Справа № 2-1030/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2011 р.

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Кисельова В.К.

при секретарі - Калініченко О.О.

за участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору оренди недійсним, про відшкодування матеріальної шкоди, про стягнення витрат за комунальні послуги, про стягнення витрат на правову допомогу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 про визнання договору оренди недійсним, про відшкодування матеріальної шкоди, про стягнення витрат за комунальні послуги, про стягнення витрат на правову допомогу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.10.2008 року між позивачем, ОСОБА_1 , та, відповідачем, ОСОБА_2 , був укладений договір оренди (найму) квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 1 договору, відповідач передав в оренду (найм) позивачу, майно на період з 01.02.2009 року по 01.02.2011 року під косметичний ремонт.

Відповідно до п.2 договору, позивач робить ремонт в квартирі, сплачує комунальні послуги, а відповідач здає йому майно в оренду на умовах передбачених договором. Вартість ремонту квартири - це оплата за оренду квартири з 01.02.2009 року по 01.02.2011 року.

Позивач також стверджує, що при укладанні договору, відповідач пред`являв позивачу копії правовстановлюючих документів, а саме свідоцтво про право власності на вказану квартиру видане на ім`я ОСОБА_2 , та засвідчував позивача, що майно належить позивачу на праві приватної власності.

Позивачу, під час розгляду в Суворовському районному суді м. Одеси справи за позовом ОСОБА_2 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про розірвання договору найму (оренди) жилого приміщення, про виселення, про стягнення заборгованості, про стягнення моральної шкоди стало відомо, що відповідач на час укладення договору найму не був власником квартири.

Так, позивач довідався, що квартира належить на праві приватної власності неповнолітній ОСОБА_3 , згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 23 листопада 2009 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради.

Крім того, позивач дізнався, що відповідно до рішення виконавчого комітету Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області від 20.02.2008 року за №8, над малолітньою ОСОБА_3 , 1995 року народження встановлено опікунство ОСОБА_2 ..

Таким чином, позивач вважає, що при укладенні договору найму, відповідач повинен був діяти з дозволу органу опіки та піклування, проте такого дозволу у позивача не було.

Крім того, договір оренди не був узгоджений з Суворовською районною адміністрацію виконавчого комітету Одеської міської Ради з реєстрацію в житлово-експлуатаційні організації.

На підставі викладеного, позивач вважає, що вищевказаний договір повинен був визнаний недійсним, оскільки позивач не мав право його укладати.

Позивач також стверджує, що він виконав свої обов`язки за вищевказаним договором оренди, а саме виконав ремонт в квартирі.

Відповідно до акту виконаних робіт сума коштів на ремонт майна склала - 14584,80 грн.

Крім того, позивач сплачував за комунальні послуги в період з червня 2009 року по даний час на загальну суму - 2062,02 грн.

На підставі вищенаведеного, позивач просить стягнути з відповідача суму коштів у розмірі 14584,80 грн. за проведення ремонту, а також кошти у розмірі 2062,02 грн. за сплачені комунальні послуги.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати за правову допомогу у розмірі 4972 гривні 80 копійок.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та пояснив, що він познайомився з відповідачем, який запропонував йому орендувати квартиру, при цьому відповідач пояснив, що він є власником квартири. Вони домовились про те, що позивач проживає в квартирі за умови проведення ремонту в квартирі. Однак, через деякий час, відповідач став виганяти позивача з сім`єю з квартири. Після того, відповідач звернувся до суду з відповідним позовом. Позивач також пояснив, що відповідач відмовився компенсувати йому вартість ремонту.

Відповідач позовні вимоги не визнав та пояснив, що він дійсно домовився з позивачем про оренду спірної квартири. Відповідач вважав, що він має право здати квартиру в оренду, оскільки він отримав згоду на це колишнього власника квартири. Крім того, він був опікуном неповнолітньої ОСОБА_3 , 1995 року народження, яка була зареєстрована в квартирі. Він також пояснив, що позивач не сплачував комунальні послуги за квартиру, у зв`язку з чим, вин вирішив виселити його з квартири. Однак позивач добровільно з квартири не виселявся, у зв`язку з чим, він звернувся до суду.

Представники органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської Ради в судове засідання не з`явились. Згідно листа від 29.11.2010р. просили справу розглянути без їх участі, з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні.

Так, судом встановлено, що 13.10.2008 року між позивачем, ОСОБА_1 , та, відповідачем, ОСОБА_2 , був укладений договір оренди (найму) квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 1 договору, відповідач передав в оренду (найм) позивачу, майно на період з 01.02.2009 року по 01.02.2011 року під косметичний ремонт.

Відповідно до п.2 договору, позивач робить ремонт в квартирі, сплачує комунальні послуги, а відповідач здає йому майно в оренду на умовах передбачених договором. Вартість ремонту квартири - це оплата за оренду квартири з 01.02.2009 року по 01.02.2011 року.

Суд вважає, що даний догові є недійсним, оскільки був укладений з порушенням вимог п. 1 ст. 203 ЦК України, ч. 1, 2 ст. 215 ЦПК України.

Так, згідно п. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При цьому, ч. 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування є нікчемним.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на час укладення сторонами договору оренди, тобто 13.10.2008р., перебувала у власності місцевих рад, оскільки не була приватизована.

З матеріалів справи вбачається, що право власності квартиру АДРЕСА_1 набула неповнолітня ОСОБА_3 , згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 23 листопада 2009 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради.

Опікуном неповнолітній ОСОБА_3 1995 року народження, на підставі рішення виконавчого комітету Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області від 20.02.2008 року за №8, є ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на

певний строк.

Частиною 1 ст. 761 ЦК України встановлено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. При ч. 2 цієї статті передбачено, що наймодавцем може бути також особа, уповноважена на

укладення договору найму.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 укладав договір оренди від свого імені, проте, ані власником квартири, ані користувачем квартири він не являвся.

З листа Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області від 04.02.2011р. вбачається, що орган опіки та піклування не узгоджував питання щодо передання в оренду квартири АДРЕСА_1 .

Крім того, з листа КП ЖКС «Північний`від 04.02.2011р. також вбачається, що договір оренди (піднайму), в порушення вимог 91,93 ЖК України не реєструвався та не погоджувався.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_2 не мав право укладати договір оренди (найму), а тому такий договір необхідно визнати недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

В зв`язку з чим, договір оренди, який був укладений між сторонами визнається недійсним з моменту його укладення, тобто з 13.10.2008р..

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З наданих документів позивачем вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 були проведені ремонтні роботи.

Відповідно до акту виконаних робіт сума коштів на ремонт майна склала - 14584,80 грн.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак позивач не надав суду фінансових документів, які підтверджують сплату підприємству коштів, яке проводило ремонтні роботи суми у розмірі 14584,80 грн.

Крім того, позивачем не надано суду фінансових документів, які підтверджують сплату витрат за правову допомогу.

На підставі викладеного, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог в частині витрат за проведення ремонту у розмірі 14584,80 грн., а також витрат за правову допомогу у розмірі 4972 гривні 80 копійок необхідно відмовити, оскільки такі витрати документально ні підтверджені.

Суд також вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення витрат за сплачені комунальні послуги у розмірі 2062,02 грн., оскільки позивач сплачував вартість спожитих безпосередньо ним комунальних послуг за період його проживання.

Судові витрати підлягають частковому відшкодуванню, а саме у частині задоволення позовних вимог. Таким чином, необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 державне мито у розмірі 8 гривень 50 копійок, витрати за інформаційне-технічне забезпечення процесу у розмірі 37 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 236, 759,761 ЦК України, ст.ст. 91,93 ЖК України, ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору оренди недійсним, про відшкодування матеріальної шкоди, про стягнення витрат за комунальні послуги, про стягнення витрати на правовому допомогу - задовольнити частково.

2. Визнати недійсним договір оренди, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 13 жовтня 2008р., відповідно до якого ОСОБА_2 здав ОСОБА_1 - кв. АДРЕСА_1 .

3. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, про стягнення витрат за комунальні послуги, про стягнення витрат на правовому допомогу відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 державне мито у розмірі 8 гривень 50 копійок, витрати за інформаційне-технічне забезпечення процесу у розмірі 37 гривень.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня отримання копії повного рішення суду.

Суддя