№ 2-1730 /11
Р і ш е н н я

И м е н ем У к р а и н и.

3 листопада 2011 р.

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя .

У складі : головуючого судді Голубковій М. А.

Секретаря Дребущак О.О.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку , суд-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку № 3 по вул.. Архітектурній м. Запоріжжя , пояснив в судовому засіданні , що з 1999 р. по липень 2008 р. проживала разом та вела спільне господарство з ОСОБА_2, а 21 вересня 2001 р. Шевченківський РАГС м. Запоріжжя шлюб між ними було зареєстровано , а 08.08. 2008 р. набрало чинності рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя про розірвання шлюбу між ними.

29 листопада 2000 р. вони з відповідачем проживали однією сімєї придбали жилий будинок № 3 по вул.. Архітектурній м. Запоріжжя за спільно зароблені кошти в сумі 3000 доларів США, при цьому до моменту укладення правочину купівлі-продажу , продавцю ОСОБА_3 був сплачений завдаток в сумі 200 доларів США в присутності свідків.

При укладенні правочину вона присутня не було.

У відповідності до норм ст.. 74 Сімейного Кодексу України , якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю , але не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, майно , набуте ними під час спільного проживання , належить їм на праві спільної сумісної власності , якщо інше не встановлено письмовою договором між ними. На майно, , яке є субєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка , які не перебувають у шлюбі, розповсюджуються положення глави 8 Сімейного Кодексу України .

Про те, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 29 листопада 2000 р.було укладено договір дарування , а не договір купівлі-продажу їй стало відомо у березні 2010 р.

З відповідачем шлюбні відносини вона прекратила у 2007 р., з цього часу вони проживають окремо , спільного господарства не ведуть .

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона передає або забовязується передати в майбутньому , безоплатно , майно у власність .

Згідно о ст.. 235 ч.2 ЦК України , якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили , відносини сторін регулюються правилами щодо правочину , який сторони насправді вчинили, а п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06. 11. 2009 р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання угод недійсними, регламентує , що у разі встановлення що угода укладена з метою приховати іншу угоду ,суд має визнати спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Оскільки при придбані будинку № 1 по вул. Архітектурною м. Запоріжжя були сплачені кошті , вона вважає, що при укладанні договору дарування приховано фактично договір купівлі- продажу, вона просить визнати договір дарування недійсним.

Позивачка просить згідно до ст..60 Сімейного Кодексу України, визн ати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку № 3 по вул.. Архітектурній м. Запоріжжя на праві спільної власності внаслідок його придбання за спільні сумісні кошти подружжя , суттєвого його поліпшення під час проживання спільними зусиллями , тому що вона зареєстрована у будинку і не має іншого житла.

Відповідно до п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06. 11. 2009 р. Про судовому практику розгляду цивільних справ про визнання угод недійсними, перебіг позовної давності щодо до вимог про визнання правочинів недійсними, обчисляються не з моменту вчинення правочину , а відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України від дня , коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав , пояснив у судовому засіданні , що на час укладання договору дарування між ним та ОСОБА_3 він проживав один , у шлюбі з позивачкою не находився. У 2000 р. він зняв у ОСОБА_3 спірний будинок , проживав в ньому , піклувався за нього , при цьому він допомагав ОСОБА_3 ремонтувати дачу , його квартиру , за його роботу ОСОБА_3 йому не оплачував , тому коли той запропонував подарувати цій будинок , він погодився . 29. 11 . 2000 р. між ними було укладено договір дарування. 21.09. 2001 р. він зареєстрував шлюб з позивачкою, а у 2007 р. вона разом з дитиною покинула його , з цього часу вони разом не проживали, а у 2008 р. шлюб між ними було розірвано.

Відповідач вважає,що позивачка не має права на частину будинку , так як він був придбан до шлюбі , у позові просить відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 позов також не визнав, пояснив , що здав належаний на праві власності житловий будинок № 3 по вул.. Архітектурній м. Запоріжжя ОСОБА_2, він проживав в ньому один, з позивачкою він не знайом. ОСОБА_2 допомогав йому ремонтувати дачу , квартиру ,тому він прийняв рішення про дарування йому спірного будинку . 29. 11. 2000 р. вони уклали договір дарування . Грошей він від ОСОБА_2 не отримував. У позові просить відмовити.

Третя особа Пята державна нотаріальна контора у судове засідання не зявились, надали листа, де просить прийняти рішення на розсуд суду.

Суд, вислухав сторони, приходить до висновку , що позов не підлягає задоволенню за мотивами :

Згідно до ст.. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона / дарувальник / передає або забовязується передати в майбутньому другій стороні / обдарованому / безоплатно майно / дарунок / у власність /

29. 11. 2000 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3Ф . було укладено договір дарування житлового будинку № 3 по вул.. Архітектурній м. Запоріжжя . Договір засвідчено нотаріально. На час його укладання відповідач у шлюбі з позивачкою не перебував.

Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання вказаного договору дарування недійсним , вказав , що вона проживала на той час з відповідачем однієї сімєю, вони разом передавали ОСОБА_3 задаток у сумі 200 доларів та 3000 доларів вартості будинку. У своєму позові позивачка посилалась на те, що вона має задаток було передано у присутності свідків , але у судове засідання позивачка не надала ніяких доказів і цій частині позову.

Не надано також суду, що спірний будинок є спільної сумісної власністю сторін,

що час оформлення договору дарування позивачкою не надано ніяких доказів того, що вона на цей час проживала разом з відповідачем, вела з ним сумісне господарство, не було надано суду і доказів того, що гроші взагалі передались продавцю будинку.

Суду не надано доказів того, що правочин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був удаваним.

Крім того, як пояснила у судовому засіданні , що вона не проживає з відповідачем з 2007 р. т не надала доказів того, що про договір дарування на ім.я відповідача їй стало відомо у 2010 р. При розірванні шлюбу у 2008 р. питання про розподіл майна не вирішувався.

Тому суд вважає , що позов задоволенню не підлягає, оскільки позивачка не надала суд доказів свого позову.

Керуючись ст.. 208 , 212, 213 , 215 ЦПК України,ст.. 215 , 235 , 717 ЦК України, суд-

В И Р И Ш И В :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3, третя особа Пята держаній нотаріальній конторі про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку =відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду Запорізькій області шляхом подання в суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів після проголошення рішення суду , а особами , які беруть участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення , в той строк з дня отримання копії рішення .

Суддя Голубкова М.А.