АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/1751/11 Справа № 22ц-9580/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Котушенко С.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2011 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого Котушенко С.П.

суддів Петренко І.О., Романюк М.М.

при секретарі Шило С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2011 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на частину земельної ділянки,-

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2010 року ОСОБА_2 звернулась до суду з уточненим в ході розгляду справи позовом (а.с.16-17,41-42) до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на частину земельної ділянки. Позивачка вказувала на те, що з 03 березня 2000 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_5, котрий помер 19 березня 2010 року. Після його смерті залишилась спадщина у вигляді приватизованої земельної ділянки площею 0,22 га в розташованої по вул.Щорса,26 в с.Чумаки Дніпропетровського району Дніпропетровської області.

Пізніше вона довідалась про наявність заповіту, посвідченого 21 січня 2009 року, яким ОСОБА_5 все належне йому майно заповів ОСОБА_3

Спадкоємцями за законом першої черги, які мають право на обовязкову частку у спадщині є вона, як дружина померлого, та син спадкодавця від першого шлюбу ОСОБА_4

Посилаючись на наявність спору щодо знаходження вказаної земельної ділянки в їхній з чоловіком спільній сумісній власності, а також на неможливість отримання свідоцтва про право на обовязкову частку у спадщині за відсутності правовстановлюючого документу, який знаходиться у відповідачки, позивачка просила визнати частково недійсним заповіт ОСОБА_5 та визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки, як за дружиною померлого та на 1/8 її частину обовязкову частку у спадщині, а всього на 5/8 частин земельної ділянки.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2011 року позовні вимоги задоволено частково, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину земельної ділянки.

В апеляційній скарзі позивачка ставить питання про зміну рішення, визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки та на обовязкову частку в спадщині на вказану земельну ділянку.

Вивчивши доводи скарги та перевіривши їх матеріалами справи, колегія суддів не знаходить передбачених законом підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка).

Судом встановлено, що 21 січня 2009 року нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори був посвідчений заповіт ОСОБА_5, згідно з яким останній, все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося і всі належні йому майнові права та обовязки, які належать йому на день посвідчення цього заповіту, а також всі майнові права та обовязки, які будуть належати йому на день смерті заповідає ОСОБА_3.

19 березня 2010 року ОСОБА_5 помер, після чого відкрилася спадщини на земельну ділянку площею 0,22 га розташовану по вул.Щорса,26 в с.Чумаки Дніпропетровського району Дніпропетровської області, що належала йому на підставі рішення Чумаківської сільради від 10 грудня 1993 року та державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ДП №000925, зареєстрованого 25 грудня 2000 року у Чумаківській сільраді в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №265.

Спадкоємцями першої черги є позивачка непрацездатна вдова та третя особа непрацездатний син померлого, які мають право на обовязкову частку у спадщині. Вказані особи та відповідачка прийняли спадщину у встановленому законом порядку, але отримати свідоцтво про право на спадщину не можуть із-за наявності спору, тому суд обґрунтовано визнав за позивачкою право на обовязкову частку у спадщині, а саме на 1/4 частину спірної земельної ділянки.

В пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», з доповненнями від 19 березня 2010 року, зазначено, що відповідно до положень ст.ст.81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною приватною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Оскільки ОСОБА_5 скористався своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки у власність шляхом приватизації земельної ділянки, яка перебувала в його користуванні, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки, як за дружиною померлого.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірна земельна ділянка була придбана у 1991 році під час проживання позивачки з ОСОБА_5 однією сімєю без реєстрації шлюбу за їх сумісні кошти не є підставою для зміни рішення, оскільки право власності на вказану земельну ділянку виникло у ОСОБА_5 в результаті її приватизації, а не договору купівлі-продажу.

Інші доводи апеляційної скарги не мають суттєвого значення для вирішення спору і висновки суду не спростовують, рішення суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам та вимогам закону, що регулює зазначені правовідносини, підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: