Апеляційний суд Житомирської області
Справа №22-ц/0690/936/11 Головуючий у 1-й інст. ПАЛАЗЮК
Категорія 37 Доповідач Косигіна Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2011 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів: Жигановської О.С., Матюшенка І.В.

при секретарі Порохня М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - Павелківська сільська рада Андрушівського району Житомирської області, ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 25 січня 2011 року, -

встановила:

У лютому 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним заповіт, складений його матір'ю ОСОБА_4 та посвідчений секретарем Павелківської сільради 25.04.2008 року. В обґрунтування позову посилався на те, що 09.02.2008 року мати склала заповіт, яким вона заповідала все своє майно дітям: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та йому. 20.08.2008 року мати померла. Після її смерті він дізнався, що вищевказаний заповіт втратив чинність, оскільки 25.04.2008 року мати заповіла все своє майно відповідачці. Вважає, що другий заповіт є недійсним, оскільки був складений матір'ю під тиском та у стані, в якому вона не розуміла значення своїх дій.

Рішенням Андрушівського районного суду від 25.01.2011 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження судом обставин справи, просить рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд. Зазначила, що судом не витребувано рішення Павелківської сільради про покладення обов'язків на секретаря сільради по вчиненню нотаріальних дій, в тому числі і посвідчення заповітів. В справі відсутня довідка і табель робочого часу за квітень 2008 року на підтвердження того, що секретар сільради ОСОБА_6 25.04.2008 року виконувала свої обов'язки. Також судом не витребувано квитанцію про прийняття неоподаткованих платежів, як сплату за вчинення нотаріальних дій, у зв'язку з чим суд не міг перевірити ідентичність підписів спадкодавця та встановити в який день спадкодавцем проведена оплата за вчинення нотаріальних дій. Крім того, в реєстрі вчинення нотаріальних дій за 2008 рік в графі № 9 стоїть підпис, який не є тотожнім з підписом, вчиненим спадкодавцем.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 4257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Відповідно до норм ст. 1247 ЦК України загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними в ст.ст. 1251, 1252 цього Кодексу.

Вимоги до форми заповіту, передбачені нормами ст. 1247 ЦК України, названі загальними, тому що вони стосуються як випадків посвідчення заповіту нотаріусом, так і іншими особами, яким законом надані такі повноваження, специфіка ж посвідчення заповітів встановлюється нотаріальною процедурою, тобто Законом України „Про нотаріат" та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Названі в цій статті вимоги мінімально необхідні, а їх недотримання є підставою для визнання заповіту нікчемним.

Судом встановлено, що 20.08.2008 року померла ОСОБА_4

(а.с.5).

За життя, 09.02.2008 року вона склала заповіт, відповідно до якого заповіла належну їй земельну ділянку площею 1,7994 га своїм дітям: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_5 (а.с. б).

Проте, 25.04.2008 року ОСОБА_4 змінила умови попереднього заповіту, склавши два нових заповіти, якими усе належне їй майно та земельну ділянку площею 1,7994 га заповіла своїй дочці - ОСОБА_2 (а.с. 245-246). Заповіти зареєстровано в реєстрі за №№ 321 та 322 (а.с. 247-248).

Вказані заповіти посвідчено секретарем Павелківської сільської ради Андрушівського району ОСОБА_6, на яку рішенням сільради № 4 від 22.01.2008 року покладено обов'язки по вчиненню нотаріальних дій /а.с. 250/. З табелю обліку робочого часу Павелківської сільради вбачається, що 25.04.2008 року ОСОБА_6 знаходилась на роботі та виконувала свої обов'язки /а.с. 251/.

При посвідченні заповіту секретарем було встановлено особу ОСОБА_4, перевірено її дієздатність, про що зроблено відмітку. Зі змісту документа вбачається, що заповіт прочитано вголос та підписано спадкодавцем власноручно.

Відповідно до вимог чинного законодавства вищезгадані заповіти були внесені в Спадковий реєстр (а.с.23-24).

В цей же день спадкодавцем були сплачені кошти за вчинення нотаріальних дій, що підтверджується квитанцією № 526456 від 25.04.2008 року /а.с. 249/.

Під час апеляційного розгляду секретар Павелківської сільради пояснила, що заповіти нею було складено на прохання ОСОБА_4, яка хотіла, щоб все належне їй майно залишилося ОСОБА_2, оскільки дочка її доглядала. Під час оформлення та посвідчення даних заповітів сторонніх осіб не було. ОСОБА_4 розуміла значення своїх дій, їй було роз'яснено наслідки зміни заповіту.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про складення заповіту з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення є безпідставними, оскільки спростовуються вищенаведеними письмовими доказами та показами сторін.

Посилання апелянта на те, що оспорюваний заповіт підписаний не заповідачем, а іншою особою, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказані обставини не є підставою заявленого ОСОБА_1 позову /ст. 11 ЦПК/.

Згідно із ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Наведені ОСОБА_3 доводи, зокрема, щодо хворобливого стану матері /а.с. 61-95/, що призвело до неусвідомлення нею своїх дій і неможливості ними керувати, на підтвердження висновків про відсутність у ОСОБА_7 у момент складання оспорюваного заповіту вільного волевиявлення, є необгрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Призначення експертизи є обов'язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи /ст. 145 ЦПК України /.

Під час розгляду справи в суді першої та суді апеляційної інстанцій ні позивачем, ні третьою особою не заявлялось клопотання про призначення по справі посмертної судово-психіатричної експертизи на предмет визначення психічного стану спадкодавця на момент вчинення заповіту. При апеляційному розгляді ОСОБА_1 та ОСОБА_3 пояснили, що таке клопотання не заявляли, оскільки не вважали за потрібне.

Також, допитані в суді першої інстанції свідки зазначили, що ОСОБА_4 під час складання заповіту усвідомлювала свої дії та розуміла, що змінює заповіт. Спадкодавець хотіла залишити все своє майно дочці, яка її останній час доглядала.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Межі судового розгляду визначає позивач (ч. 1 ст. 11 ЦК).

Оскільки позивачем не доведено, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а волевиявлення ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало її внутрішній волі внаслідок тиску з боку інших осіб та хворобливого стану, що позбавляв її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування судового рішення немає.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 25 січня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча

Судді