Справа № 2-1626/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" серпня 2011 р. Іллічівський районий суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Топчій Т. В., при секретарі Клоковій К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» за участю третьої особи ПАТ «Азовзагальмаш» про стягнення заборгованості за договорами між роботодавцем та співавторами про винагороду за використання патенту, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2011 року позивачі звернулася до суду з позовом до відповідача ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» за про стягнення заборгованості за договорами між роботодавцем та співавторами про винагороду за використання патенту України № 40083, зазначивши у позові, що у 2000 році між співавторами які були на той час працівниками ВАТ «МЗВМ» та роботодавцем ВАТ «МЗВМ» були укладені договори про винагороду за використання патенту, предметом якого був винахід «Цистерна для затвердеваючих продуктів» за умовами п.3.2 якого роботодавець зобов»язався сплачувати співавторам винагороду у відсотках від прибутку щорічно отримуваної роботодавцем від використання винаходу у власному виробництві; у відсотках від виробничої себивартості продукції яка приходиться на винахід, або у відсотках від сум, отриманих роботодавцем у випадку продажу ліцензії на винахід. На винахід створений співавторами ними було отримано патент України № 40083. З 2004 року відповідач почав отримувати прибуток за використання винаходу у виробництві.. За період 2004-2005 років цей прибуток склав 57 578 000 грн. Таким чином 1,32 % прибутку отриманого від реалізації винаходу на кожного співавтора складає 760 037 грн, яку просили стягнути з відповідача, а також моральну шкоду в сумі 5000 грн на користь кожного з співавторів.

Ухвалою суду від 14.06.11 р.( а/с - 61 ) до участі у справі було залучено третю особу ПАТ «Азовзагальмаш».

У судовому засіданні представник позивачів - ОСОБА_5, діючий на підставі доручень, позовні вимоги позивачів підтримав та пояснив, що 26.01.05 року між співавторами ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7П, та роботодавцем ВАТ «МЗВМ» були укладені договори про винагороду за використання патенту України № 40083, предметом якого був винахід «Цистерна для затвердеваючих продуктів» за умовами п.3.2 якого роботодавець зобов»язався сплачувати співавторам винагороду у відсотках 1,32 % від прибутку щорічно отримуваної роботодавцем від використання винаходу у власному виробництві; у відсотках 0,275 % від виробничої себивартості продукції яка приходиться на винахід, або у відсотках 2,2% від сум , отриманих роботодавцем у випадку продажу ліцензії на винахід. На винахід створений співавторами ними було отримано патент України № 40083. З 2004 року відповідач почав отримувати прибуток за використання винаходу у виробництві. Разом з тим , між відповідачем «МЗВМ» та ВАТ «Азовзагальмаш» 10.01.06 року було укладено ліцензійний договір, за умовами якого Ліцензіат - ВАТ «Азовзагальмаш» придбав на умовах договору ліцензію на використання виноходу за патентом № 40083 з метою виготовлення та продажу продукції, а саме «Цистерн для затвердеваючих продуктів». За умовами договору, а саме п. 5.1 Ліцензіат - ВАТ «Азовзагальмаш» повинен був сплачувати відповідачу ВАТ «МЗВМ» 15 % прибутку, щорічно отримуваного ним від продажу винаходу за патентом № 40083. Однак даних про виконання зобов»язань за ліцензійним договором між його сторонами у позивачів нема. За умови виконання зобов»язань за ліцензійним договором, відповідач ВАТ «МЗВМ» повинен був сплачувати кожному з співавторів 2,2% від отриманої ліцензіонної суми, але розрахунок з співавторами проведений не був. Згідно проекту розрахунку ліцензіонної винагороди, виконаного НТУ ВАТ «МЗВМ», ВАТ «Азовзагальмаш» повинно було сплатити ВАТ «МЗВМ» ліцензіонну винагороду в розмірі 8 636 780 грн, але даних про фактичні розрахунки між сторонами за вказаним договором позивачі не мають. Залізнодорожні цистерни які були предметом винаходу та на які було отримано патент реалізовувалися відповідачем за кордон, що підтверджується довідкою митниці про реалізацію 315 шт цистерн моделі 1776, 1710 за період з 2004 року, картками замовлень, актами про використання об»єктів промислової власності від 27.01.05 року, підписаними посадовими особами ВАТ «МЗВМ». За період 2004-2005 років цей прибуток склав 57 578 000 грн, згідно довідки головного бухгалтера ВАТ «МЗВМ». Таким чином 1,32 % прибутку отриманого від реалізації винаходу на кожного співавтора складає 760 037 грн, яку просили стягнути з відповідача, а також моральну шкоду в сумі 5000 грн на користь кожного з співавторів, оскільки кожен з них зазнав моральних страждань через невиконання відповідачем своїх договорних зобов»язань. Строк позовної давності позивачі пропустили, оскільки фактично під час виникнення спірних правовідносин працювали у відповідача, роботодавець неодноразово запевняв їх , що зобов»язання за договором зі співавторами будуть виконані, але цього не сталося. Просив позовні вимоги позивачів задовольнити.

Представник відповідача ВАТ «МЗВМ» ОСОБА_8 діюча на підставі доручення від 15.03.11 року (а/с - 47), позовні вимоги позивачів не визнала та пояснила, що дійсно між співавторами які є позивачами у справі та їх правонаступниками та відповідачем роботодавцем ВАТ «МЗВМ» 26.01.05 року були укладені договори про винагороду за використання патенту України № 40083, предметом якого був винахід «Цистерна для затвердеваючих продуктів» за умовами п.3.2 якого роботодавець зобов»язався сплачувати співавторам винагороду у відсотках 1,32 % від прибутку щорічно отримуваної роботодавцем від використання винаходу у власному виробництві; у відсотках 0,275 % від виробничої себивартості продукції яка приходиться на винахід, або у відсотках 2,2% від сум , отриманих роботодавцем у випадку продажу ліцензії на винахід. На винахід створений співавторами відповідачем ВАТ «МЗВМ» було отримано патент України № 40083. Дійсно між відповідачем «МЗВМ» та ВАТ «Азовзагальмаш» 10.01.06 року було укладено ліцензійний договір, за умовами якого Ліцензіат - ВАТ «Азовзагальмаш» придбав на умовах договору ліцензію на використання виноходу за патентом № 40083 з метою виготовлення та продажу продукції, а саме «Цистерн для затвердеваючих продуктів». За умовами договору, а саме п. 5.1 Ліцензіат - ВАТ «Азовзагальмаш» повинен був сплачувати відповідачу ВАТ «МЗВМ» 15 % прибутку, щорічно отримуваного ним від продажу винаходу за патентом № 40083. Але фактично відповідач не отримував від ВАТ «Азовзагальмаш» суми за вказаним договором та відповідно не сплачував винагороду співавторам згідно п. 3.2 договору укладеного з ними. Будь-якого прибутку щорічно отримуваного роботодавцем ВАТ «МЗВМ» від використання винаходу цистерн у власному виробництві також не було, тому умови п.3.2 договору укладеного з позивачами 26.01.05 р. за яким роботодавець зобов»язався сплачувати співавторам винагороду у відсотках 1,32 % від прибутку щорічно отримуваної роботодавцем від використання винаходу у власному виробництві, також не виконувалися. На час розгляду справи взагалі неможливо надати будь-які бухгалтерські документи у підтвердження виготовлення, використання та реалізації цистерн моделі 1776, 1710 відповідачем у період 2004-2005 років, оскільки бухгалтерські документи за вказаний період знищені згідно довідки бухгалтерії відповідача. Данні наведені позивачами у позові стосовно даних наданих бухгалтерією відповідача за 2004-2005 роки стосовно себивартості, ціни та рентабельності цистерн, не були надані у межах укладених договорів з співавторами, данні наведені позивачами у позові про реалізацію цистерн моделі 1776, 1710 на митниці з 2004 року не доводять факту продажу та отримання прибутку відповідачем, тому вважає, що підстав для задоволення позову у судовому засіданні не встановлено. Згідно умов п. 2.1 договору від 26.01.05 року укладеного між сторонами співавтори зобов»язалися приймати участь у підготовці необхідної документації по використанню винаходу ( актів, розрахунків економічного ефекту та ін.). Однак ніяких таких дій позивачі не вчиняли. Окрім того представник позивач наполягає на застосуванні трирічної позовної давності при вирішенні справи за ст. 257, 267 ГК України, оскільки позивачі своєчасно не зверталися до суду з вимогами про захист своїх прав за п. 3.4 укладеного між сторонами договору, по закінченні календарного року, пропустили строк позовної давності без поважних причин. Окрім того, позивачі у січні 2011 року вже зверталися до суду з аналогічним позовом, але за заявою представника сторін залишили позов без розгляду. Просила у позові відмовити.

Представник відповідача ВАТ «Азовзагальмаш» ОСОБА_9 діючий на підставі доручення від 06.05.11 року (а/с - 62), позовні вимоги позивачів не визнав та пояснив, що дійсно між відповідачем «МЗВМ» та ВАТ «Азовзагальмаш» 10.01.06 року було укладено ліцензійний договір, за умовами якого Ліцензіат - ВАТ «Азовзагальмаш» придбав на умовах договору ліцензію на використання виноходу за патентом № 40083 з метою виготовлення та продажу продукції, а саме «Цистерна для затвердеваючих продуктів». За умовами договору, а саме п. 5.1 Ліцензіат - ВАТ «Азовзагальмаш» повинен був сплачувати відповідачу ВАТ «МЗВМ» 15 % прибутку, щорічно отримуваного ним від продажу винаходу за патентом № 40083. Але фактично відповідач не отримував від ВАТ «Азовзагальмаш» суми за вказаним договором, оскільки виробництва та реалізації цистерн не відбувалося. Бухгалтерських документів про оплату ВАТ «МЗВМ» за ліцензійним договором, або про отримання ВАТ «Азовзагальмаш» прибутку від продажу цистерн не зберіглося, згідно акту бухгалтерії ВАТ «Азовзагальмаш» від 29.12.10 року вони знищені за спливом строку зберігання. Просив у позові відмовити.

Суд, вислухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» за участю третьої особи ПАТ «Азовзагальмаш» про стягнення заборгованості за договорами між роботодавцем та співавторами про винагороду за використання патенту не задоволенню за наступними підставами.

У судовому засіданні встановлено, що позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 є сторонами співавторами за договором від 26.01.05 року укладеного між сторонами (а/с 8,9), а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є правонаступниками співавторів ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які померли на час розгляду справи (а/с -54,55), що підтверджується документами про прийняття спадщини.

Між співавторами які є позивачами у справі та їх правонаступниками та відповідачем роботодавцем ВАТ «МЗВМ» 26.01.05 року були укладені договори про винагороду за використання патенту України № 40083 ( а/с -8-11) , предметом якого був винахід «Цистерна для затвердеваючих продуктів» за умовами п.3.2 якого роботодавець зобов»язався сплачувати співавторам винагороду у відсотках 1,32 % від прибутку щорічно отримуваної роботодавцем від використання винаходу у власному виробництві; у відсотках 0,275 % від виробничої себивартості продукції яка приходиться на винахід, або у відсотках 2,2% від сум , отриманих роботодавцем у випадку продажу ліцензії на винахід. На винахід створений співавторами відповідачем ВАТ «МЗВМ» було отримано патент України № 40083. ( а/с - 13 )

Правовідносини сторін по справі стосовно прав інтелектуальної власності регулюються главами 35, 39 ЦК України які регулюють загальні положення про право інтелектуальної власності та право інтелектуальної власності на винахід, корисну модель та промисловий зразок, а також Законом України «Про охорону прав на винахід та корисні моделі». За ст. 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об»єкт права інтелектуальної власності, визначений ЦК та законом, до об»єктів права інтелектуальної власності за ст. 420 ЦК України зокрема віднесені винаходи, корисні моделі, промислові зразки. У даному випадку об»єктом права інтелектуальної власності є винахід створений співавторами - «Цистерна для затвердеваючих продуктів». Майновими правами інтелектуальної власності є право на використання об»єкта права інтелектуальної власності; виключне право дозволу використання об»єкта права інтелектуальної власності передбачені ст. 424 ЦК України. Згідно ст. 426 ЦК України використання об»єкту права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволу використання об»єкта права інтелектуальної власності.

У судовому засіданні встановлено, що с винахід створений співавторами «Цистерна для затвердеваючих продуктів» на який отримано патент України № 40083 є об»єктом права інтелектуальної власності. У свою чергу співавтори передали право на використання цього об»єкту права інтелектуальної власності ВАТ «МЗВМ» на оплатній основі за винагороду, що вбачається з договорів укладених кожним зі співавторів від 26.01.05 р.

