РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2-1200/11

12.01.2011 р. м. Харків

Московський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Горбунової Я.М.,

за участю секретаря - Марінової О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ВАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» про визнання недійсним кредитного договору та договору застави,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання недійсними кредитного договору та договору застави.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 26.06.2008 р. між ним та відповідачем був укладений кредитний договір про видачу грошових коштів в сумі 38900 доларів США на споживчі цілі, а саме, придбання автомобіля HYUNDAI SANTA-FE NEW, 2008 р. випуску, який одночасно був переданий у заставу, про що підписаний окремий договір. Грошове забовязання боржника за договором визначено в іноземній валюті доларах США, курс якого по відношенню до національної валюти становив 4,85 грн. за один долар США.

Укладаючи даний договір позивач розраховував на незначне коливання курсу валют, але з моменту укладання договору значно виріс курс долару по відношенню до гривні, в звязку з чим істотно змінилися обставини, що є підставою для розірвання договору. В разі розірвання кредитного договору, підлягає припиненню і договір застави, так як право застави припиняється у разі припинення зобовязання забезпеченого заставою.

Також позивач зазначив підставою для визнання кредитного договору недійсним недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, встановлених ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України, оскільки валютні операції між сторонами договору повинні були здійснюватися на підставі індивідуальної ліцензії НБУ на використання готівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу, якої не мали ані банк (кредитор), ані позивач (позичальник), що суперечить приписам ст.99 Конституції України, ст. 524 ЦК України, ст. 3 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 55 ЗУ «Про Національний банк України». З наведених норм закону випливає також, що банк не має повного обсягу дієздатності щодо надання кредиту. Тобто договір не відповідає вимогам чинного законодавства.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги та заявлені підстави позову підтримав, просив визнати недійсним договір кредиту та договір застави, застосувати двосторонню реституцію кредитного договору шляхом встановлення обовязку сторін повернути сплачені грошові кошти згідно офіційного курсу долару США до гривні. Додатково зазначив підставою позову те, що при укладанні договорів не була отримана згода іншого подружжя ОСОБА_3

В останньому судовому засіданні представник позивача в додаткових поясненнях зазначив також підставою позову те, що договір кредиту є удаваним правочином, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Між тим вказані зміни підстав позову не були подані відповідно до ч.2 ст. 31 ЦПК України письмовою завою та до початку розгляду справи по суті, в звзку з чим судом не розглядалися.

Представник відповідача ОСОБА_5 позовні вимоги в судовому засіданні не визнав та просив в задоволені позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, приєднані до матеріалів справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

26.06.2008 р. між сторонами був укладений кредитний договір про видачу грошових коштів в сумі 38900 доларів США на споживчі цілі, а саме, придбання автомобіля HYUNDAI SANTA-FE NEW, 2008 р. випуску, який одночасно був переданий у заставу, про що підписаний окремий договір від 26.06.2008 р. За договором дата остаточного погашення кредиту 26.06.2015 р., процентна ставка за кредитом 13,8%.

Укладений договір відповідає вимогам чинного законодавства і не може біти визнаний недійсним з підстав заявлених позивачем, доводи позивача не є обгрунтованими та доведеними.

Так, позивач наполягає на тому, що після укладення договору в звязку з значним зростанням курсу долару до національної валюти гривні істотно змінилися умови договору, що є підставою для розірвання договору, але, при цьому не просить розірвати кредитний договір у своїх позовних вимогах, а просить визнати його недійсним, що є різними способами захисту одного і того ж права. Так як позивачем заявлена вимога про визнання договору недійсним, то суд приходить до висновку, що позивачем саме такий спосіб захисту свого право і обраний. В звязку з чим відсутні підстави для вирішення питання про розірвання договору кредиту. Крім того, суд приймає до уваги, що позивачем не надано суду жодного доказу щодо того, що відповідно до вимог ст. 2 ст. 652 ЦК України сторони намагалися досягти згоди щодо приведення договору у відповідність до обставин, які істотно змінилися, або щодо його розірвання, а також що існують одночасно всі умови, передбачені п.п.1-4 ч.2 ст. 652 ЦК України для розірвання договору судом.

Не є обґрунтованими доводи позивача щодо того, що сторони договору не мали достатнього обсягу дієздатності для укладення договору внаслідок відсутності індивідуальної ліцензії НБУ та в звязку з тим, що договір укладений в іноземній валюті, що суперечить вимогам законодавства.

Так, до відносини позики застосовуються не лише загальні норми цивільного законодавства щодо зобов'язань, тобто ст. ст. 509-524 ЦК України, а і спеціальні норми Цивільного кодексу, а саме ст.ст. 1046-1057 ЦК України.

У відповідності до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення 1 параграфа глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. У відповідності до положень ч. 2 ст. 192 ЦК України до грошових коштів належить і іноземна валюта, яка може використовуватись в Україні у випадках і в порядку встановлених законом, а відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Можливість кредитування в іноземній валюті передбачена ст. 47 Законом України «Про банки ї банківську діяльність», згідно до положень якої кредитною операцією, зокрема, є розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Статті 47 та 49 ЗУ «Про банки ї банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. ВАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_3» має відповідну ліцензію Національного банку України № 10 від 11.10.2006 р. р. (а.с.33)

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». ВАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_3» також має відповідний дозвіл Національного банку України № 10-5 від 21.09.2009 р. на здійснення операцій з валютними цінностями згідно з Додатком до дозволу (а.с.34-36).

Суд вважає, що операція з надання кредиту не є операцією з використанням іноземної валюти на території України як засобу платежу, і тому не потребує індивідуальної ліцензії, як це передбачено підпунктом «в» пункту 4 статті 5 Декрету.

Крім того, немає необхідності отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України однією зі сторін договору при використанні іноземної валюти як засобу платежу при сплаті комісій, процентів, пені чи штрафних санкцій за Кредитним договором, так як в даному випадку використання іноземної валюти дозволяється без отримання такої індивідуальної ліцензії на підставі п. 1.5. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 483 від 14.10.2004 р.

Відповідно до ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в договорі в іноземній валюті. Частиною 2 ст. 192, ч.3 ст. 533 ЦК України прямо передбачена можливість використання іноземної валюти на території України, в тому числі, при здійсненні розрахунків за зобовязаннями у випадках, порядку і на умовах, встановлених законом.

Заявлена підстава для визнання договорів недійсними про те, що при укладанні договорів не отримана згода іншого подружжя позивача, не є обгрутнованою, так як діючим законодавством така згода не вимагається, в звязку з чим не може біти підставою для визнання договорів недійсними.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїм вимог і заперечень.

Так як суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про визнання договору кредиту та застави недійсними задоволенню не підлягають, то не підлягають задоволенню вимоги позивача по застосуванню наслідків недійсності правочину.

На підставі викладенного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через районний суд до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя - Я.М. Горбунова