АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2011 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Повєткіна В.В.

суддів: Рудь В.В., Куценко Т.Р.

при секретарі: Качур Л.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2011 року

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності, -

В с т а н о в и в :

У липні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності посилаючись на те, що 06 квітня 2011 року відповідач подарував їй частину нежитлових будівель літ. А-4, Б-4 по вул. Гоголя, 15 у м. Дніпропетровськ на підставі договору укладеного у простій письмовій формі. Відповідач ухиляється завірити договір нотаріально, тому просила суд визнати за нею право власності на спірне майно (а.с.3-4).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2011 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено (а.с.37-38).

В апеляційній скарзі (а.с.41-43) ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та постановити ухвалу, якою визнати мирову угоду, оскільки:

- незважаючи на наявність між сторонами мирової угоди, суд ухвалив рішення про відмову у задоволенні позовних вимог та постановив ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди;

- позиція суду щодо відсутності спору між сторонами не відповідає дійсності;

- ч.5 ст.175 ЦПК України визначає вичерпний перелік підстав для відмови у визнанні мирової угоди, але укладена мирова угода не відповідає жодному з них;

- відмовивши у задоволенні мирової угоди судом порушено положення ст.ст.27,31, 175 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є необґрунтованою і не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що відповідачу на праві приватної власності належить спірне майно, яке позивач ввважає своєю власністю на підставі договору дарування від 06 квітня 2010 року, який укладено між ним та позивачем у простій письмовій формі та нотаріально не засвідчено, жодна з сторін від його нотаріального засвідчення не ухиляється.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Згідно з ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на нерухоме майно обгрунтовані посиланням на укладення між сторонами договору дарування, який нотаріально не посвідчений (а.с.7-8).

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги за-кону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Тому для задоволення позовних вимог відсутні правові підстави.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач не надала суду доказів набуття нею права власності на спірне нерухоме майно у встановленому законом порядку.

Не можуть бути прийняті до уваги зазначені в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції доводи щодо ухвали суду від 03 серпня 2011 року про відмову у задоволенні заяви про визнання мирової угоди, оскільки судом правильно визначено, що між сторонами наявний спір з інших підстав.

Відповідно до ч.1 ст.175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обовязків сторін та предмета позову.

Заявлений позивачем позов містить вимоги про визнання за нею права власності на нерухоме майно та обгрунтовані посиланням на укладення між подружжям договору дарування.

При цьому відмовляючи у задоволенні заяви про визнання мирової ухвали, суд першої інстанції правильно зазначив, що спірне нерухоме майно належить відповіда-чу, тому відсутні підстави для визнання за ним права власності на це майно, а питання про вмплату відповідаччем позивачцу моральної компенсації не було предме-том судового розгляду.

Зі укладеної представниками сторін мирової угоди вбачається, що її умовами фактично вирішено питання про поділ спільного сумісного майна подружжя, що також не було предметом судового спору.

Згідно ч.5 ст.175 ЦПК України якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Умови мирової угоди щодо сплати позивачу моральної компенсації суперечать закону, оскільки відповідно до ст.171 СК Ураїни при поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, передбачено присудження одному з под-ружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно, а не моральної компенсації.

Відповідно до ч.6 ст.175 ЦПК України суд не визнає мирової угоди у справі, в якій одну із сторін представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

На думку колегії суддів, укладена представником позивача мирова угода суперечить інтересам позивача, яка в позові просила визнати право власності на спірне нерухоме майно саме за нею.

Отже суд першої інстанції, відмовляючи у визнанні мирової угоди, правильно встановив, що для укладення мирової угоди на вказаних умовах правові підстави від-сутні.

З огляду на це колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними.

Суд першої інстанції всебічно і повно дослідив обставини справи, надав належну оцінку доказам, які надані суду сторонами, і постановив законне і обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

Порушень матеріального і процесуального права при ухваленні судового рішення не допущено.

Тому підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції немає.

У зв'язку з викладеним і керуючись ст.ст.307,308,314,315 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2011 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: