Апеляційний суд Житомирської області
Справа №22-ц/0690/406/11 Головуючий у 1-й інст. Драч
Категорія 20 Доповідач Косигіна Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2011 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів Жигановської О.С., Котік Т.С.

при секретарі Ганько Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 листопада 2010 року, -

встановила:

У лютому 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати дійсним договір купівлі-продажу частини житлового будинку № 4-а по вул. Гоголівський в м. Житомирі, укладеного 05.12.2002 року між ним та ОСОБА_2 В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 03.12.2002 року відповідачка надала йому нотаріально посвідчене доручення на право відчуження належної їй частини будинку. 05.12.2002 року він купив у ОСОБА_2 дану частину будинку за 23220 грн. Гроші за договором купівлі-продажу він передав дочці відповідачки - ОСОБА_4, що підтверджується розпискою. Відповідачка надала йому всю технічну документацію і ключі від будинку, та передала будинок у належному технічному стані. Проте, на протязі 2002-2008 років ОСОБА_2 ухилялася від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, запевнюючи його, що це можна зробити пізніше. У квітні 2008 року відповідачка повідомила, що вона не має наміру нотаріально посвідчувати договір, у зв'язку з чим він звернувся до суду.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 29 листопада 2010 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати і задовольнити його позов. Зазначив, що в судовому засіданні було достовірно встановлено, що він придбав у відповідачки належну їй частину будинку за 23220 грн., що підтверджується як показами ОСОБА_2, так і змістом розписки.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 153 ЦК УРСР /в редакції закону 1963 року/, яка діяла в період спірних правовідносин, передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній, у належних випадках, формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди.

Встановлено, що ОСОБА_2 є власницею 14/100 ідеальних частин житлового будинку № 4-а по вул. Гоголівський у м. Житомирі на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом /а.с. 6, 21-27/.

Згідно з положеннями ст. 227 ЦК УРСР /в редакції закону 1963 року/ договір купівлі-продажу має бути нотаріально посвідчений та зареєстрований. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми /ст. 46, ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР/ тягне за собою недійсність угоди.

Недодержання простої письмової форми, що вимагається законом /ст. 44 ЦК УРСР/ позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угод на покази свідків.

Якщо така угода виконана сторонами повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, вправі визнати угоду дійсною.

З матеріалів справи вбачається, що 03.12.2002 року ОСОБА_2 надала доручення, яким уповноважила ОСОБА_5 та ОСОБА_1, діючих кожен самостійно, подарувати, обміняти та продати за ціну та на умовах на свій розсуд належну їй частину будинку та земельну ділянку. Доручення видано строком на 3 роки /а.с. 5, 53 /.

05.12.2002 року ОСОБА_4 - дочка ОСОБА_2 склала розписку, що за дорученням своєї матері вона отримала від ОСОБА_3 23220 грн. в рахунок проданої частини будинку № 4-а по вул. Гоголівській у м. Житомирі /квартира № 2/. Претензій до нього не має та мати не буде /а.с. 7/.

З даного документу не вбачається, чи придбав позивач вказаний будинок для себе, чи він діяв як представник продавця на підставі доручення, та передав власнику отримані за угодою кошти.

Крім того, з пояснень сторін вбачається, що між позивачем та відповідачкою була досягнута домовленість, що ОСОБА_3 повинен отримати дозвіл та оформить самовільні прибудови до будинку ОСОБА_2, оскільки без проведення вказаних дій неможливо нотаріально укласти договір купівлі-продажу. Проте, позивачем така домовленість не виконана, самовільні прибудови не введені в експлуатацію.

За таких обставин, доказів того, що ОСОБА_2 ухилялася від нотаріального оформлення договору купівлі-продажу, ОСОБА_6 не надано.

У зв'язку з цим, 03.02.2004 року ОСОБА_2 надала довіреність, відповідно до якої уповноважила ОСОБА_7 подарувати належну їй частину будинку та земельну ділянку ОСОБА_8 /а.с. 56 зворот/. Для цього, надала їй право отримувати необхідні документи, замовити документи для відчуження квартири, подавати заяви, вирішувати питання щодо узаконення самовільно побудованих прибудов до вищевказаної частини будинку тощо. Довіреність видана строком на 3 роки.

04.02.2004 року ОСОБА_3 склав розписку, з якої вбачається, що він отримав від ОСОБА_9 15900 грн. за продану частину будинку АДРЕСА_1. При цьому, ОСОБА_3 діяв за довіреністю від 03.12.2002 року, тобто в інтересах ОСОБА_2 - як представник продавця /а.с. 55/.

Зважаючи на вказану розписку, є безпідставними твердження позивача про те, що 05.12.2002 року він купив у відповідачки будинок, оскільки вже у 2004 році позивач продав дану частину будинку як представник власника - ОСОБА_2

У вересні 2008 року ОСОБА_9 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу 14 / 100 частин житлового будинку № 4-а по вул. Гоголівській у м. Житомирі, який було укладено 04.02.2004 року між нею та ОСОБА_2 /а.с. 57/. Посилалася на те, що будинок вона придбала у ОСОБА_1, який представляв інтереси ОСОБА_2 за дорученням та мав право на відчуження даного будинку. Вона передала ОСОБА_1 15900 грн., що підтверджується розпискою.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 28 жовтня 2008 року позов ОСОБА_7 було задоволено. Визнано дійсним договір купівлі- продажу 14/100 частин житлового будинку № 4-а по вул. Гоголівській у м. Житомирі /з відповідною часткою господарських будівель та належною до нього земельною ділянкою/, укладеного 04.02.2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 /а.с. 32/.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 09.02.2009 року вищевказане рішення суду першої інстанції скасовано та відмовлено у задоволенні позову /а.с. 33/. Під час апеляційного розгляду було встановлено, що ОСОБА_1 під час укладення вказаної угоди діяв як представник власника - ОСОБА_2, тобто не був власником спірного приміщення.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність заявленого позову, та правильно відмовив у його задоволенні.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, підстав для скасування судового рішення немає.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 листопада 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головучиий

Судді: