненнях докази, як такі, що викладені суперечливо, не містять конкретних фактів, ґрунтуються на припущеннях та спростовуються іншими належними та допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи.

Що стосується доводів сторони позивача про невиконання орендарем вимог щодо підтримання ним ділянок в належному стані, що призвело до значного погіршення їх якості, спричиненого забуряненням, то суд виходить з наступного.

Дійсно, орендар земельних ділянок зобовязаний приступати до використання земельних ділянок в строки, встановлені договором оренди землі, використовувати їх за призначенням, а саме для сільськогосподарського виробництва.

Орендар зобовязаний зберігати стан обєкта оренди, не здійснювати дій, що можуть призвести до погіршення корисних властивостей орендованих ділянок, після закінчення умов договору повернути їх в стані, не гіршому за той, що був на час укладення договору (п.п. 17, 21 договору).

Орендодавець має право вимагати від орендаря дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, вимагати розірвання договору в разі, якщо орендар своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження орендованої речі (ч. 1 ст. 24 Закону, п. ґ ч. 1 ст. 96 ЗК України, п. 3 ч. 1 ст. 783 ЦК України).

Судом встановлено, що П.П. ОСОБА_4 використовував ділянки за призначенням та в 2010 році здійснював вирощування на них соняшнику.

З показань свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, а також письмових доказів, що містяться в матеріалах справи (а.с. 9-17, 87-98, 100-102) вбачається те, що П.П. ОСОБА_4 з травня 2010 року здійснював вирощування соняшника з грубим порушенням технології, що призвело до значного забурянення ділянки карантинними бурянами.

Пізній збір врожаю мав наслідком неможливість приведення ним ділянок в попередній (належний) стан.

Як вбачається з пояснень орендаря, останній дійсно обробляв орендовану землю з відхиленням від звичайної технології обробітку, керуючись науковими рекомендаціями щодо мінімалізації обробітку ґрунту для підвищення його родючості, що призвело до забурянення ділянок.

Проте суд враховує те, що в 2010 році Миколаївським обласним державним проектно-технологічним центром охорони родючості ґрунтів і якості продукції було проведено обстеження єдиним масивом спірних ділянок в складі земель, розташованих на території Вознесенської сільської ради з відбором ґрунту в середньому з 5 га. та за результатами обстеження на спірні ділянки видано еколого-агрохімічний паспорт.

Згідно паспорта якісні показники ґрунту, його забезпеченість мінеральними речовинами (за винятком калію, рівень якого значно зменшився) за період з 2004 по 2010 роки значно не змінилися, що вказує на те, що якість орендованих ділянок суттєво не погіршилася.

Разом з тим, як вбачається з акту від 11 квітня 2011 року, складеного комісією за участю орендаря, орендодавця та представника управління агропромислового розвитку Вознесенської районної державної адміністрації, станом на квітень 2011 року орендовані земельні ділянки оброблені і приведені орендарем в задовільний стан відповідно до рекомендацій Миколаївського інституту агропромислового виробництва.

Тому згідно вимог закону та умов укладеного договору незначне погіршення якості орендованих ділянок надає орендодавцю право на відшкодування завданих орендарем збитків, а не для розірвання договору оренди.

За встановлених в своїй сукупності обставин суд не вбачає достатніх підстав для задоволення позову.

Тому, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Вознесенського міжрайонного прокурора Миколаївської області в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору оренди земельної ділянки - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : Вуїв О.В.