КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа№1512/2-390/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2011 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Петренка В.С.

при секретарі Сушко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про визнання майна спільною сумісною власністю, розподіл майна, яке перебуває у спільній сумісній власності, визнання права власності та вселення,

ОСОБА_3

до ОСОБА_2,

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, публічне акціонерне товариство УкрСиббанк, ОСОБА_4, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5

про визнання недійсним попереднього договору, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3, в якому просив визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю позивача та відповідачки, здійснити поділ майна, що перебуває в спільній сумісній власності наступним чином: визнати за позивачем ОСОБА_2 право власності на ? квартири за адресою: АДРЕСА_2, визнати за ОСОБА_3 право власності на ? вказаної квартири, а також позивач просив вселити його до спірної квартири.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що у 2004 році він познайомився та став мешкати разом з ОСОБА_3 Вони вирішили створити родину та для спільного проживання придбати квартиру, оскільки окремого житла ні він, ні вона не мали.

ОСОБА_2 також вказує, що він віддав відповідачці всі гроші які мав 20 тис. доларів США. Після цього ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали квартиру за 32850 доларів США. Гроші, яких не вистачало, додала ОСОБА_3 При оформленні договору купівлі-продажу квартира була оформлена на відповідачку.

Позивач зазначає, що влітку 2005 року він, його співмешканка ОСОБА_3 та її донька від першого шлюбу переїхали до придбаної квартири, почали мешкати як родина, вести спільне господарство. Спочатку все було добре, але через деякий час ОСОБА_3 почала зловживати алкогольними напоями, перестала піклуватися про свою дитину, займатися господарством та квартирою. ОСОБА_2 неодноразово намагався повернути ОСОБА_3 до нормального життя, але вона ігнорувала його прохання.

На цьому підгрунтті між сторонами у справі виник конфлікт та ОСОБА_2 вказує, що у січні 2010 року до спірної квартири прийшли батько (третя особа ОСОБА_4О.) та брат ОСОБА_3, які вимагали його виселення з квартири. Після відмови ОСОБА_2 піти з квартири батько та брат відповідачки нанесли йому тілесні ушкодження середньої важкості та ОСОБА_2 потрапив до лікарні.

ОСОБА_2 наполягає на тому, що в березні 2010 року відповідачка визнала факт надання ним 20 тис. доларів США на придбання квартири та склала розписку, в якій вказала, що вона отримала від ОСОБА_2 20 тисяч доларів США у вигляді авансу в якості розрахунку за договором купівлі-продажу вищевказаної квартири, який має бути укладений в строк до 30 березня 2015 року. Крім того, 29 березня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено попередній договір, в якому відповідачка прийняла на себе обовязок укласти в майбутньому договір купівлі-продажу ? спірної квартири та здійснити відчуження цієї частини на користь ОСОБА_2

ОСОБА_2 посилається також на те, що відповідачка разом з її братом та батьком не пускають його додому, постійно погрожують фізичною розправою у випадку, якщо він не залишить квартиру та буде їх турбувати.

Оскільки відповідачка відмовляється визнавати квартиру за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, набутою під час спільного проживання, ОСОБА_2 був вимушений звернутися до суду із відповідним позовом, так як вважає, що він має право на ? вищевказаної квартири.

ОСОБА_3 позов не визнала у повному обсязі, 25.11.2010 року звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2, треті особи - публічне акціонерне товариство УкрСиббанк, ОСОБА_4, в якому просила визнати недійсним попередній договір, предметом якого є підписання в майбутньому договору купівлі - продажу ? квартири в будинку під номером 144, корпус 5 по вул. Люсдорфська дорога в місті Одесі, що був укладений 29.03.2010р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Ухвалою суду від 08.12.2010 року обєднані в одне провадження цивільні справи за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, розподіл майна, яке перебуває у спільній сумісній власності та визнання права власності, вселення та за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - акціонерного комерційного інноваційного банку УкрСиббанкта ОСОБА_4 про визнання недійсним попереднього договору.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_3 вказує, що 26.07.2005р. вона уклала з АКІБ УкрСиббанк (надалі банк) кредитний договір №395-08 ПОУ Н на придбання квартири. Поручителем за даним договором виступив її батько ОСОБА_4, на підставі договору поруки № 396 від 26.07.2005р. В іпотеку банку було передано нерухоме майно квартира загальною площею 36,3 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_3. Згідно умов кредитного договору, отримані грошові кошти необхідно повернути не пізніше 26 липня 2026р. Термін дії іпотечного договору дорівнює терміну виконання боржником зобов'язань за кредитним договором.

