АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/7568/11 Справа № 22ц-8710/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Лаченкова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційногс суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого суддів

при секретарі

ОСОБА_2

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2011 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Комунального підприємства "Профдезінфекція" про стягнення утримань з нарахованої заробітної плати, стягнення заробітної плати, визнання незаконним звільнення, визнання незаконним невиконання вимог про надання легкої праці, стягнення матеріальної та моральної шкоди, відшкодування моральної шкоди, -

встановила:

ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до КП "Профдезінфекція" про стягнення утримань з нарахованої заробітної плати, стягнення заробітної плати, визнання незаконним звільнення, визнання незаконним невиконання вимог про надання легкої праці, стягнення матеріальної та моральної шкоди, відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2011 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права та просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та сторонами не заперечується, що ОСОБА_6 з 04 травня 1987 року працювала дезінфектором у відділі профдезінфекції Новомосковського району. 21 січня 1999 року відділ профдезінфекції переіменований у Комунальне підприємство «Профдезінфекція».

Згідно наказу № 27 від 03 травня 2007 року ОСОБА_6 в період з 17 березня 2008 року по 20 березня 2008 року повинна була пройти періодичний медичний огляд. В зв'язку з не проходженням обов'язкового медичного огляду ОСОБА_6 на підставі наказу від 02 червня 2008 року № 23 була відсторонена від виконання своїх обов'язків без збереження заробітної плати.

Як вбачається з виписки із бухгалтерської довідки за липень 2008 року по дезінфектору ОСОБА_6, в травні 2008 року було помилково нарахована заробітна плата розмір якої помилково був збільшений на 188,21 грн., тому при виявленні помилки на підставі наказу № 27 від 01 липня 2008 року, з заробітної плати ОСОБА_6 були утримані помилково нараховані 188,21 грн.

З 24 вересня 2008 року по 02 жовтня 2008 року ОСОБА_6 проходила обстеження в Українському науково-дослідному інституті промислової медицини в м. Кривий Ріг.

З 03 жовтня 2008 року по 16 жовтня 2008 року ОСОБА_6 перебувала у відпустці.

07 жовтня 2008 року ОСОБА_6 надала відповідачу висновок МСЕК про встановлення їй інвалідності 3 групи загального захворювання з рекомендацією легкої праці.

16 жовтня 2008 року ОСОБА_6 була звільнена з роботи за ч.2 ст. 40 КЗпП України, оскільки в штаті підприємства вільних робочих місць з легкою працею, як рекомендовано позивачці, не було.

Суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Із змісту ст. 127 КЗпП України вбачається, що відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок.

Оскільки сума 188,21 грн., яку ОСОБА_6 просить стягнути з позивача, як неправомірно утриману з заробітної плати, є сумою яка в травні 2008 року їй була помилково переплачена та згідно наказу № 27 від 01 липня 2008 року утримана, то суд прийшов до правильного висновку, щодо правомірності дій відповідача щодо утримання помилково нарахованої заробітної плати за травень 2008 року.

Що стосується позовних вимог про визнання звільнення з роботи незаконним, то судом вірно враховано, що оскільки згідно довідки МСЕК від 06 жовтня 2008 року ОСОБА_6 рекомендована легка праця подалі від джерел підвищеної небезпеки, а згідно штатного розкладу та довідки відповідача, станом на 16 жовтня 2008 року по КП «Профдезінфекція» були відсутні вакантні посади, то відповідач обґрунтовано звільнів ОСОБА_6 за п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, судом вірно зазначено, що ОСОБА_6 з наказом про звільнення була ознайомлена 16 жовтня 2008 року, а звернулася до суду 07 квітня 2010 року, тобто після спливу місячного терміну передбаченого ст. 233 КЗпП України,

Згідно ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленої до винесення рішення ним. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки КП «Профдезінфекція» заявлено про застосування позовної давності, то суд прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_6 про стягнення з відповідача на її користь компенсації за лікування та проїзд на обстеження в науково-дослідницьких інститутах, суд правильно прийшов до висновку, що ці вимоги не обгрунтовані, в зв'язку з тим, що діючім законодавством України не передбачено обов'язок підприємства, установи, організації виплачувати працівнику компенсацію за лікування та проїзд на обстеження в науково-дослідницьких інститутах.

Відповідно положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

В зв'язку з тим, що судом не встановлено порушення відповідачем прав позивачки, то суд дійшов до вірного висновку, що підстав для відшкодування моральної шкоди також не має.

Колегія суддів вважає, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень по ним.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Крім того приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

З'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями сторін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2011 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: