Cправа № 2-7810/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2011 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

У складі : головуючого судді - Башмакова Є.А.,

при секретарі - Куляба Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна, придбаного у шлюбі, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою власністю, -

В С Т А Н О В И В :

15 квітня 2011 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл майна, придбаного у шлюбі.

Позивач у позовній заяві з урахуванням останніх уточнень посилався на те, що їх шлюб з відповідачем було зареєстровано 02 жовтня 1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дитина ОСОБА_3 . 04.06.2003 року сторонами, під час перебування у шлюбі, було укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений правочин було укладено ОСОБА_2 , проти укладання правочину саме відповідачем ОСОБА_1 не заперечував, бо вважав, що відповідно до чинного законодавства України, оскільки зазначена квартира придбана в зареєстрованому шлюбі, остання є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Шлюб позивача з відповідачем було розірвано 28.05.2008 року. В зв`язку з чим позивач і відповідач досягли спільної домовленості про те, що відповідач з дитиною - ОСОБА_3 , будуть проживати у придбаній за договором купівлі-продажу від 04.06.2003 року квартирі, а ОСОБА_1 буде тимчасово проживати окремо. Однак у квітні 2010 року позивачу стало відомо, що відповідач з сином у вказаній квартирі не проживає. Позивачу стало також відомо, що у вищевказаній квартирі проживає племінниця відповідача. Тому позивач просив суд визнати за ним частку у спільній власності на квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , у розмірі Ѕ частини та визнати за відповідачем частку у спільній власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі Ѕ частини.

19.07.2011 року, не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 надала до суду зустрічну позовну заяву, яка була прийнята судом. Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала наступним. Позивач ОСОБА_2 зазначила, що дійсно, на підставі договору купівлі-продажу від 04.06.2003 року, їй належить на праві власності квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 добровільно забрав свої речі та виїхав до іншого місця мешкання, ніяких вимог щодо розподілу майна не висував. При цьому він не сплачує ніяких коштів за квартиру та не скасував реєстрацію місця свого мешкання в зазначеній квартирі. Позивач за зустрічним позовом посилалась також на те, що до укладання шлюбу вона мешкала та була зареєстрована в будинку за адресою: АДРЕСА_2 , де 21/100 частка будинку належала її матері ОСОБА_4 . В 2003 році зазначений будинок викупив ОСОБА_5 , який він зніс та збудував на цьому місці торгівельний комплекс « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Для того, щоб не позбавляти житла ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . ОСОБА_4 домовилась з покупцем ОСОБА_5 про придбання для своєї родини трьох квартир, однією з яких і є квартира за адресою: АДРЕСА_1 . З метою уникнення тривалої процедури переоформлення квартири з матері - ОСОБА_4 , на ОСОБА_2 при укладенні договору купівлі-продажу вказаної квартири, покупцем була вказана ОСОБА_2 . Таким чином, ОСОБА_2 зазначила, що квартира на її думку, належить їй, та є її особистою власністю. Тому вона просила суд визнати за нею право особистої власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з ОСОБА_1 судові витрати у справі.

У судове засідання з`явилися позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , його представник ОСОБА_6 , просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У судове засідання зявились також відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 , проти задоволення позовних вимог за первісним позовом заперечували, просили суд задовольнити позовні вимоги за зустрічною позовною заявою в повному обсязі.

Вивчивши та перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та свідків, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.

У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 02 жовтня 1999 року, зареєстрованому Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис № 857.

Судом встановлено, що від зазначеного шлюбу у сторін є дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , копія якого наявна в матеріалах справи.

Судом також встановлено, що шлюб між сторонами було розірвано 28 травня 2008 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , копія якого наявна в матеріалах справи.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 , під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець - ОСОБА_8 , продала покупцю ОСОБА_2 , квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом також встановлено, що відповідно до довідки про отримання допомоги Управління праці та соціального захисту населення від 27.07.11 року № 1609/08-48-07 ОСОБА_2 перебувала на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради. Так, відповідно до зазначеної довідки ОСОБА_2 нараховувалась допомога малозабезпеченим сім`ям з дітьми з 01.04.2002 року по 31.03.2003 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 01.09.1998 року був зарахований на перший курс денного відділення в Український державний хіміко-технологічний університет, диплом спеціаліста ОСОБА_1 було видано 27 червня 2003 року.

В судовому засіданні та в позовній заяві позивач за зустрічним позовом посилалась головним чином на те, що до укладання шлюбу вона мешкала та була зареєстрована в будинку за адресою: АДРЕСА_2 , де 21/100 частка будинку належала її матері ОСОБА_4 . В 2003 році зазначений будинок викупив ОСОБА_5 , який він зніс та збудував на цьому місці торгівельний комплекс « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Для того, щоб не позбавляти житла ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . ОСОБА_4 домовилась з покупцем ОСОБА_5 про придбання для своєї родини трьох квартир, однією з яких і є квартира за адресою: АДРЕСА_1 . З метою уникнення тривалої процедури переоформлення квартири з матері - ОСОБА_4 , на ОСОБА_2 при укладенні договору купівлі-продажу вказаної квартири, покупцем була вказана ОСОБА_2 . Таким чином, ОСОБА_2 зазначила, що квартира на її думку, належить їй, та є її особистою власністю.

Судом було з`ясовано, що 02.06.2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування, відповідно до умов якого даруватель ОСОБА_4 , подарувала, а даруватель ОСОБА_5 прийняв в дар 21/100 частки домоволодіння АДРЕСА_3 .

Відповідно до ст. 243 Цивільного кодексу Української РСР, який діяв на час укладання вищевказаного договору дарування від 02.06.2003 року, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Таким чином, чинним законодавством на момент укладення вказаного договору дарування не було передбачено отримання будь-яких грошових коштів відповідно до істотних умов договору дарування, тому суд приходить до висновку про необґрунтованість твердження позивача за зустрічним позовом про отримання її матір`ю від ОСОБА_5 коштів в якості відшкодування за передане ОСОБА_5 нерухоме майно відповідно до договору дарування від 02.06.2003 року.

В судовому засіданні були заслухані свідки. Так, свідок ОСОБА_4 зазначила, що дійсно передала ОСОБА_5 за договором дарування від 02.06.2003 року, домоволодіння АДРЕСА_3 . Від ОСОБА_5 ні вона ні її донька ніяких коштів не отримували, і хоча за договором купівлі-продажу квартири від 04.06.2003 року покупцем є ОСОБА_2 , сама ОСОБА_2 ніяких коштів відповідно до умов зазначеного договору купівлі-продажу квартири продавцю не передавала, передавав ОСОБА_5 . Тому квартира була придбана лише для її доньки ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_9 зазначив, що був сусідом ОСОБА_4 , має добрі відносини з ОСОБА_4 , підтвердив, що ОСОБА_5 купував квартиру доньці ОСОБА_4 за власні кошти, ані ОСОБА_4 , ані ОСОБА_2 кошти на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 не давали.

Крім того, в судовому засіданні суд також заслухав свідка ОСОБА_10 , який зазначив, що є знайомим ОСОБА_1 , та дав йому у борг кошти в розмірі 10 400 доларів США на придбання квартири, про що свідчить відповідна розписка ОСОБА_1 від 19.04.2003 року.

Суд приймає до уваги свідчення вказаних свідків, але не може обійти поза увагою той факт, що договір купівлі-продажу квартири від 04.06.2003 року є дійсним, сторони про визнання даного договору недійсним або частково недійсним до суду не зверталися.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки вищезазначений договір купівлі-продажу від 04.06.2003 року є дійсним, вищевказана квартира придбана ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя відповідно до норм чинного на той час Кодексу про шлюб та сім`ю Української УРСР.

Так, відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю Української УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю Української УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Таким чином, оцінюючи всі докази досліджені судом в судовому засіданні, приймаючи до уваги свідчення свідків, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача за первісним позовом та відмовити в задоволенні позовних вимог позивача за зустрічним позовом.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат в порядку ст. 88 ЦПК України, оскільки позовні вимоги позивача за первісним позовом підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1820 (одну тисячу вісімсот двадцять) грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. 243 Цивільного кодексу Української РСР, ст. ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю Української УРСР, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, суд , -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна, придбаного у шлюбі задовольнити у повному обсязі.

Визнати, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування судових витрат 1820 (одну тисяча вісімсот двадцять) грн. 00 коп., з яких 1700,00 (одна тисяча сімсот) грн. 00 коп. державне мито та 120 (сто двадцять) грн. 00 коп. витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою власністю відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : Є.А. Башмаков