Разом з тим у судовому засіданні встановлено, що відповідач по справі ВАТ «МЗВМ» уклав з ВАТ «Азовзагальмаш» 10.01.06 року ліцензійний договір ( а/с 29), за умовами якого Ліцензіат - ВАТ «Азовзагальмаш» придбав на умовах договору ліцензію на використання виноходу за патентом № 40083 з метою виготовлення та продажу продукції, а саме «Цистерн для затвердеваючих продуктів». За умовами договору, а саме п. 5.1 Ліцензіат - ВАТ «Азовзагальмаш» повинен був сплачувати відповідачу ВАТ «МЗВМ» 15 % прибутку, щорічно отримуваного ним від продажу винаходу за патентом № 40083 тобто у межах ч.4 ст. 426 ЦК України за якою умови надання дозволу (видачі ліцензії) на використання об»єкта права інтелектуальної власності можуть бути визначені ліцензійним договором який укладається з додержанням вимог ЦК та інших законів.

Позовні вимоги позивачів містять вимогу про сплату винагороди кожному з співавторів в сумі 760 037 грн на підставі п. 3.4 укладених з ними договорів від 26.01.05 р. у розмірі 1,32 % прибутку яку щорічно отримує відповідач від використання винаходу у власному виробництві за 2004-2005 роки виходячи з суми прибутку в розмірі 57 578 000 грн, однак даних про використання винаходу ВАТ «МЗВМ» у власному виробництві позивачі не надали, навпаки доводи позивачів у цій частині спростовуються ліцензійним договором укладеним між ВАТ «МЗВМ» та ВАТ «Азовзагальмаш» на використання виноходу за патентом № 40083 з метою виготовлення та продажу продукції, а саме «Цистерн для затвердеваючих продуктів». Позовні вимоги у частині отримання прибутку відповідачем в сумі 57 587 000 грн також не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні оскільки в матеріалах міститься довідка бухгалтерії ВАТ «Азовзагальмаш» ( а/с -24 ), акти про використання цистерн за патентом від 27.01.05 року цехами ВАТ «Азовзагальмаш» ( а/с 18-19), а не відповідача по справі. Тому суд вважає, що розрахунок винагороди наданий позивачами не відповідає умовам договору. Данні приведені позивачами стосовно митного оформлення для вивозу за кордон України товарів моделі 1776 та 1710 у кількості 315 шт з 2004 року (а/с -25) також не є доказом виготовлення, реалізації цистерн та отримання прибутку саме відповідачем по справі ВАТ «МЗВМ».

Інших даних які б свідчили про виконання ВАТ «Азовзагальмаш» своїх договірних зобов»язань за п.5.1 ліцензійного договору за яким Ліцензіат - ВАТ «Азовзагальмаш» повинен був сплачувати відповідачу ВАТ «МЗВМ» 15 % прибутку, щорічно отримуваного ним від продажу винаходу за патентом № 40083 у судовому засіданні також не встановлено.

Згідно ст. 465 ч.3 строк дії виключних майнових прав інтелектуальної власності на винахід спливає через двадцять років які обчислюються з дати подачі заявки на винахід у встановленому законом порядку.

Аналізуючи досліджені у суді докази та наведені норми закону, суд вважає, що між сторонами існували договірні зобов»язання стосовно використання об»єкта інтелектуальної власності, на підставі укладених між ними оплатних договорів на умовах передбачених ними.

Слід зазначити, що ст. 425 ч.2 ЦК України передбачено, що майнові права інтелектуальної власності являються діючими протягом строків, встановлених ЦК України, іншими законами або договором, як у даному випадку, оскільки між сторонами був укладений договір. Враховуючи наведене, суд вважає, що до правовідносин сторін по справі слід застосовувати загальний трирічний строк позовної давності визначений ст. 257 ЦК України, який підлягає застосуванню за заявою сторони у справі відповідно до ст. 267 ЦК України. Суд вважає, що за вимогами позивачів про оплату винагороди за 2005 рік за договорами від 26.01.05 р. за п. 3.4 пропущений строк позовної давності оскільки відповідач зобов»язався сплачувати співавторам винагороду протягом трьох місяців після закінчення кожного календарного року використання винаходу протягом дії патенту. Позивачі протягом строку позовної давності до суду не зверталися за захистом своїх майнових прав інтелектуальної власності, поважних причин для пропуску строку позовної давності суду не навели, тому у позовних вимогах позивачам слід відмовити.

Оскільки у головних позовних вимогах позивачам відмовлено, то підстав для задоволення позовних вимог позивачів про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд також не вбачає.

Керуючись ст.ст 10,60,88,212,213,215,224 ЦПК України, стст. 23, 257,267,418,420, 424, 425, 426 ЦК України, Законом України «Про охорону прав на винаходи та корисні моделі» -

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» про стягнення заборгованості за договорами між роботодавцем та співавторами про винагороду за використання патенту відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено у Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Т. В. Топчій