Лисичанський міський суд Луганської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2011 року

Лисичанський міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Фастовця В.М.,

при секретарі судового засідання Гавриленко В.В.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Лисичанську цивільну справу за

позовом ОСОБА_2 до Державного департаменту з питань виконання

покарань України про стягнення моральної школи, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом (а.с.8), в якому вказав, що у 1971 р. відбував покарання у місцях позбавлення волі, де працівник відповідача видалив татуювання хірургічним шляхом з його лоба і випалюванням з-під очей, що носило характер катування. Також, він був виправданий у скоєнні злочину і реабілітований. Вказаними діями йому була нанесена моральна шкода в розмірі 300 000 грн., яку він просить стягнути з відповідача.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення, аналогічні викладеному у позові. Доповнив, що дії фельдшера, який видаляв татуювання, протиправними не визнавалися.

Представник відповідача позов не визнав, суду пояснив, що позивач не підтвердив розмір шкоди, не встановлена протиправність дій працівника колонії, пропущений строк позовної давності.

У судовому засіданні досліджені Докази: вирок Ворошиловградського обласного суду від 27 серпня 1971 p.; повідомлення ВСУ; письмові заперечення відповідача.

Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає позов таким, що не підлягає частковому задоволенню.

У судовому засіданні встановлено, що позивач вироком Ворошиловградського обласного суду від 27 серпня 1971 року був засуджений за ст. 187-1 КК УРСР (1960 р.) до 5-ти років позбавлення волі. Указом Президії Верховної Ради УРСР №7373 від 14.04.89. вказана стаття була виключена з КК УРСР.

Постановою Пленуму Верховного суду УРСР від 29 вересня 1989 р. вказаний вирок та ухвала судової колегії у кримінальних справах Верховного Суду УРСР від 05 жовтня 1971 р. в частині засудження за ст. 187-1 КК УРСР було скасовано, справу закрито провадженням на підставі ст.6 п.2 КПК УРСР, а позивач вважається таким, що є реабілітованим.

Зазначеним вироком суду було встановлено, що у жовтні 1970 року з обличчя позивача хірургічним шляхом були видалені татуювання.

Позивачем не надано доказів протиправності дії працівника ВТК, що є необхідною умовою для стягнення шкоди.

Окрім того, ЦК УРСР був доповнений ст.440-1, яка регулювала відшкодування моральної шкоди, на підставі Закону №2188-12 від 06.05.93..

Таким чином, на час видалення татуювань законодавство не передбачало відшкодування моральної шкоди, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.443 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на час закриття справи відносно позивача) шкода, заподіяна громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування взяття під варту як запобіжного заходу, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини службових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду в порядку, встановленому законом.

Згідно ст.1 п.1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" від 01.12.1994 р. відшкодуванню підлягає шкода, завдана внаслідок:

незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

З відповіді ВСУ вбачається (а.с.11), що реабілітація позивача була наслідком декриміналізації злочину - виключення ст.187-1 з КК УРСР, а не відсутності складу злочину саме на момент скоєння певних дій у 1970 році.

Таким чином, засудження позивача на час постановления вироку та подальше відбування покарання не було незаконним. Підстави для відшкодування моральної шкоди при таких обставинах відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Державного департаменту з питань виконання покарань України про стягнення моральної шкоди відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Луганської області через Лисичанський міський суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: