Справа № 22-ц-3419/11 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2011 року Колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Зубарєвої К.П., Бакуса В.Я.,

секретаря Мариняк О.І.,

з участю ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 березня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа ПАТ Укрсоцбанк, про поділ мана подружжя , -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 право на 23/100 частки у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1, визнано за ОСОБА_4 право на 77/100 частки у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1.

В решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_4, ОСОБА_5

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 зазначає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному зясуванні обставин справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема наголошує, що квартира, на Ѕ якої претендувала позивачка придбана за його кошти, які він отримав за кредитним договором в банку. Іншого житла у нього немає, він проживає у цій квартирі, виконує обовязки по її утриманню. Крім того, розриваючи з позивачкою шлюб вони добровільно поділили спільне майно. На даний час позивачка перебуває в іншому шлюбі, має інше житло, жодних зобовязань по виконанню умов житлового найму не виконувала, а також не брала участі у погашенні кредитних зобовязань перед банком.

Просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права, суд неправильно визначив частки майна. Просить змінити рішення та ухвалити нове, яким визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_2.

Крім того, у своєму запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_4 ОСОБА_2 її доводи не визнала, вказавши, що твердження відповідача про те, що він придбав спірну квартиру за кошти, які він отримав в кредит, не відповідають дійсності, оскільки спірна квартира придбана під час шлюбу, перебуваючи під час якого, вони отримали молодіжний кредит, який одноособово відповідач ніколи б не отримав. Твердження ОСОБА_4 про те, що вони погодились поділити спільне майно в добровільному порядку теж не відповідає дійсності. Крім того, зазначає, що на даний час вона не перебуває в іншому шлюбі і у своїй власності не має житла. Просить відхилити апеляційну скаргу.

ОСОБА_4 і ПАТ Укрсоцбанкповідомлені належним чином в судове засідання апеляційної інстанції не зявилися, причину своєї неявки суду не повідомили, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у їх відсутності.

Вислухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 60, 61 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Обєктом спільної сумісної власності подружжя є будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 червня 1999 року, в якому у них 10 квітня 2002 р. народився син ОСОБА_6. 20 червня 2007 року рішенням Залізничного районного суду м. Львова шлюб між сторонами розірвано.

З договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом 04.07.2005 р., вбачається, що відповідачем за час шлюбу придбано квартиру АДРЕСА_1 за суму еквівалентну 42 500 доларів США, при цьому, сума еквівалентна 8 000 доларів США оплачена до підписання договору, а решту 32 500 доларів США сплачені після його підписання 04.07.2005 р. Вказані кошти в сумі 32 500 доларів США отримані відповідачем в кредит у третьої особи ПАТ Укрсоцбанк, про що було укладено договір кредиту № 600/07-105 від 04.07.2005 р.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20.06.2007 р., яке набрало законної сили, встановлено, що шлюб сторін розпався за рік до його розірвання. Із наявного в матеріалах справи протоколу судового засідання від 20.06.2007 р. вбачається, що позивачка ОСОБА_5 в судовому засіданні ствердила про те, що спільне життя із відповідачем припинене з жовтня 2006 р., із чим відповідач ОСОБА_4 погодився. На вказаний протокол зауваження сторони не подавали.

Із довідки ПАТ Укрсоцбанкпро погашення кредиту вбачається, що з липня 2005 р. по жовтень 2006 р., тобто за час спільного проживання сторін у шлюбі, було погашено кредит в сумі 10 865 доларів США, в подальшому, після припинення спільного подружнього життя сторонами, кредит погашався відповідачем самостійно.

З огляду на вказані обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обєктом спільного майна подружжя є 47/100 часток у спірній квартирі, що відповідає сумі сплаченій за придбану квартиру за час спільного проживання сторін до жовтня 2006 р. 18856,84 доларів США (8000 доларів сплачених до підписання договору купівлі-продажу 04.07.2005 р. та 10 856,84 доларів сплачених в погашення кредиту до жовтня 2006 р.).

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи зазначене положення, відсутність домовленості сторін щодо поділу майна та обставин, що б давали підставу для відступу від рівності часток, районний суд прийшов до правильного висновку, що частки сторін у спільному майні є рівними.

Зважаючи на те, що жодна із сторін не заявила вимог про реальний поділ спільного майна, відсутність даних про технічну можливість такого поділу, суд першої інстанції знову ж таки прийшов до вірного висновку, що таке слід поділити в межах заявлених вимог, визнавши за позивачкою право на Ѕ спільного майна подружжя, яким є 47/100 часток квартири АДРЕСА_1, тобто на 23/100 частки вказаної квартири, а за відповідачем право на 77/100 часток (з яких 23/100 належать відповідачу як Ѕ спільного майна подружжя, а 54/100 частки є його особистою власністю, оскільки така частка відповідає сумі сплаченій за квартиру ним з жовтня 2006 р. за особисті кошти та наявним у відповідача кредитним зобовязанням на суму 1500 доларів США).

При цьому, суд підставно не прийняв до уваги покликання позивачки та її представника на необхідність відступу від рівності часток в її користь, з огляду на положення ч. 2 та ч. 3 ст. 70 СК України. Згідно вказаних положень підставою для відступу від рівності часток є обставини, які свідчать про те, що один з подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. Покликання позивачки на те, що відповідач на дбав про матеріальне забезпечення сімї не підтверджується жодними доказами, наявність у неї кредитних зобовязань також не свідчить про такий факт, з огляду на відсутність даних про те, що такі виникли внаслідок незабезпечення сімї відповідачем.

Згідно ч. 3 ст. 70 СК України частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Із довідки виданої ТзОВ Тапфло№ 032 від 15.03.2011 р. вбачається, що відповідачем сплачуються позивачці аліменти на утримання сина з вересня 2007 р., при цьому, розмір сплачуваних відповідачем аліментів перевищує розмір прожиткового мінімуму на дитину та постійно збільшується у звязку із збільшенням заробітньої плати відповідача. Станом на лютий 2011 р. розмір аліментів на утримання дитини становить 1168,79 грн., заборгованості по сплаті аліментів немає.

Тому районний суд вірно не знайшов підстав для збільшення частки позивачки у спільному майні подружжя.

Наведене обєктивно стверджується зібраними та оціненими судом доказами, які знайшли своє підтвердження в матеріалах справи та рішенні.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, позивачкою та відповідачем не представлено як у суді першої, так і апеляційної інстанцій.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, тому підстав для їх задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 березня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Монастирецький Д.І.

Судді: Зубарєва К.П.

ОСОБА_7