Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області
УХВАЛА

18 липня 2011 року суддя Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області Ротар М.М., розглянувши заяву Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» про забезпечення позову по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості , -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2011 р. Публічне акціонерне товариство КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 8314 гривень.

В позовній заяві зазначено, що між Банком та відповідачем 21.08.2008 р. був укладений Кредитний договір за умовами якого ОСОБА_1 надав Позичальнику грошові кошти (кредит) в сумі 1166 гривень на споживчі потреби (кінцевий термін повернення кредиту 21.08.2009 р. включно), зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 12 % річних, в обмін на зобовязання Позичальника прийняти кредит, використовувати його за цільовим призначенням та повернути своєчасно, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії та інші платежі в порядку, на умовах та у строки, що встановлені договором.

Проте, відповідач порушив умови Кредитного договору в частині своєчасного погашення кредиту та відсотків, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 01 березня 2011 р. становить 8314,01 гривень.

На підставі вищевикладеного позивач просив позовну заяву задовольнити.

Окрім того, Публічне акціонерне товариство КБ «Приватбанк» звернулося до суду з письмовою заявою про забезпечення позову по вказаній цивільній справі, зі змісту якої вбачається, що заявник в якості забезпечення позову просить накласти арешт на майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_2 в межах заявленої суми позовних вимог, а також встановити тимчасове обмеження відповідачу права виїзду за межі України до виконання зобовязань у повному обсязі за кредитним договором.

При цьому, в обґрунтування даної заяви зазначено, що підставою для застосування вказаного виду забезпечення позову є порушення відповідачем взятих на себе зобовязань та умов Договору в частині сплати основної суми заборгованості за кредитом та процентів за користування ним. Посилаючись на викладене, заявник просив заяву про забезпечення позову задовольнити, оскільки, неприйняття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду.

Розглянувши письмову заяву ПАТ КБ «Приватбанк» про забезпечення позову, суддя прийшов до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч.4 ст.151 ЦПК України), якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду (ч.3 ст.151 ЦПК України).

За правилами п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або інших осіб.

При цьому, виходячи з правової природи забезпечення позову, під останнім слід розуміти вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача та спрямованих проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати, знецінити або вчинити інші дії, що можуть призвести в майбутньому до певних складнощів при виконанні рішення суду.

Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №9 від 22 грудня 2006 р. „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, суддя розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогами.

Між тим, в заяві про забезпечення позову не зазначено достатніх та обґрунтованих підстав вважати, що не вжиття заходів забезпечення позову може в подальшому ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду. Зокрема, у заяві про забезпечення позову, заявник не вказує на яке саме майно відповідача потрібно накласти арешт та місце його знаходження, з відповідним підтвердженням останнього, не надає даних на підтвердження належності відповідачам будьякого майна та наявність грошових коштів, що обліковуються на рахунках відповідача.

Відсутність зазначених відомостей у заяві позбавляє можливості суд дійти висновку про те, що не вжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також робить неможливим виконання такої ухвали.

Крім того, суд повинен брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені в звязку з застосуванням відповідних заходів.

Так, відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року (з послідуючими змінами та доповненнями) регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і вїзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на вїзд з України і встановлює порядок розвязання спорів у цій сфері.

Положеннями ст.6 вказаного Закону встановлено, що громадянину України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянину України, який має паспорт, може бути тимчасово у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобовязання, або він ухиляється від зобовязань, покладених на нього судовим рішенням.

П.8 ст.19 Закону України «Про державну прикордонну службу» від 03 квітня 2003 року встановлено, що на Державну прикордонну службу, відповідно до визначених законом завдань, серед іншого, покладається запобігання та недопущення виїзду з України осіб, яких згідно з законодавством тимчасово обмежено у праві виїзду з України, в тому числі і за дорученням правоохоронних органів. За змістом п.4 ч.1 ст.20 вказаного Закону, саме на органи Державної прикордонної служби покладено завдання не пропускати через державний кордон України осіб, яким за мотивованим рішенням суду та правоохоронних органів не дозволяється виїзд з України або яким тимчасово обмежено право виїзду з України.

Між тим, в заяві не зазначено доказів щодо наявності у відповідача ОСОБА_2 паспорту громадянина України для виїзду за кордон та відомостей, що б вказували на його намір виїхати за межі України.

У відповідності до ч.8 ст.153 ЦПК України, суд встановивши, що заява про забезпечення позову подана без додержання вимог ст.151 ЦПК України, повертає її заявникові, який не позбавлений можливості повторно звернутися до суду з зазначеним питанням, після усунення вказаних недоліків заяви.

Керуючись ст.ст.151-153,209,210 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Заяву Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 Приватбанк про забезпечення позову по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - повернути .

Розяснити заявнику, що у разі усунення вказаних недоліків заяви про забезпечення позову, останній має право повторно звернутися до суду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подачі і апеляційної скарги протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя М.М.Ротар