РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №2-1490/11

Пров. №2/1611/11

11.05.2011 р. Суворовський районний суд м. Херсона у складі:

головуючого судді Корецького Д.Б.,

при секретарі Кур'яніновій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус ОСОБА_3, Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» про визнання договору дарування квартири недійсним,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому вона зазначила, що відповідно до договору купівлі - продажу від 16.07.1999 року, посвідченому державним нотаріусом, їй' належала квартира, за адресою: АДРЕСА_1.

У 2008 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування зазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_3, вважала, що укладає договір довічного утримання. Просила суд зазначений договір дарування укладений 18 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнати недійсним.

Суд залучив до участі у справі у якості третьої особи, на стороні відповідача - ПАТ «Марфін Банк», який є правонаступником ВАТ «Морський транспортний банк».

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила суд позов задовольнити.

Представник позивача - ОСОБА_4 позов підтримав в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин.

Представник третьої особи ПАТ «Марфін Банк» - ОСОБА_5 позовні вимоги викладені в позові не визнав, одночасно надав заперечення.

Третья особа, на стороні відповідача, приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_3 пояснила, що 18 липня 2008 року сссвідчувала договір дарування. Відповідно до вимог законодавства при узіладанні договору дарування сторонам обов'язково роз'яснюються їх права, перевіряється дієздатність сторін, що було зроблено. Підстав вважати договір тарування недійсним немає, було додержано всі вимоги закону.

Із показів свідка ОСОБА_6 вбачається, що з моменту переїзду її у свою квартиру, ОСОБА_1 проживає разом із сином ОСОБА_7,який є інвалідом 2 групи

Із показів свідка ОСОБА_8 вбачається, що позивач в 1998 році переїхала за вищевказаною адресою та зареєструвала в 2009 році сина ОСОБА_9, але він проживав разом з матір'ю приблизно з 2005-2006 року після розірвання шлюбу з дружиною.

Вислухавши сторони, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку про те, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень.

Матеріалами справи встановлено, та не заперечується сторонами, що 18.07.2008 року було укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 однокімнатну квартиру що розташована за адресою: м. Херсон, вул.. Блюхера. 52, кв.№90 , а обдарований прийняв цю квартиру у дар. Вказаний договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_3

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу.

Позивачем в судовому засіданні не надано доказів того, що між нею та відповідачем існувала домовленість щодо укладення договору довічного утримання та що вона підписувала договір дарування не ознайомлюючись із змістом цієї угоди.

Посилання позивача, що вона не усвідомлювала зміст своїх дій під час укладання договору дарування внаслідок довіри до свого молодшого сина і вважала, що підписує договір довічного утримання є необґрунтованими підставами, оскільки нічим не підтверджені.

Ані у позовній заяві, ані під час судового розгляду справи, позивач не зазначила, безпосередньо конкретні умови нібито укладеного договору з відповідачем про довічне утримання.

З моменту укладення договору дарування до пред'явлення існуючих позовних вимог сплинуло 5 років, під час яких жодних претензій позивач не висував відповідачеві.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Як на підставу визнання недійсним спірного договору дарування позивач вказує, що вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання. Однак суд вважає, що позивачем не доведено вказані обставини, оскільки при укладанні договору дарування не мало місце ніяких помилок з боку позивача. Позивач сам прийшов до приватного нотаріуса, що підтверджується змістом договору дарування.

18.07.2008 року, у присутності позивача, відповідача приватним нотаріусом Херсоснького міського нотаріального округу ОСОБА_3 договір дарування було прочитано і зміст договору сторонам було роз'яснено.

Обізнаність позивача у вчиненні дарування та свідомість зазначеного вчинку також підтверджується наявністю у неї всіх документів пов'язаних з даруванням квартири та підписуючи відповідні документи.

Доводи позивача про те, що разом з нею в квартирі проживає її син ОСОБА_10, який є інвалідом 2-ї групи, однак позивачем не надано доказів підтвердження вказаної обставини. А також не надано доказів того, що відносно відповідача порушено кримінальну справу за вчинення шахрайських дій. Окрім того, в п. 5 договору дарування позивачем підтверджено, що малолітніх та неповнолітніх дітей, а також інших непрацездатних осіб, які б, згідно закону, мали б право користування квартирою і чиї права та охоронювані законом інтереси порушувалися би в наслідок укладення цього договору, немає.

Враховуючи викладені обставини справи та вимоги Закону, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, у зв'язку з чим вони не підлягають задоволеню.

Керуючись ст|.ст.202, 203, 205, 209, 215, 216, 234, 717, 718, 719, 720 ЦК України, ст.ст. 10, 57, 60, 208,209,212,213,214,215,218 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ :

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_11,третя особа: приватний нотаріус ОСОБА_3, Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» про визнання договору дарування квартири відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення.

СуддяОСОБА_12