Апеляційний суд Житомирської області
Справа №22-ц/0690/434/11 Головуючий у 1-й інст. Полонець
Категорія 37 Доповідач Косигіна Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2011 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів: Жигановської О.С., Гансецької І.А.

при секретарі Жовновській 0.0.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_2 /Квятківської/ ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину та договорів дарування

за апеляційного скаргою ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 грудня 2010 року, -

встановила:

У серпні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

-визнати за ним право власності на господарські будівлі: літню кухню-сарай Б та вбиральню У-1, які знаходяться біля будинку № І6-А по вул. Чкалова, у м. Житомирі;

-визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 21.07.1993 року на імя ОСОБА_7, ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_2, після смерті ОСОБА_9, виключивши зі складу спадкового майна відомості про право власності на сарай Б та включити в спадкове майно сарай б»;

-визнати частково недійсним договір дарування, укладений 08.08.2007 року між ним та ОСОБА_2, в частині передачі права власності на 1/6 частину сараю-літньої кухні Б та вбиральні У-1;

-визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 27.08.1999 року на імя ОСОБА_5, ОСОБА_5 /Шалашової/ ОСОБА_10, ОСОБА_6, виключивши зі складу спадкового майна відомості про право власності на 1/2 частину сараю Б;

-визнати частково недійсним договір дарування, укладений 13.07.2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_11, щодо передачі останній на праві власності 1/6 частини сараю-літньої кухні Б.

В обґрунтування позову посилався на те, що за життя його матері - ОСОБА_9, на подвірї її будинку № 16-а по провулку Чкалова у м. Житомирі, за усною з нею домовленістю він побудував цегляний гараж та вбиральню У-1. Будівлі було збудовано без дозволу, однак рішенням виконкому Богунської районної ради № 358 від 21.08.1985 року самочинно зведені будівлі прийнято в експлуатацію та зареєстровано за даним будинковолодінням. При цьому, побудований гараж прийнято в експлуатацію як сарай Б. 06.06.1989 року архітектурно-будівельною комісією було надано дозвіл на переобладнання сараю Б під літню кухню, в якій згодом ним встановлено опалення, перекрито дах, здійснено капітальний ремонт. Після смерті матері, будинок перейшов у власність:

-ОСОБА_7 - 1 /2 частина,

-ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_1 - по 1/6 частині.

Однак, у свідоцтві про право власності за заповітом незаконно були включені

відомості про те, що померлій належав сарай Б. Оскільки сарай та вбиральня побудовані виключно за його кошти, тому, відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України вони мають бути включені тільки до його правовстановлюючих документів.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22 грудня 2010 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального права та неповне дослідження судом обставин справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 мала на праві власності будинок № 16-А по вул. Чкалова, у м. Житомирі. 08.01.1993 року вона померла. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.07.1993 року /а.с. 8/, спадщину після її смерті прийняли :

-ОСОБА_7 на 1/2 частину будинку;

-ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_1 на 1/6 частину будинку кожний. У свідоцтві зазначено, що до будинку належить сарай Б, вбиральня У.

Конкретне користування приміщеннями та будівлями між сторонами не встановлено.

У 1998 році помер ОСОБА_7 Спадщину після його смерті в рівних частках прийняли: дружина - ОСОБА_5, та діти - ОСОБА_5 /Шалашова/ Я.В. і ОСОБА_6 У свідоцтві про право на спадщину за законом від 27.08.1999 року зазначено, що до спадкового будинку № 16-А по вул. Чкалова, у м. Житомирі належить: сарай Б та вбиральня У /а.с. 12/.

13.07.2007 року ОСОБА_8 подарувала свою 1/6 частину вищезгаданого будинку ОСОБА_8 /Шалашовій/ Я.В. /а.с. 13/. У договорі зазначено, що до будинку належить сарай 6, сарай-літня кухня Б, вбиральня У.

08.08.2007року ОСОБА_2 подарував 1/6 частину спірного будинку позивачу /а.с. 9-11 / . У договорі дарування зазначено, що до житлового будинку належать сарай 6, сарай-літня кухня Б, вбиральня У, вбиральня У-1 та огорожа № 1.

З довідки Житомирського обласного міжміського бюро технічної інвентаризації № 264-А-4604 від 13.03.2009 року вбачається, що у 1979 році ОСОБА_9 було збудовано сарай Б, який прийнято в експлуатацію згідно акту прийомки, затвердженого рішенням виконкому Богунської районної ради народних депутатів № 358 від 21.08.1985 року. Рішенням архітектурно-будівельної комісії Житомирського міськвиконкому /протокол № 12 від 06.06.1989 року/, ОСОБА_9 надано дозвіл на переобладнання частини сараю під літню кухню /а.с. 14, 15/.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що надані позивачем докази не є підставою для визнання за ним права власності на сарай Б та вбиральню У-1.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених ним вимог, оскільки Акт прийомки в експлуатацію та дозвіл на переобладнання частини сараю під літню кухню видані на імя власниці будинку - ОСОБА_9 Покази допитаних у суді першої інстанції свідків є неконкретними. Копії квитанції до прибуткового ордеру та накладної, видані на померлу дружину позивача не є доказом будівництва позивачем за власні кошти спірних приміщень.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 пояснив, що сарай він побудував за власні кошти у 1978 році. На той час він зі своєю сімєю переїхав жити до матері, яка дозволила провести забудову.

Проте, оскільки ОСОБА_1 на час забудови і до 1993 року не був власником спірного будинку /або його частини /, за ним не може бути визнано право власності на певну господарську будівлю. Посилання позивача, у цьому випадку на ч. 4 ст. 368 ЦК України є безпідставним. ОСОБА_12 кодексу УРСР не передбачали можливість визнання в судовому порядку права власності на майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сімї. Тільки з прийняттям Закону України Про власність у 1991 році, вказана норма могла бути застосована до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності.

З розяснень, що містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок вбачається, що право приватної власності виникає, зокрема, коли будівництво велося за рахунок праці членів сімї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними /ст.ст. 16, 17 Закону України Про власність /.

Особи, які брали участь у будівництві жилого будинку не на підставі угоди про створення спільної власності, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво.

Таке ж право за цих умов належить членам сімї власника жилого будинку, якщо вони брали участь лише у будівництві підсобних будівель /літньої кухні, сараю тощо/ і підсобних приміщень.

Що стосується вбиральні У-1, то позивач взагалі не міг пояснити коли проведена забудова даного приміщення. У позовній заяві він зазначає, що вбиральня У-1 побудована за життя матері. Однак, при апеляційному розгляді позивач стверджував, що вбиральня зведена після її смерті. Позивач не міг пояснити коли і ким вказана споруда введена в експлуатацію.

Є також правильним висновок суду і про те, що про порушення свого права, на думку позивача, він міг дізнатися ще принаймні у 1993 році, під час отримання свідоцтва про право власності на 1/6 частину будинку за заповітом. Проте, з цього часу ним не здійснено жодних дій на захист своїх інтересів.

З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування судового рішення немає.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 304, 307, 308, 313 -315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 грудня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча Судді