АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2011 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Чічіля В.А.,

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Хіль Л.М.,

за участю секретаря: Ренкевич М.Д.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2011 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання договорів недійсними,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, просив визнати недійсними укладені між ним та закритим акціонерним товариство «ОТП Банк» (правонаступник публічне акціонерне товариство «ОТП Банк») кредитний договір №ML-D01/010/2007 від 22 листопада 2007 року та договір іпотеки №PML-D01/010/2007 від 22 листопада 2007 року, виключити з державного реєстру іпотек запис про державну реєстрацію №6082312 від 22 листопада 2007 року договору іпотеки №PML-D01/010/2007 від 22 листопада 2011 року, виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за договором іпотеки №PML-D01/010/2007 від 22 листопада 2011 року.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2011 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі, зокрема вказує на те, що місцевий суд не надав належну оцінку відсутності у відповідача на момент укладення кредитного договору в доларах США індивідуальної ліцензії та укладення договору в іноземній валюті без зазначення гривневого еквіваленту суми кредиту. Окрім того, апелянт вбачає порушення Банком вимог п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та зазначає про невідповідність пунктів договору законодавству України.

У судове засідання зявився представник відповідача.

Апелянт ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився.

З огляду на ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь в справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу слід відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, сторони уклали кредитний договір №ML-D01/010/2007 від 22 листопада 2007 року, за умовами якого ОСОБА_2 надавався кредит у сумі 43939,65 доларів США з остаточним строком повернення до 22 листопада 2035 року.

На забезпечення повернення кредитних ресурсів за кредитним договором, сторони цього ж дня уклали іпотечний договір №PML-D01/010/2007, за умовами якого у заставу Банку передавалася квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

При цьому, згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Згідно ч. 2. ст. 5 цього ж Декрету генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового

звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

За змістом ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

З цього слідує, що комерційним банкам індивідуальна ліцензія Національного банку України видається для здійснення разових валютних операцій, перелік яких міститься в ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», тоді як генеральна ліцензія дозволяє здійснювати валютні операції на постійній основі, за винятком операцій, що підпадають під режим індивідуального ліцензування.

Щодо вимог пп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Отже, відповідно до положень ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» дозволяється здійснення банками кредитування в іноземній валюті на підставі отриманої в установленому порядку генеральної ліцензії (письмового дозволу) на здійснення валютних операцій.

Із вищенаведеного вбачається, що публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» на підставі виданих Національним банком України 08 листопада 2006 року банківської ліцензії за №191 та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями за №191-1 мало право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Разом з тим, відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Підписуючи кредитний договір та договір іпотеки, позивач погоджувався з поверненням коштів та сплатою інших платежів по кредитному договору в іноземній валюті - доларах США. Тому, доводи апелянта щодо не зазначення гривневого еквіваленту суми кредиту в обох договорах є недоречними.

Також судом першої інстанції вірно встановлено, що кредитний договір не містить несправедливих умов у значенні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», окрім того позивач, скріплюючи договір своїм підписом, ці умови прийняв.

Колегія суддів не може прийняти доводи ОСОБА_2 щодо порушення Банком п. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки дана стаття встановлює підстави для розірвання договору, тоді як позов предявлено щодо визнання договору недійсним.

Крім того, не заслуговують на увагу наведені в апеляційній скарзі обставини, що Банк не розяснив ОСОБА_2 можливі кредитні ризики в звязку зі зміною курсу валюти, оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена і сторони в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Також є безпідставними доводи апелянта щодо порушення відповідачем вимог п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання інформації, оскільки за змістом цієї ж статті у разі ненадання зазначеної інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, і невиконання Банком цих вимог не тягне за собою недійсність кредитного договору та договору іпотеки.

Виходячи із вищевикладеного, судом першої інстанції повно і всебічно досліджені обставини і матеріали справи.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2011 року ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

Апеляційна скарга не містить у собі нових фактів чи засобів доведення, які б спростовували висновки місцевого суду.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий у справі:

Судді:

З оригіналом згідно:

суддя В.А. Чічіль