Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.07.2011 Справа №2-2319/11

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді: Дзюбановського Ю.І.

при секретарі судового засідання: Бєлоусовій К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення 20000 Євро за невиконанні зобовязання, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, про визнання недійсною розписку від 04.11.2010р, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, надалі позивач по первісному позову, звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, надалі відповідач по первісному позову, про стягнення з ОСОБА_2 кошти в сумі 20000 Євро за невиконанні зобовязання.

Позивач позовні вимоги підтримує, в їх обгрунтування зазначає, що ОСОБА_2, згідно написаної нею розписки винна йому 20000 Євро, які були зароблені при веденні спільного бізнесу та нею отриманні із зобовязанням кожного місяця, починаючи з 04.11.2010р. повертати по 500 Євро, що останньою належним чином не виконувалося.

Відповідач по первісному позову позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення коштів не визнає та зазначає, що розписка про наявність боргу в сумі 20000 Євро написана під психологічним тиском ОСОБА_1, будь-якого спільного бізнесу між нею та ОСОБА_1 не було, гроші в сумі 20000 Євро були поверненні ОСОБА_1 повністю.

Разом з тим, ОСОБА_2 подала суду зустрічну позовну заяву, в якій просить визнати укладену 04.11.2010р. розписку, згідно якої вона винна ОСОБА_1 суму зароблену при веденні спільного бізнесу, яка становить 20000 Євро. недійсною.

Свою зустрічну заяву ОСОБА_2 та її представник підтримують, в її обгрунтування зазначають, що будь-якого спільного бізнесу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не було, він не мав жодного відношення до здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_2, розписка була написана під психологічним тиском на неї та членів її сімї, в звязку із погрозами ОСОБА_1 при написанні розписки волевиявлення не було вільним, в дійсності не було намірів сплачувати безпідставно будь-які кошти, тобто правочин не був спрямований на настання правових наслідків. Також зазначає, що договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей, сам по собі факт підписання сторонами тексту розписки без передачі грошей не породжує в майбутньому позичальника повернути обумовлену угодою суму грошей. Оскільки грошей вона не отримувала згідно укладеної розписки, а тому відсутні підстави для їх стягнення. За таких обставин, в порядку ч. 1 ст. 231 ЦК України та ч. 3 ст. 203 ЦК України просить визнати розписку від 04.11.2010р. недійсною.

Відповідач по зустрічному позову ОСОБА_1 факти, викладенні у зустрічній позовній заяві щодо вчинення насильства, погроз та психологічного тиску при написанні боргового документа заперечує.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, встановив наступне.

04 листопада 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений правочин, за умовами якого вона винна ОСОБА_1 суму, зароблену при веденні спільного бізнесу, яка становить 20000 Євро, які зобовязувалася повертати щомісячною оплатою в сумі 500 Євро в місяць.

Тобто, сторони у відповідності до ст. 6 ЦК України уклали договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Тому, при укладенні даного правочину між його сторонами в силу ст. 11 ЦК України виникли певні зобовязання по поверненню коштів.

Факт укладення та написання даного правочину сторонами не заперечується.

Однак, ОСОБА_2 зазначає, що вона коштів не отримувала, будь-якого спільного бізнесу з ОСОБА_1 не здійснювала, розписка була написана під впливом психологічного тиску та погроз з боку ОСОБА_1 в її сторону та її сімї, гроші в сумі 20000 Євро по укладеній розписці були поверненні ОСОБА_1 в повному обсязі, а тому в силу ч. 3 ст. 203 ЦК України та ч. 1 ст. 231 ЦК України даний правочин слід визнати недійсним.

В підтвердження викладених обставин, а саме укладення розписки під впливом психологічного тиску, не ведення спільного бізнесу із ОСОБА_1 та повернення коштів останньому, на клопотання ОСОБА_2 були допитані свідки, а саме ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_3 дала покази, з яких свідчить, що вона працювала на складі і допомагала при продажі одягу в магазинах ОСОБА_2, яка представила її ОСОБА_1 як знайомого, фактів ведення спільного бізнесу назвати не може, будь-яких вказівок від ОСОБА_1 на здійснення певних справ не отримувала. Знає, що в кінці жовтня 2010 року була розмова ОСОБА_1 із ОСОБА_2 на підвищених тонах, однак з яких підстав сказати не може. Вчинення тиску, образ, погроз з боку ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не бачила. Також вказує, що про написання розписки, її умови та передачі грошей не знає.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні надала покази, з яких свідчить, що вона була продавцем в магазинах ОСОБА_2 Пізніше ОСОБА_2 переписала на неї всі справи по веденню підприємницької діяльності в магазинах з великими сумами заборгованості. ОСОБА_1 знає тривалий час, він приїжджав в магазин із своєю дружиною та сином. ОСОБА_2 представила його як знайомого і дала вказівку видавати речі з магазину без грошей, що продовжувалося протягом чотирьох років. В жовтні 2010 році ОСОБА_1Я, близько 20 год. приїхав на гуртовою-склад, в підвищених тонах розмовляв із ОСОБА_2 та ОСОБА_5Я щодо певної суми грошей, чула погрози в сторону дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_5 В чому саме була суть справи вона не знає. 10 грудня 2010 року на святкуванні річниці діяльності магазину приїхав ОСОБА_1 і почалася сварка між ним та ОСОБА_2 і ОСОБА_5 щодо грошового боргу, з яких підстав сказати не може.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засідання дав покази, з яких свідчить, що він перебуває із ОСОБА_2 в громадянському шлюбі. Вказує, що розписка була написана 04.11.2010р. в магазині на вул. Грушевського в його присутності, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Перед написанням розписки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник скандал, ОСОБА_1 вимагав повернення 70000 Євро та казав, «що його здоровя не варте цих грошей». Стверджує, що ОСОБА_1 постійно чинив на ОСОБА_2 психологічний тиск, провокував бійки та скандали, слідкував за ними на автомобілі, постійно припарковував свій транспортний засіб біля магазинів ОСОБА_2 Вказує, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільної діяльності по веденню бізнесу не було, грошей у ОСОБА_1 не могло бути, знає, що ОСОБА_6 постійно надавала йому великі суми матеріальної допомоги. Зазначає, що гроші в сумі 20000 Євро були поверненні ОСОБА_1 10.12.2010р. згідно укладеної 04.11.2010р. розписки купюрами в двох пачках. Однак, оригінал розписки ОСОБА_1 не повернув, вказавши про її відсутність. Стверджує, що погрози від ОСОБА_1 він та ОСОБА_2 сприймали реальними і вона вимушена була написати таку розписку.

Позивач по первісному позову ОСОБА_1 в підтвердження того, що він здійснював із ОСОБА_2 спільну діяльність, не вчинення психологічного тиску подав клопотання про допит свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні надала покази, з яких вбачається, що вона працювала продавцем в магазині по вул. Острозького в м. Тернополі, власником якого була ОСОБА_2 Стверджує, що ОСОБА_1 являвся директором магазину, надавав їй певні розпорядження по веденню справи, зарплату платила ОСОБА_2 Стосовно факту укладення розписки, позичання коштів, вчинення будь-яких погроз та психологічного тиску з боку ОСОБА_1 сказати не може.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні дав покази, з яких вбачається, що він почав працювати у ОСОБА_2 в 2008 року на посаді водія. Пізніше познайомився із ОСОБА_1 ОСОБА_6 слів ОСОБА_2 взнав, що він є її братом, а також вона сказала всім працівникам таке говорити. Зарплату за виконану роботу платила ОСОБА_2 Він виконував вказівки та накази ОСОБА_2 і деякі ОСОБА_1, які він сприймав як накази директора магазину. Стосовно укладення розписки та вчинення будь-якого тиску ОСОБА_1 на ОСОБА_2 повідомити нічого не може. Крім цього в судовому засіданні зазначив, що при вході до приміщення суду ОСОБА_5 висловив певні погрози та висловлювання в його сторону щодо показів, які він буде надавати по справі.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні надав покази, з яких свідчить, що він з 25.05.2010р. працював водієм в ОСОБА_2 Пізніше вона познайомила його із ОСОБА_1 і сказала, що він є директором і співвласником магазинів, яких саме не памятає.

Також, на клопотання відповідача по первісному позову ОСОБА_2, вона була допитана в якості свідка, із показів якої, наданих в судовому засіданні вбачається, що ОСОБА_1 не мав із нею будь-якого бізнесу, не займався справами у магазинах, коштів із початку заснування нею підприємницької діяльності, а саме з 2006 року не вкладав. Стверджує, що із ОСОБА_10 в неї були особисті стосунки. Через те, що перебувала в громадянському шлюбі із ОСОБА_5 вона не хотіла розголосу відносин між ОСОБА_1, написала розписку на суму 20000 Євро, щоб ОСОБА_1 залишив її та не мав ніяких претензій. Також зазначає, що сплачувала замість ОСОБА_1 кредитні зобовязання, надавала дозвіл на отримання безкоштовно речей із магазинів. Вказує, що розписка написана під тиском та психологічним примусом. Гроші були поверненні ОСОБА_1 в сумі 20000 Євро, однак оригінал розписки не взяла, оскільки дані кошти не були позикою, а лише відступними для ОСОБА_1 за певні послуги.

Суд, оцінивши матеріали справи, заслухавши покази свідків вважає, що в даному випадку належними та допустимими доказами не підтверджено факту ведення спільної підприємницької діяльності та перебування ОСОБА_1 посаді директора, оскільки доказом працевлаштування особи на певній посаді є наказ, розпорядження, постанова уповноваженого органу, записи в трудовій книжці на інші законодавчо встановленні документи, які підтверджують призначення особи на посаду та допущення її до виконання певних обовязків, а також будь-які документи, в яких засвідчено факт виконання ОСОБА_1 обовязків та несення прав директора підприємства.

Крім цього, факт повернення ОСОБА_2 20000 Євро по укладеному правочину не підтверджений належними та допустимими доказами, оскільки із умов правочину сторонами не передбачено конкретного способу виконання зобовязання, відсутні з цього приводу посилання у правочині та в будь-яких інших доказах, а покази свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про повернення 20000 Євро не можуть братися судом до уваги в даному випадку.

У відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За правилами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні, зокрема ч. 3 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою порти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство або погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Однак, під час розгляду справи ОСОБА_2 належними доказами, а також показами свідків не було підтверджено наявність насильства чи погроз з боку ОСОБА_1, оскільки кожна особа сприймає дані дії субєктивно, залежно від обставин, її психологічного та фізичного стану.

Крім цього, ОСОБА_2 не подано доказів звернення із відповідними заявами до правоохоронних органів з приводу вчинення психологічного тиску ОСОБА_1 для написання розписки та прийняття з цього приводу відповідного рішення.

Разом з тим, як вбачається із тексту правочину від 04.11.2010р. ОСОБА_2 засвідчила, що розписка написана без будь-якого фізичного і психологічного тиску.

Також суд вважає, що посилання позивача по зустрічному позову в обгрунтування визнання недійсною розписку право позичальника оспорити договір позивача на тій підставі, що грошові кошти які були одержанні ним від позикодавця, укладення договору позики з моменту передання грошей, які вона не отримувала, в даному випадку є неправомірним, оскільки укладена 04.11.2010р. розписка за своєю правовою природою не може бути договором позики в розумінні ст. 1046 ЦК України і на дані правовідносини щодо їх врегулювання не поширюється норми глави 71 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, зустрічні позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Так, судом було встановлено, що між сторонами 04.11.2010р. був укладений правочин, на підставі якого виникло зобовязань по поверненні (сплати) боржником ОСОБА_2 грошових сум в певні періоди.

Факт його підписання та укладення сторонами не заперечувався. Також під час розгляду справи не було підтверджено введення спільного бізнесу ОСОБА_2 із ОСОБА_1, перебування ОСОБА_1 на посаді директора. Доказів того, що ОСОБА_2 не отримувала від ОСОБА_1 коштів в сумі 20000 Євро та відсутність обовязку по їх поверненню згідно правочину від 04.11.2010р. відповідачем по зустрічному позову не подано.

У відповідності до ст.ст. 526, 527 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як підтверджено матеріалами справи, відповідач ОСОБА_2 покладенні на неї зобовязання по поверненню коштів помісячним платежем по 500 Євро виконувала не належним чином, в звязку з чим станом на дату ухвалення рішення заборгувала ОСОБА_1 4000 Євро за період з 04.11.2010р. по 04.07.2011р.

Станом на дату ухвалення рішення курс Євро по відношенню до гривні відповідно до даних НБУ становив 11,53 грн. за один Євро.

Сума боргу в розмірі 4000 Євро, що еквівалентно становить 46120 грн. підлягає до стягнення, оскільки підтверджена матеріалами справи, грунтується на вимогах законодавства та відсутність якої не спростовано відповідачем належними та допустимими доказами.

Позовні вимоги в частині стягнення із ОСОБА_2 решти суми неповернутих коштів 16000 Євро, суд відмовляє у їх задоволенні, оскільки право вимоги на дану суму у ОСОБА_1 станом на дату ухвалення рішення в силу ст. 530 ЦК України ще не настав і в укладеному правочині на виконання зобовязання не передбачено право кредитора ОСОБА_1 на дострокове стягнення коштів в разі невиконання боржником ОСОБА_2 чергового платежу.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення відшкодовуються позивачу ОСОБА_1 за рахунок відповідача ОСОБА_2 пропорційно сумі задоволених позовних вимог, а також із ОСОБА_2 слід стягнути в Державний бюджет відстрочену суму судових витрат.

Керуючись ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, ст.ст. 60, 88, 212, 214, 215, 218, 223, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.В задоволенні зустрічного позову відмовити.

2.Первісний позов задовольнити частково.

3.Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4000 Євро, що в еквівалентні становить 46120 грн., за невиконанні зобовязання; 461,20 грн. судового збору; 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

4.В іншій частині первісних позовних вимог в задоволенні відмовити.

5.Стягнути з ОСОБА_2 на користь Державного бюджету 8,50 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд.

Суддя Дзюбановський Ю.І.