Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2010 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.,

при секретарі Бобуйок О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по договорам позики та процентів від суми позики, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по договорам позики та процентів від суми позики на загальну суму 11 285 грн.

Ухвалою від 31 травня 2010р. справу за підсудністю, було передано на розгляд до Приморського районного суду м. Одеси.

Ухвалою від 30 червня 2010р. справу прийнято до провадження, суддею Приморського районного суду Домусчі Л.В.

У відкритому судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просив суд позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що 16 вересня 2008р. між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 1000 доларів США, про що було складено розписку. Також 31 вересня 2008р. між сторонами було укладено ще один договір позики, на суму 300 доларів США, про що також було складено розписку. Загалом борг по двом договорам становить 1300 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 10 302,5 грн., з урахуванням 792,5 грн. за 100 доларів США. Враховуючи те, що відповідач гроші не повернув, позивач був змушений звернутися до суду. Також позивач просив стягнути на його користь проценти від суми позики у розмірі 983,28 грн. Загалом позивач просив стягнути на його користь 11 285, 78 грн.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечував посилаючись на те, що зазначені гроші він брав не у борг, а для перебудови та оформлення документів по вводу в експлуатацію нового приміщення відділення банку, оскільки позивач на той час працював керівником банку. Також позивач пояснив, що між сторонами була домовленість, коли відповідач передасть відповідні документи по вводу в експлуатацію, тоді позивач поверне йому розписки. ОСОБА_2 наполягав на тому, що оскільки він документи повернув, то свої зобовязання він виконав, отже відсутні підстави для задоволення позову. Також відповідач заперечував проти стягнення відсотків, оскільки він не отримував вимогу про повернення грошей.

Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали, дійшов до висновку, що вимоги про стягнення заборгованості по договорам позики та процентів за користування, підлягають задоволенню частково у звязку з наступним.

Судом встановлено, що згідно розписки від 16 вересня 2008р. (а.с. 5) між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено безстроковий договір позики, згідно якого відповідач отримав, а позивач передав 1000 доларів США.

Також судом встановлено, що згідно розписки від 31 вересня 2008р. (а.с. 5) між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено ще один безстроковий договір позики, згідно якого відповідач отримав, а позивач передав 300 доларів США.

Відповідно до статті 533 Цивільного кодексу України якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Загальний розмір заборгованості по двом розпискам, становить 1300 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 10 302,5 грн., виходячи з курсу 792,5 грн. за 100 доларів США.

Оскільки договори були безстрокові, то позивач направив на адресу відповідача рекомендованим листом вимогу про повернення (а.с. 6).

По жодному договору позики позивач не повернув борг.

За ч. 1 ст. 1046 ЦК, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами ст. 526 ЦК, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обіг або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зі змісту ч.1. ст. 625 ЦК України вбачається, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання

Суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо отримання грошей на виконання певних послуг по перебудові та вводу в експлуатація, а не у борг, оскільки з тексту зазначених розписок не вбачається призначення грошей для використання з такою метою.

Зі змісту ч.2 ст. 59 ЦПК України, вбачається, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача 10 302,5 грн. підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Пунктом 5 розділу VIII прикінцевих положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»(далі - Закон) передбачено, що до приведення законодавства у відповідності з цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону, якщо інше не передбачено цим Законом.

Відповідно до положень зазначеного Закону надання коштів (грошових) у позику є фінансовою послугою (п. 6 ст. 4); фінансова послуга надається з метою отримання прибутку, різновидом якого є проценти. Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також фізичними особами субєктами підприємницької діяльності, якщо це прямо передбачено законом. Отже, в інших випадках надання грошових коштів з метою отримання процентів не допускається.

Таким чином, суд доходить висновку, що в частині позовних вимог про стягнення на користь позивач процентів від суми позики слід відмовити.

Крім того з урахуванням ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 223,03 грн., які складаються з державного мита у розмірі 103,03 грн. та витрат на ІТЗ судового процесу у розмірі 120 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 3, 10, 15,57, 59, 60, 88, 209, 212- 215, 218 ЦПК України, ст.ст. ЦК 525, 526, 533, 625, 1046, 1047, 1048 України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по договорам позики та процентів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 302,5 (десять тисяч триста дві гривні 50 коп.) грн., що складаються з заборгованість по договору від 16 вересня 2008р. у розмірі 7925 грн. т заборгованість по договору від 31 вересня 2008р. у розмірі 2377,5 грн.;

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 223,03 (двісті двадцять три гривні 03 коп.) грн. які складаються з державного мита у розмірі 103,03 грн. та витрат на ІТЗ судового процесу у розмірі 120 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення., згідно ч. 1 ст. 294 ЦПК України .

Суддя Домусчі Л.В.