Справа № 2-41/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

11 листопада 2011 року

Брусилівський районний суд Житомирської області в складі: головуючого - судді Грищенка М.В., при секретарі - Столярчук А.Ю., за участі: позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Брусилів Житомирської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування будинку недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору дарування будинку недійсним. Позивачка просить визнати недійсним договір дарування будинку №9 по вул.Коротюків в с.Нові Озеряни Брусиліського району, який був укладений ЗО липня 2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 В обгрунтування позову зазначила, що на момент вчинення вказаного правочину ОСОБА_6 перебувала у віці 79 років, мала загубленість в памяті, поведінка її була неадекватною, тяжко хворіла. Правочин. який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали повністю з підстав, зазначених в позовній заяві. Позивачка ОСОБА_1 додатково пояснила, що її мама ОСОБА_6 мала провали в памяті, погано бачила, неодоразово губила гроші, паспорт, не впізнавала її та внучку. Мама говорила, що будинок буде всім дітям.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, підтримав письмові заперечення на позов, в яких зазначено, що на момент укладення договору дарування будинку мати ОСОБА_6 була при здоровому розумі та ясній памяті, розуміла значення своїх дій, при вільному волевиявленні, яке відповідало її внутрішній волі, могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, була здорова та могла укладати правочини, в тому числі і договір дарування. Про те, що було укладено договір дарування будинку та земельної ділянки 30 липня 2004 року ОСОБА_1 знала ще в 2004 році. Після укладення договору дарування ОСОБА_1 написала матері листа, в якому фактично відмовилася від матері, на протязі трьох років перестала приїзджаги до матері та відвідувати її.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає повністю.

Судом встановлено, що ЗО липня 2004 року нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Житомирської області посвідчено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_6 (дарувателька) подарувала, а ОСОБА_3 (обдарований) прийняв в дар цілий жилий будинок № 9 з надвірними будівлями, який знаходиться в с.Нові Озеряни Брусилівського району Житомирської області по вул.Коротюків та земельну ділянку площею 0,5500 гектарів, на якій він розташований.

В посвідчувальному написі нотаріуса зазначено, що особу сторін, що підписали договір, встановлено, дієздатність, а також належність ОСОБА_6 житлового будинку та земельної ділянки перевірено.

Згідно з ч.І ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з ч.І ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Згідно ч.2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною першою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до частини 3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має І бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч.І ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна | із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли ] одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ч.І ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті -за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»від 06 листопада 2009 року № 9 зазначається, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Згідно з висновками судово-психіатрічної експертної комісії, які містяться у акті посмертної судово-психіатричної експертизи № 482-2011 від 11 жовтня 2011 року, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент укладення договору дарування 30 липня 2004 року будь-яким психічним захворюванням не страждала. На обліку у психіатра не перебувала, за медичною допомогою до такого спеціаліста не зверталася, лікарів практично не відвідувала. Жила сама, сама себе обслуговувала, займалась городом і вирощуванням розсади, спілкувалась з сусідами, які відмічають, що будь-яких дивакуватостей у її поведінці не було, мала місце вікова забудькуватість, характерна під час фізіологічного старіння, але яка не позбавляла її соціальної адаптації. Ще до підписання договору проконсультувалась з головою сільської ради які документи необхідні для укладення договору дарування. Дала прочитати лист, який їй написала дочка. Всі родичі завчасно знали на кого буде написана дарча. Показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 ідуть врозріз з показаннями інших свідків і обєктивній медичній інформації. При такому зниженні памяті, яке описали вищезазначені свідки. ОСОБА_6 не змогла б жити самостійно, себе обслуговувати, вирощувати розсаду, відвідувати сусідів, працювати на городі, справлятися з господарством. Стан її різко погіршився з другої половини 2006 року , на що вказують свідки, коли вона не змогла жити самостійно і потребувала стороннього догляду. Тому у комісії немає підстав вважати, що ОСОБА_6 на 30 липня 2004 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, могла передбачати наслідки своїх дій.

Будь -яких доказів які б викликали сумнів у повності, ясності, правильності вищевказаного акту та наведених висновків, чи доказів повязаних з недостатньою професійною кваліфікацією експертів, надано не було, а тому суд вважає такі висновки вірними, обгрунтованими і такими, що не суперечать матеріалам справи, поясненням відповідача, показанням свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14

Оцінюючи показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8, суд зважає на те, що вказані свідки спілкувалися з ОСОБА_6 час від часу під час короткочасних зустрічей, а тому суд критично ставиться до даних ними пояснень щодо психічного здоров'я ОСОБА_6 в липні 2004 року і погоджується з оцінкою показань вказаних свідків, яка надана в акті судово-психіатрічної експертизи, де відмічено, що до середитни 2006 року ОСОБА_6 жила самостійно, себе обслуговувала, що є неможливим за описаним вказаними свідками станом психіки, при якому без сторонньої допомоги обйтися неможливо.

Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Позивачем не доказано та не наведено обєктивних доводів наявності будь-якої із підстав, котрі б свідчили про необґрунтованість акту посмертної судово-психіатричної експертизи, його суперечливість іншим матеріалам справи чи які б викликали сумніви в його правильності.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

За таких встановлених судом обставин відсутні передбачені ст.215 ЦК України підстави для визнання недійсним договору дарування, укладеного 30 липня 2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3

З огляду на наведе, в задоволенні позову слід відмовити в звязку з недоведеністю.

Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 13 січня 2011 року накладено арешт на житловий будинок № 9 по вул.Коротюків в с.Нові Озеряни Брусилівського району Житомирської області, який зареєстрований Житомирському обласному державному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації 01 лютого1*»

2004року в книзі № 3 за № 1684 за власником ОСОБА_3.

Згідно з ч. 6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову відмовлено, вжиті заходи забезпечення застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу І про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову вжиті в цій справі.

Відповідно до ст.88 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати з відповідача не відшкодовуються. Відповідачем ОСОБА_3 документально не підтверджені понесені ним судові витрати, відшкодування яких може бути присуджено з позивача.

Керуючись статтями 203, 215 ЦК України, статтями 3, 4, 10, 1 1, 57-60, 88, 209,212- 215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування будинку недійсним відмовити повністю.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті згідно ухвали Брусилівського районного суду Житомирської області від 13 січня 2011 року, якою накладено арешт на житловий будинок № 9 по вул.Коротюків в с.Нові Озеряни Брусилівського району Житомирської області, який зареєстрований Житомирському обласному державному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації 01 лютого 2005 року в книзі № З за№ 1684 за власником ОСОБА_3.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Житомирської області через Брусилівський районний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участьу справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення, можуть подрти апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя М. В. Грищенко