ОСОБА_3 зазначає, що вона у період з лютого 2007 р. по жовтень 2010 р. проживала разом з ОСОБА_2 у спірній квартирі. Спільне життя не склалося. 17.01.2010р. ОСОБА_2 побив її та вигнав разом з дитиною з квартири. Скориставшись відсутністю ОСОБА_3 у квартирі він викрав документи на квартиру.

При цьому ОСОБА_3 вважає, що ОСОБА_2 сфальсифікував нанесення йому тілесних ушкоджень після чого почав вимагати від ОСОБА_3 переоформити на нього право власності на спірну квартиру з метою її продажу, проте коли ОСОБА_3 відмовилася це зробити він зажадав, щоб вона виплатила йому крупну грошову суму. Чинив на неї тиск і шантажував, погрожуючи позбавити волі її брата та батька.

ОСОБА_3 вказує, що під впливом фізичного і психічного тиску з боку відповідача вона вимушена була 29.03.2010р. підписати попередній договір, відповідно до умов якого прийняла на себе обовязок в майбутньому, в строк не пізніше 30.03.2015р. укласти з відповідачем договір купівлі-продажу та продати ОСОБА_2 ? частину спірної квартири.

ОСОБА_3 наполягає на тому, що ОСОБА_2 знав, що вона не зможе продати йому ? квартири, однак він наполіг на тому, щоб у текст попереднього договору був вписаний пункт 5.1., відповідно до якого, якщо вона буде ухилятися в майбутньому від укладання з відповідачем договору купівлі - продажу ? квартири, вона зобов'язана буде виплатити ОСОБА_2 180 000 грн. Ці та інші обставини, на думку ОСОБА_3, свідчать про намір ОСОБА_2 отримати від неї гроші у вигляді неустойки, без наміру створення правових наслідків, а тому цей договір ОСОБА_3 вважає фіктивним правочином.

Про фіктивність попереднього договору на переконання ОСОБА_3 свідчить і намір в майбутньому порушити вимоги ст. 12 Закону України Про іпотеку. На підтвердження своєї правової позиції ОСОБА_3 посилається на положення ст. 586 ЦК України, яка передбачає право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, тобто банка.

Третя особа ОСОБА_4 підтримав позовні вимоги ОСОБА_3 та заперечував проти задоволення позову ОСОБА_2

Представник ПАТ УкрСиббанк, що є правонаступником АКІБ УкрСиббанк, також погодився із позовними вимогами ОСОБА_3 та заперечував проти задоволення позову ОСОБА_2, посилаючись на те, що спірна квартира надана в іпотеку банку на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним говором № 396-08 ПОУ Н, укладеним з ОСОБА_3 26.07.2005, про що зазначено в п. 1.3 договору від 29.03.2010. Іпотечний договір укладено з реєстрацією обтяження в Державному реєстрі іпотек, накладено заборону відчуження зазначеної в договорі квартири, яка належить ОСОБА_3, до припинення умов договору іпотеки.

Представник банку посилається також на те, що відповідно до умов іпотечного договору, укладеного між АКІБ УкрСиббанкта ОСОБА_3 11.10.2005р. забороняється розпорядження предметом іпотеки (наступна іпотека) без згоди іпотекодержателя.

Іпотекодавець зобов'язаний не порушувати прав іпотекодержателя, що надані останньому Законом України Про іпотеку, виконувати обов'язки, що покладені на іпотекодавця за Законом України Про іпотеку, вживати заходів, необхідних для збереження предмета іпотеки.

Відповідно до положень ст. 9 Закону України Про іпотекуіпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки, передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Згідно ст. 12 Закону України Про іпотекуправочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

До повного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором банком не може бути надано згоди на відчуження предмету іпотеки.

Згідно кредитному та іпотечному договорам кредит підлягає поверненню не пізніше 26.07.2026р., якщо інший строк повернення не встановлено у відповідності до кредитного договору. Однак пунктом 6.1. оспорюваного попереднього договору від 29.03.2010р. встановлено, що укладення та нотаріальне посвідчення основного договору купівлі-продажу здійснюватиметься до 30.03.2015 року включно.

На підставі викладеного, банк дійшов висновку, що договір від 29.03.2010 укладено в порушення вимог ст. 586 ЦК України, ст.ст. 9, 12 Закону України Про іпотеку, умов іпотечного договору, а тому він має бути визнаний судом недійсним, оскільки укладенням договору від 29.03.2010 порушені права та інтереси заставодержателя AT УкрСиббанк.

Ухвалою суду від 31.08.2011р. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні ОСОБА_3 було залучено приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (надалі - нотаріус).

Приватний нотаріус ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, про дату, час та місце його проведення сповіщений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення йому поштового відправлення, яке наявне в матеріалах справи.

28.09.2011р. до канцелярії суду надійшов лист та письмові заперечення проти позову від нотаріуса ОСОБА_5 (вх. № 49805), зі змісту яких вбачається, що приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 просить розглянути справу у його відсутність та вважає позовні вимоги ОСОБА_3 необґрунтованими, вказуючи на те, що 29 березня 2010 року до нього за його робочою адресою (АДРЕСА_4) звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з проханням посвідчити попередній договір. При цьому вони пояснили нотаріусу, що знаходяться у фактичних шлюбних відносинах певний час, за який на ім'я ОСОБА_3 було набуто за кредитні кошти зазначена вище квартира. При цьому, певні кошти на обслуговування кредиту чи на перший внесок надавав ОСОБА_2 У зв'язку з тим, що спільне життя у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не вдалося, вони вирішили врегулювати свої майнові стосунки. Оскільки частину коштів на придбання квартири за їх словами надавав ОСОБА_2, він був зацікавлений одержати право власності на певну частину квартири. Тому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до нотаріуса, визначили за обопільною згодою умови, на яких укладається попередній договір та на яких має буди укладений договір купівлі-продажу. З боку нотаріуса сторонам було роз'яснено приписи законодавства України, яке регулює такі правовідносини.

Нотаріус просить суд прийняти до уваги, що ні при підготовці проекту попереднього договору, ні при його посвідченні ОСОБА_3 не зверталася до нього із заявою про здійснення на неї з боку ОСОБА_2 фізичного та морального тиску. Також ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_3 не зверталися до нотаріуса із заявою про їх колишню бійку з приводу зазначеної квартири. Вони уважно прочитали проект попереднього договору та не мали до нього зауважень. В якості доказу дійсної волі сторін у проект попереднього договору був включений п. 7.3., під яким підписалися обидві сторони.

Нотаріус акцентує увагу на тому, що у разі звернення до нього ОСОБА_3 із відповідною заявою про здійснення з боку ОСОБА_2 тиску на неї під час підготовки проекту чи в момент укладання попереднього договору, цей договір ні в якому разі нотаріус би не посвідчив.

Щодо фіктивності правочин нотаріус у письмових поясненнях виклав свою думку, посилаючись на Постанову Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, де зазначено, що для визначення правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. На переконання нотаріуса ОСОБА_2 дійсно був зацікавлений в укладанні договору купівлі-продажу, тому що з його слів він зробив певний матеріальний внесок у придбання цієї квартири. Про те, що попередній договір не носить характеру фіктивного правочину, сторони заявили у п. 7.3 договору.

Нотаріус також зазначає, що при підготовці проекту попереднього договору сторонами було заявлено про існування обтяження іпотекою щодо предмету договору з боку АТ УкрСиббанк. Цей факт був зазначений сторонами у п. 1.3. попереднього договору. Далі, сторони визначилися, що ОСОБА_3 у строк до березня 2015 року планує виконати належним чином своє зобов'язання перед АТ УкрСиббанкта звільнити предмет договору від обтяжень. Доказом цього є узгоджений ОСОБА_3 та ОСОБА_2 п. 3.1.5. попереднього договору.

Таким чином, нотаріус вважає, що підстави для визнання попереднього договору недійсним відсутні.

В судовому засіданні сторони підтримали свої позовні вимоги.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання 29.09.2011р. не зявився, був сповіщений належним чином, про що свідчить його особистий підпис на довідковому листі (а.с. 161).

Вислухавши пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_3, їх представників, третіх осіб ОСОБА_4, представника ПАТ УкрСиббанкта показання свідків, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення як позовних вимог ОСОБА_2 так і позову ОСОБА_3, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 26.07.2005 року був укладений та нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу (а.с. 28), відповідно до умов якого ОСОБА_3 придбала у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно п. 2 договору продаж здійснено за 70 700 грн., які продавці отримали від ОСОБА_3 до підписання договору. Будь-яких доказів на підтвердження того, що спірну квартиру придбано за іншу суму, зокрема за 32850 доларів США, ОСОБА_2 суду не надано.

Судом також встановлено, що 26.07.2005р. між ОСОБА_3 та АКІБ УкрСиббанкбув укладений кредитний договір №395-08 ПОУ Н, відповідно до умов якого банк видав ОСОБА_3 кредит в сумі 70700 грн. на придбання квартири (а.с. 106-111).

Поручителем за даним договором виступив ОСОБА_4 на підставі договору поруки № 396 від 26.07.2005р. (а.с. 37)

В іпотеку банку було передано нерухоме майно спірна квартира загальною площею 36,3 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 35-36).

Згідно умов кредитного договору, отримані грошові кошти необхідно повернути не пізніше 26 липня 2026р. Термін дії іпотечного договору дорівнює терміну виконання боржником зобов'язань за кредитним договором.

Згідно положень ст. 368 ЦК України, майно, набуте під час спільного проживання жінки та чоловіка, які проживають однією родиною, але не перебувають в шлюбі між собою, є спільною сумісною власністю.

Пояснення ОСОБА_2 суперечать поясненням ОСОБА_3 щодо дати початку їх спільного проживання однією родиною без реєстрації шлюбу. Так, ОСОБА_2 зазначав, що вони почали мешкати разом з кінця 2004 року та квартира куплялася вже під час існування фактичних шлюбних відносин, а ОСОБА_3 вказувала, що проживала з ОСОБА_2 з 2007 року.

Приватний нотаріус ОСОБА_6 на виконання вимог ухвали суду надіслала копії документів, які стали підставою для посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири 26.07.2005р. Ці документи містять, зокрема, копію заяви ОСОБА_3 (а.с. 142), зі змісту якої слідує, що квартиру вона купляє за особисті кошти, у шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах ні з ким не перебуває.

Всі показання свідків ОСОБА_7 (сусідка), ОСОБА_8 (сусідка) та ОСОБА_9 (знайомий та колишній роботодавець ОСОБА_3В.) зводяться до того, що ОСОБА_2 почав мешкати разом з ОСОБА_3 з 2005 року. При цьому більш точну дату свідки назвати не могли. Інші показання цих свідків полягають в тому, що ОСОБА_3 зловживала спиртними напоями, що й стало підставою для розірвання стосунків з ОСОБА_2

Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 пояснили суду, що ОСОБА_3 у 2005 році придбала квартиру та здійснювала у ній ремонт, та в подальшому проживала у цій квартирі вже разом з ОСОБА_2

Таким чином, перед судом не доведено, що станом на 26.07.2005р. (момент придбання квартири) між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 існували усталені фактичні шлюбні відносини.

При цьому суд враховує також і розяснення, надані у Постанові Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007р. № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, відповідно до п.п. 20, 23, 24 якої при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Суд приймає до уваги ту обставину, що ОСОБА_3 отримала кредитні кошти в сумі 70700 грн. та придбала квартиру за таку саму суму грошей 70700 грн. Посилання ОСОБА_2, що квартиру було придбано за 32850 доларів США жодними засобами доказування перед судом не доведені.

Окрім того, суд вважає, що визнання за ОСОБА_2 права на ? квартири дійсно призведе до порушення прав банку як іпотекодержателя.

Як на підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_2 посилається на попередній договір, укладений між ним та ОСОБА_3 29.03.2010р. (а.с. 16-18) та розписку від цього ж дня (а.с. 7), однак аналіз змісту цих документів ніяким чином не доводить факту придбання спірної квартири сторонами під час перебування у фактичних шлюбних відносинах.

Викладені обставини та висновки виключають можливість задоволення судом позову ОСОБА_2, а тому суд відмовляє йому у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Судовим розглядом встановлено, що 29.03.2010 р. був укладений та посвідчений нотаріально уклали договір, який за своєю правовою природою є попереднім договором.

Відповідно до умов цього договору сторони прийняли на себе обовязок в майбутньому в строк до 30 березня 2015 року укласти та належним чином посвідчити основний договір купівлі-продажу ? квартири за адресою: АДРЕСА_1 за ціною, що е еквівалентною 20 тис. доларів США.

Цього ж дня ОСОБА_3 власноручно склала та видала ОСОБА_2 розписку, що вона отримала від нього 180 тис. грн., що еквівалентно 20 тис. доларів США у вигляді авансу в якості розрахунку за договором купівлі-продажу, який буде укладений між ними до 30.03.2015 року, ? вказаної квартири. Всі істотні умови договору купівлі-продажу визначені ними у попередньому договорі.

В судовому засіданні ОСОБА_2 пояснив суду, що грошові кошти він не передав ОСОБА_3 безпосередньо 29.03.2010р., а здійснив передачу коштів раніше. Тобто даною розпискою ОСОБА_3 лише підтвердила наявність у неї грошових зобовязань перед ОСОБА_2 та свій обовязок в рахунок погашення цих зобовязань оформити на нього в майбутньому ? спірної квартири.

Жодними засобами доказування ОСОБА_3 не довела суду, що укладала договір та складала розписку внаслідок психічного тиску з боку ОСОБА_2, а також не надала суду доказів фіктивності попереднього договору, що унеможливлює визнання його судом недійсним з цих підстав.

При цьому, суд вважає помилковою правову позицію ОСОБА_3, підтриману ПАТ УкрСиббанк, яка полягає в тому, що попередній договір від 29.03.2010 було укладено в порушення вимог ст. 586 ЦК України, ст.ст. 9, 12 Закону України Про іпотеку, умов іпотечного договору, а тому він має бути визнаний судом недійсним, оскільки укладенням договору від 29.03.2010 порушені права та інтереси заставодержателя AT УкрСиббанк.

Відносини щодо укладання попередніх договорів регулюються Цивільним кодексом України, зокрема ст.635.

Сутність попереднього договору полягає в тому, що його сторони зобов'язуються в майбутньому укласти основний договір (на передачу майна, виконання робіт, надання послуг). Попередній договір визначає умови, на яких сторони зобов'язуються у певний строк укласти основний договір. Попередній договір є договором про договір. Сторони повинні визначити істотні умови основного договору в попередньому договорі, і укласти основний договір вони повинні на умовах, передбачених попереднім договором. У попередньому договорі може бути зазначений строк укладання основного.

Попередній договір повинний мати таку ж форму, що й основний договір, а якщо вона не встановлена, письмову форму (ст. 635 ЦК).

Таким чином, між сторонами у справі, що уклали попередній договір, виникли зобовязальні правовідносини, тобто існує зобов'язання укласти основний договір купівлі-продажу у строк, встановлений попереднім договором до 30.03.2015 року.

При цьому попередній договір необхідно відрізняти від угод про наміри. В угодах про наміри (частіше їх називають протоколами про наміри) лише фіксується бажання сторін вступити в майбутньому в договірні відносини. Однак сама угода про наміри не породжує яких-небудь прав і обов'язків у сторін, якщо в неї не встановлено інше.

Отже, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 29.03.2010 року був укладений договір, який встановив обовязок ОСОБА_3 продати ОСОБА_2 ? спірної квартири у строк до 30.03.2015 року, та, відповідно, обовязок ОСОБА_2 цю ж частину квартири купити. Грошові кошти за вказану частину квартири ОСОБА_2 ОСОБА_3 передав до укладання основного та попереднього договорів.

Враховуючи наведене вище, за оспорюваним попереднім договором не відбулось відчуження заставленої квартири, а виникло лише взаємне зобовязання між сторонами у справі щодо купівлі-продажу частки цієї квартири в майбутньому, а тому судом не встановлено жодних порушень вимог ст. 586 ЦК України, ст.ст. 9, 12 Закону України Про іпотеку, умов іпотечного договору.

Суд не може погодитись з доводами представника AT УкрСиббанк, які зводилися до того, що термін укладання основного договору до 30.03.2015 року є меншим ніж термін погашення кредиту ОСОБА_3, що, на думку банку, безумовно спричинить неможливість укласти основний договір в обумовлений попереднім договором термін та порушить інтереси банку.

По-перше, ОСОБА_3 не позбавлена можливості достроково виконати свої кредитні зобовязання перед банком та звільнити таким чином квартиру з іпотечного обтяження до 30.03.2015 року, а по-друге, в іншому випадку для неї настануть наслідки, передбачені ч. 2 ст. 635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення

договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Окрім цього, п. 5.1 попереднього договору встановлює обовязок ОСОБА_3 виплатити на користь ОСОБА_2 180 тис. грн. у разі ухилення нею від укладання основного договору у строк до 30.03.2015 року.

Викладені правові наслідки для ОСОБА_3 ніяким чином не зачіпають права AT УкрСиббанкяк кредитора та іпотекодержателя.

Суд вважає за необхідне додатково розяснити ОСОБА_2, що у випадку відмови ОСОБА_3 укласти з ним договір купівлі-продажу ? спірної квартири до 30.03.2015 року, вартість якої він фактично вже сплатив, лише тоді у нього виникне право на стягнення з ОСОБА_3 180 тис. грн.

Суд звертає також увагу ОСОБА_2 на тому, що у випадку задоволення судом його позову та визнання за ним права власності на ? спірної квартири в межах поділу майна, набутого під час фактичних шлюбних відносин, у нього залишається право вимагати від ОСОБА_3 укладання договору купівлі-продажу іншої ? квартири, тобто таким чином він набуде право власності на всю квартиру в цілому, що підтверджує помилковість його правової позиції у справі.

Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку, що при укладанні та нотаріальному посвідченні попереднього договору не було допущено порушень чинного законодавства України, а тому суд відмовляє також й у задоволенні позову ОСОБА_3

Згідно положень ст. 88 ЦПК України у звязку із відмовою судом у позовах судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 88, 213, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, розподіл майна, яке перебуває у спільній сумісній власності, визнання права власності та вселення відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, публічне акціонерне товариство УкрСиббанк, ОСОБА_4, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним попереднього договору відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. У разі якщо рішення було ухвалено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення суду складено та підписано 03 жовтня 2011 року.

Суддя: Петренко В. С.