АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № Справа № 22ц-3493/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1А Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2011 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого Городничої В.С.

суддів Глущенко Н.Г., Баранніка О.П.,

при секретарі Лещинській О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровського національного університету ім.. ОСОБА_3 про визнання права на отримання зарплати за щорічну відпустку, поновлення права, визнання порушення права, зобовязання вчинити певні дії, виплату заборгованості заробітної плати та оплату затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ДНУ ім. О.Гончара про визнання права на отримання зарплати за щорічну відпустку, поновлення права, визнання порушення права, зобовязання вчинити певні дії, виплату заборгованості заробітної плати та оплату затримки розрахунку при звільненні.

Позивач зазначив, що він з 08 липня 1995 року працював асистентом кафедри економічної теорії ДНУ по строковому договору, потім працював за безстроковим договором. Наказом від 13 жовтня 2003 року його було звільнено з робити за п.1ст.36 КЗпП України. Вважає,що належних всіх сум при звільненні йому не було виплачено. Просив визнати за ним право на отримання зарплати за щорічну відпустку, поновити право на отримання зарплати за щорічну відпустку, визнати незаконним відсутність розрахунку при звільненні порушення права, зобовязати відповідача виготовити належний розрахунок заборгованості перед ним та стягнути всі належні йому при звільненні суми з урахуванням затримки розрахунку при звільненні, задовольнивши позов у повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2010 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ДНУ ім. О.Гончара про визнання права на отримання зарплати за щорічну відпустку, поновлення права, визнання порушення права, зобовязання вчинити певні дії, виплату заборгованості заробітної плати та оплату затримки розрахунку при звільненні - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне їх зясування, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню а рішення суду залишенню без змін, з таких підстав.

Суд повно і всебічно перевірив доводи та заперечення сторін, встановив обставини, якими позивач обґрунтував позов, правовідносини, які склались між сторонами і прийшов до обґрунтованого висновку.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, наказом №386к від 26 липня 1995 року ОСОБА_2 був прийнятий на посаду асистента кафедри економічної теорії ДНУ на період з 08 липня 1995 року до 07 липня 1996 року. Наказом №363к від 21 червня 1996 року ОСОБА_2 згідно його заяви від 26 квітня 1996 року, по цій же посаді асистента був переведений на період з 08 липня 1996 року по 30 червня 2001 року по строковому трудовому договору. Згідно заяви від 27 червня 2001 року ОСОБА_2 наказом №628к від 02 липня 2001 року був переведений по посаді асистента на період з 01 липня 2001 року по 30 червня 2004 року за строковим трудовим договором, як обраний за конкурсом. Укладання строкових трудових договорів з науково-педагогічними працівниками вузів передбачалось чинним на той час «Положенням про порядок наймання та звільнення педагогічних та науково-педагогічних працівників закладів освіти, що є у державній власності», затвердженого наказом Міносвіти України №293 від 05 серпня 1993 року (наказом Міносвіти і науки України №744 від 24.12.2002 р. наказ МО України № 293 від 05.08.1993 року визнано таким, що утратив чинність).

29 вересня 2003 року ОСОБА_2 за власною ініціативою подав на імя ректора університету заяву з проханням звільнити його з роботи 13.10.2003 року «за угодою сторін» передбаченої ч.1.ст.36 КЗпП України. У звязку з чим було видано наказ №755к від 03.10.2003 року про звільнення ОСОБА_2 з роботи 13.10.2003 року з виплатою компенсації за 14 календарних днів не використаної щорічної відпустки за відпрацьований ним період у 2002-2003 робочому році. Про винесення наказу про звільнення його з посади йому було повідомлено, але до відділу кадрів для ознайомлення з наказом позивач не зявився, що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи.

Вимоги ОСОБА_2 щодо надання йому щорічної відпустки тривалістю 56 календарних днів за 2003-2004 навчальний рік не є обґрунтованими, оскільки відповідно до ч.1 ст.75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладання трудового договору. Для деяких категорій працівників, згідно ч.3 ст.75 КЗпП України законодавством України передбачена інша тривалість щорічної основної відпустки. Ч.6ст6 Закону України «Про відпустки» науково-педагогічним працівникам установлена тривалість щорічної відпустки 56 календарних днів. Науково-педагогічним працівникам, як і іншим категоріям працівників, щорічна відпустка надається за робочий, а не за навчальний рік.

Згідно ч.1ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а згідно ч.2 цієї статті у разі звільнення науково-педагогічних працівників, які до звільнення пропрацювали не менш, як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості.

ОСОБА_2 в університет був прийнятий 08 липня 1995 року. Його робочий рік, який давав право на отримання щорічної відпустки повної тривалості 56 календарних днів відлічувався з 08 липня 2003 року і закінчувався 07 липня 2004 року. На день звільнення 13 жовтня 2003 року ОСОБА_2 не мав права на щорічну відпустку повної тривалості і йому була законно нарахована компенсація за 14 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за 2003-2004 робочий, а не навчальний рік. Тобто норми законодавства про працю університетом не були порушені, що було підтверджено рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2004 року і ухвалами апеляційної, касаційної інстанції.

Ніякої фінансової заборгованості університету перед ОСОБА_2 немає. Нараховані йому кошти: зарплата за період з 01 по 13жовтня 2003 року і компенсація за невикористану відпустку 14 календарні дні у сумі 336,47 грн. були задоволені. Розрахунок належних йому коштів університетом йому надавався, але за отриманням їх ОСОБА_2 не звертався.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, з тих підстав, що судом не встановлено ніяких порушень діючого законодавства з боку відповідача під час звільнення та здійснення остаточних розрахунків з останнім.

Доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Суд першої інстанції повно та правильно з'ясував характер спірних правовідносин, правильно застосував зазначені норми матеріального права, що підлягали застосуванню, висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпаними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженнями в судовому засіданні. Підстав для скасування рішення суду не встановлено.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді