Справа № 2-7932/11
Р І Ш Е Н Н Я

(заочне, в порядку гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2011 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі:

Головуючого судді Мазниці А.А.

Секретаря Ковальської Т.Г.

За участю:

Представника позивача Кравцова В.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК», треті особи Приватний нотаріус ДМНО Крючкова Т.В., Національний Банк України, про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2011 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог послався на те, що 19.10.2005 р. між ним та відповідачем був укладений кредитний договір № DNHLGB00000440, за яким він отримав готівковий споживчий кредит у розмірі 123.050, 00 доларів США на строк до 19.10.2015 р. У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за даним кредитним договором у той же день між тими ж сторонами були укладені договір іпотеки № DNHLGB00000440, договір застави № DNHLGB00000440, договір відступлення права вимоги № DNHLGB00000440.

Вищезазначений кредитний договір позивач вважає таким, що суперечить вимогам закону, оскільки він укладався та виконувався в іноземній валюті, що є неприпустимим згідно ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України. Крім того, для надання кредиту та його подальшого повернення в іноземній валюті сторонами не була отримана індивідуальна ліцензія НБУ, як цього вимагає ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю». Також зазначив, що оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам законодавства про захист прав споживачів, оскільки під час його укладання він не був повідомлений у письмовій формі про обставини, визначені ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також цей договір містить численні положення, що є несправедливими відносно позивача, в тому числі покладають на нього валютні ризики та створюють істотний дисбаланс прав та обов`язків сторін на користь відповідача. Крім того, положення цього договору викладені таким чином, що не дали позивачеві можливості зрозуміти сутність процедури нарахування процентів, у зв`язку з чим він був введений в оману щодо її дійсного змісту.

З урахуванням викладеного позивач просив суд оспорюваний кредитний договір від 19.10.2 005 р. № DNHLGB00000440 визнати недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ст. 215, ст. 227 ЦК України, у зв`язку з чим згідно ч. 2 ст. 548 ЦПК України визнати недійсними договір іпотеки від 19.10.2005 р. № DNHLGB00000440, договір застави від 19.10.2005 р. № DNHLGB00000440, договір відступлення права вимоги від 19.10.2005 р. № DNHLGB00000440, а також в порядку застосування правових наслідків недійсності правочинів виключити з Державного реєстру іпотек запис про реєстрацію договору іпотеки від 19.10.2005 р. № DNHLGB00000440 та з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис про державну реєстрацію обтяження на підставі цього договору.

У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав, на їх задоволенні наполягав.

Відповідач явку свого представника до суду не забезпечив, про день та час розгляду справи повідомлявся, що є підставою для вирішення справи у заочному порядку.

Треті особи явку своїх представників до суду не забезпечили, про день та час розгляду справи повідомлялися, що є підставою для вирішення справи без участі останніх.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 19.10.2005 р. між відповідачем та позивачем був укладений кредитний договір № DNHLGB00000440, за яким останній отримав готівковий споживчий кредит у розмірі 123.050, 00 доларів США на строк до 19.10.2015 р. для придбання нерухомого майна та оплату щорічних страхових платежів (а.с. 16-21).

У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором у той же день між тими ж сторонами був укладений договір іпотеки № DNHLGB00000440 (а.с. 25-31), договір застави № DNHLGB00000440 (а.с. 33-36), договір відступлення права вимоги № DNHLGB00000440 (а.с. 32).

Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить до наступного.

Так, обґрунтовуючи свої вимоги щодо визнання спірного кредитного договору недійсним в цілому з мотивів невідповідності закону його положень в частині валюти зобов`язання, позивач зазначив, що єдиним законним засобом платежу на території України є гривня.

З такою позицією не можна погодитися, оскільки згідно ст. 192 ЦК України валютні цінності можуть використовуватися на території України у випадках і порядку, встановлених законом, зокрема відповідно до ст. 533 ЦК України на території України у випадках, встановлених законом, допускається використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків за зобов`язаннями. Оскільки згідно п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України Про банки і банківську діяльність банки мають право на підставі ліцензії здійснювати операції з валютними цінностями, відповідачеві така генеральна ліцензія була надана (а.с. 83-89), немає підстав вважати, що останній був позбавлений права надати позивачеві кредит та приймати кошти в його погашення в іноземній валюті.

Також не можна погодитися з посиланням позивача на необхідність отримання відповідачем для надання кредиту в іноземній валюті індивідуальної ліцензії НБУ, оскільки згідно п. в ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ Про систему валютного регулювання і валютного контролю така є необхідною лише у тому випадку, якщо строк або розмір кредиту в іноземній валюті, який надається або отримується резидентом, перевищує межі, встановлені законодавством. В той же час чинне законодавство таких меж не визначає.

Мотивування позову в частині порушення відповідачем вимог законодавства про захист прав споживача шляхом ненадання позивачеві інформації в обсязі, передбаченому ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не може бути прийняте до уваги як таке, що не обґрунтовує і не спростовує заявлені у справі вимоги, оскільки відповідне порушення, за умови його наявності, тягне спеціальні правові наслідки, передбачені ст. ст. 15, 23 того ж Закону України, що не пов`язані з недійсністю правочину.

Доводи позивача щодо несправедливості умов оспорюваного кредитного договору та наявного у ньому дисбалансу прав та обов`язків сторін суд оцінює критично, оскільки висновок про це випливає лише з його власних суб`єктивних оцінок як боржника, зацікавленого у мінімізації свого грошового зобов`язання. Крім того, будь-який договір є згодою осіб, що його укладають, щодо розподілу прав, обов`язків та відповідних ризиків. Немає підстав вважати, що сторони спірного кредитного договору були позбавлені права при його укладанні розподілити валютні ризики саме таким чином, при цьому позивач на такі умови кредитного договору погодився добровільно, підписавши його без зауважень (а.с. 16-21), а покладання на нього валютних ризиків було пропорційно компенсоване розміром процентної ставки, меншим порівняно зі ставками за кредитом у гривні.

Посилання позивача на введення його в оману відносно дійсного змісту кредитного договору не можуть бути прийняті судом до уваги як явно надумані, оскільки зміст відповідних положень договору є зрозумілим та не міг залишитися поза увагою позивача або бути ним неправильно сприйнятим.

Виходячи з наведеного суд вважає позовні вимоги в частині визнання недійсним спірного кредитного договору від 19.10.2005 р. № DNHLGB00000440 безпідставними та вважає за необхідне в їх задоволенні відмовити. При цьому решта позовних вимог задоволенню не підлягає як така, що ґрунтувалася на задоволенні даної вимоги.

Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої ухвалене рішення, а саме не відшкодовуються позивачеві.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 192, 533 ЦК України, ст. 47 Закону України Про банки і банківську діяльність, ст. 5 Декрету КМУ Про систему валютного регулювання і валютного контролю, ст. ст. 10, 11, 60, 212-215, 224-227 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Позивач має право оскаржити заочне рішення у загальному апеляційному порядку.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, що може бути подана протягом десяти днів з дня отримання ним копії рішення. Без попереднього подання такої заяви заочне рішення оскарженню відповідачем в апеляційному порядку не підлягає.

У випадку відмови в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, воно може бути оскаржене відповідачем у загальному апеляційному порядку, при цьому строк апеляційного оскарження відраховується з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги , якщо таку скаргу не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає чинності після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, що брали участь у справі, втім не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: