Справа № 2 82/ 11 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 вересня 2011 року Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В., Сімбірцевій О.В.,

за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання заповітів недійсними, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2009 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання заповітів недійсними. Позивачка вказувала на те, що з 1976 року по 2001 рік проживала з ОСОБА_7 по пров. 1-ому Овражному,32 у м.Миколаєві, утримувала її, оплачувала її харчування і лікування. Також вона оплачувала усі витрати по утриманню будинку, в тому числі за власний кошт зробила в будинку ремонт. У 1992 році ОСОБА_7 склала заповіт, яким заповіла їй будинок. В подальшому у 2001 році ОСОБА_7 заповіла будинок ОСОБА_6 та ОСОБА_3, які утримували її до 2002 року, а в 2002 році заповіла будинок відповідачу ОСОБА_5 3 травня 2004 року ОСОБА_7 померла. Після її смерті ОСОБА_5 отримав у нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину.

Посилаючись на те, що при складанні заповітів на користь ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 волевиявлення померлої не було вільним, оскільки на момент їх складання ОСОБА_7 страждала психічними захворюваннями і за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій, просила суд визнати недійсними заповіти, складені ОСОБА_7 у 2001 та 2002 році.

Ухвалою суду від 22.02.2010 року до участі у справі в якості співвідповідачів залучено ОСОБА_6, ОСОБА_3

В подальшому позивачка доповнила свої вимоги, та вказуючи на те, що оскільки 4 листопада 1992 року ОСОБА_7 склала заповіт на все належне їй майно на її користь, просила суд також визнати за нею право власності на ? частини будинку в порядку спадкування за заповітом.

У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали вимоги позову, просили про його задоволення. Посилалися на те, що на час складання заповітів померла страждала різноманітними хворобами, в тому числі психічними, внаслідок чого проходила лікування, вживала ліки, які могли вплинути на її свідомість. Вказували також на те, що в заповіті, складеного ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 відсутні ідентифікуючі дані відповідача.

Відповідач ОСОБА_8 позов не визнав, вказуючи на те, що волевиявлення ОСОБА_7 при складенні заповіту на його користь відповідало її внутрішній волі, оскільки він здійснював за нею догляд та утримував її до смерті. Просив в позові відмовити.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні вказувала на те, що позов ОСОБА_1 є обґрунтованим, оскільки позивачка 25 років опікувалася померлою.

Заслухавши пояснення позивачки її представника, відповідачів, представника відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 4 листопада 1992 року ОСОБА_7 склала заповіт, яким все своє майно заповіла ОСОБА_1 4 квітня 2001 року склала заповіт на користь ОСОБА_6 і ОСОБА_3 29 липня 2002 року ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, яким заповіла все своє майно ОСОБА_5

Відповідно до вимог ст.55 ЦК (1963 року), яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин згідно з правилами п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, може бути визнана недійсною угода, яка вчинена особою, що на час її укладення не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Ухвалою суду від 15.04.2010 р. за клопотанням позивачки ї її представника було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу для визначення психічного стану ОСОБА_7 на момент складення заповітів.

З матеріалів справи та медичної документації вбачається, що на період часу 04.04.2001 року та 29.07.2002 року ОСОБА_7 страждала рядом соматичних хронічних хвороб з приводу яких їй тоді надавалась амбулаторна медикаментозна терапія препаратами соматичної спрямованої дії та обєктивно виявляла наявність органічного ураження головного мозку судинно-дисметаболічного ґенезу (гіпертонічна хвороба, атеросклероз судин головного мозку, цукровий діабет), яке проявлялось у неї комплексом неврологічних порушень і церебрастенічної симптоматики з боку психіки (загальна слабкість, періодичні головні болі, головокружіння, емоційна лабільність).

Відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 7 червня 2011 року ОСОБА_7 станом на 04.04.2001 року та 29.07.2002 року страждала психічним розладом у вигляді «органічного ураження головного мозку судинно-дисметаболічного ґенезу з церебрастенічним синдромом і за своїм психічним станом тоді вона усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

На момент складання заповітів 04.04.2001 та 29.07.2002 року ОСОБА_7 за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

ОСОБА_7 згідно наданої медичної документації, станом на 04.04.2001 та 29.07.2002 року не отримувала таких медичних препаратів, які могли впливати на її психічний стан.

Зазначений висновок також підтверджується поясненнями в судовому засіданні свідків, лікаря поліклініки, допитаного судом з обставин психічного стану померлої, наявними у справі медичними даними.

Крім того за формою заповіт, складений на користь ОСОБА_8 відповідає вимогам ст.1247 ЦК України та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 року.

Помилковим є також тлумачення позивачкою наслідків недійсності заповіту, оскільки у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо у яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Враховуючи ті обставини, що позивачкою не надані докази в підтвердження позову, а наявні у матеріалах цивільної справи його спростовують, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання заповітів недійсними, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом є необґрунтованим і недоведеним, а відтак задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання заповітів недійсними, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Н.А. Спінчевська