АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2011 року м. Дніпропетровськ

17 листопада 2011 року колегія судців судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Деревянка О.Г.

судців Красвітної Т.П., Черненкової Л.А.,

при секретарі Горлаковій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2011 року

у справі за позовом ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, прокурор Амур - Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська, треті особи: четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора, Комунальне підприємство "Дніпропетровське бюро технічної інвентаризації" про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно, встановлення факту прийняття спадщини за законом, визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, -

встановила:

У листопаді 2010 року ОСОБА_2, яка представляє інтереси неповнолітньої ОСОБА_7 та ОСОБА_4 звернулись до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позову зазначили, що з початку 1993 року по 13 жовтня 2007 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 проживали без реєстрації шлюбу у будинку № 93 По вул.. Чернігівській у м. Дніпропетровську.

На час знайомства ОСОБА_9 на праві власності належав будинок 93 по вул.. Чернігівській у м. Дніпропетровську, а ОСОБА_8 квартира АДРЕСА_1, яку вона продала, а гроші витратила на ремонт та перебудову будинку, побудовані нові споруди, потреби сімї.

04.01.1997 року у ОСОБА_9 та ОСОБА_8 народилась дочка ОСОБА_10.

У звязку зі смертю ОСОБА_9 та ОСОБА_8 13 жовтня 2007 року, відкрилась спадщина.

25.11.2009 року державним нотаріусом батькам померлого ОСОБА_9 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину по 1 / 3 частині домоволодіння № 93 по вул.. Чернігівській у м. Дніпропетровську. ОСОБА_7 також видано свідоцтво на 1 / 3 частину спадкового майна, яке вона не отримала.

ОСОБА_4 вважає, що відносини між батьками у період з 1993 року до смерті були шлюбними, будинок є їх спільною сумісною власністю як подружжя, тому кожному з подружжя повинно належати по 1/ 2 частині будинку, а тому вини як неповнолітні особи вступили в права спадщини автоматично та успадкували 1 / 2 частину домоволодіння як спадкоємці першої черги після смерті матері ОСОБА_8, тому їм повинно належати по 1 / 4 частині домоволодіння. Після смерті ОСОБА_9 спадщина також має бути розподілена по 1 / 6 частині кожному із спадкоємців, а тому за ОСОБА_7 необхідно

визнати право власності на 5/12 частин домоволодіння, батькам померлого по 1 / 6 частині кожному. З урахуванням цих обставин позивачі просили суд визнати недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на ОСОБА_5 та ОСОБА_6, скасувавши реєстрацію права власності, стягнути судові витрати.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2011 року ОСОБА_2 - представнику ОСОБА_7, ОСОБА_4 в задоволенні решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 - представник ОСОБА_7 посилаючись на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.І ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Місцевим судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно договору купівлі-продажу від 11.01.1992 року, ОСОБА_9 на праві власності належав жилий будинок № 93 по вул.. Чернігівській в м. Дніпропетровську, який розташований на земельній ділянці площею 677 кв.м. На цій земельній ділянці окрім жилого шлакобетонного будинку А- 1, житловою площею 27,0 кв.м., розташовано: та наступні господарчі будівлі - гараж Б, літня кухня В - шлакоблочні, сарай цегловий Г, сараї Д,Е, дощаті, сарай залізний Ж, вхід в підвал дощатий 3, сарай дощатий І, душова цеглова К, вбиральня цеглова Л, спорудження 1-7-1. (а.с.21)

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8, яка від першого шлюбу мала дочку ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1, з листопада 1994 року почали проживати в вищезазначеному будинку однією сімєю.

Від спільного життя у них 04.01.1997 року народилась дочка ОСОБА_7 (а.с.17)

13 жовтня 2007 року ОСОБА_9 та ОСОБА_8 загинули.(а.с.19-,20)

Після смерті ОСОБА_9, спадщину прийняли батьки померлого ОСОБА_6 та ОСОБА_5, яким 25.11.2009 року видано свідоцтва про право на спадщину за законом, кожному по 1 / 3 частині спадкового майна.

Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/ 3 частину спадкового майна (в тому числі грошових внесків) 25.11.2009 року видано також і дочці померлого - ОСОБА_7, від імені якої заяву про прийняття спадщини подала до нотаріальної контори її опікун - ОСОБА_2О.(а.с.25-27, 59, 75,76,78)

З наявних в матеріалах справи документів, а саме : договору купівлі-продажу будинку, ксерокопії висновку № 3018/3019/3020-10 судової будівельно-технічної експертизи від 22.03.2011 року вбачається, що житловий будинок № 93 по вул.. Чернігівській в м. Дніпропетровську 1977 року забудови ( з підвалом Пд. З верандою літ. «а-1») та ганком літ. «а» з козирком 1992 р. забудови, гараж «Б» 1979 р.забудови з ганком літ. «б» 1993 р. забудови (збільшений в розмірах на 87% - самочинне переобладнання), сарай «Д» 1982 р.забудови, сарай «Е» 1982 р. забудови з ганком літ. «е», душ «К» 1982 р. забудови, вбиральня «Л» 1982 року забудови, вольєр «М» 1993 р. забудови, літня кухня «Н» та «НІ» 1993 р.забудови, (самочинне будівництво), навіс «О» 1993 р.забудови, навіс «П» 2008 року забудови, вимощення 1,П, ворота № 2, колонка № 10, огорожа № 3,4,5,6, хвіртка № 1, хвіртка № 7,8,9. (а.с.148-162)

Таким чином, будинок та всі інші споруди побудовані у період 1977-1982 роки, і тільки гараж «Г» збільшений у розмінах на 87 %, вольєр «М», навіс «О», літні кухні «Н» та «НІ» збудовані у 1993 році, тобто до початку спільного життя ОСОБА_9 та ОСОБА_8. Навіс «П» побудовано після їх смерті - у 2008 ріці.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 04.10.1991, № 7 із змінами від 25.05.1998 р.№ 15 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" вирішуючи спір між учасниками спільної часткової власності на жилий будинок суди повинні враховувати, що такі вимоги можуть бути задоволені, якщо учасник спільної власності збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку (жилих і підсобних його приміщень) шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної з дозволу виконкому місцевої ради і за згодою решти учасників спільної власності.

Спорудження господарських будівель (сараїв, гаражів тощо) не є підставою для збільшення встановленого раніше розміру частки в праві власності на будинок.

З матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_11 як власник житла здійснював перебудову будинку чи підсобних його приміщень, одержував відповідні документи у місцевій раді тощо.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 та ОСОБА_4 дійсно належало 1 / 2 частина (по 1 / 4 частині кожній) квартири АДРЕСА_2, (а.с.99)

Відповідно до заяви ОСОБА_8 голові Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська, вона у 1998 році просила надати їй дозвіл на продаж цієї квартири, що також належала неповнолітній ОСОБА_4, у звязку з проживанням з чоловіком у спірному будинку. При цьому зазначила, що для дитини має намір придбати однокімнатну квартиру за адресою вул.. Висоцького, 4 / 24. (а.с.103)

Рішенням виконавчого комітету Індустріальної районної ради від 15.12.1998 року № 479,2 такий дозвіл надано, проте данні про причини, за яких ОСОБА_4 не придбала квартиру неповнолітній дочці в матеріалах справи відсутні, (а.с.104)

Сімейний кодекс України в редакції Закону України від 10 січня 2002р., на який як на підставу свого позову посилались позивачі, набув чинності лише з 01 січня 2004 року і на правовідносини, що виникли до 01 січня 2004 року не розповсюджується.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК.

Згідно КпШС УРСР, який діяв до 01 січня 2004 року, фактичні шлюбні відносини не породжували будь-яких правових наслідків для сторін та виникнення прав та обовязків подружжя.

Згідно Закону України «Про власність», який був чинним до 20 червня 2007 року, спільною сумісною власністю громадян є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16), а також майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними (ст. 17).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно зазначено в рішенні про те, що будинок № 93 по вул.. Чернігівській в м. Дніпропетровську не є спільним майном ОСОБА_9 та ОСОБА_8 Позивачами не доведено тих обставин, що за час спільного життя та в наслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя збільшилася вартість майна.

Обґрунтованим є висновок суду також про те, що позивачами не доведені посилання у позові, що кошти від продажу у 1998 році квартири ОСОБА_8, були витрачені на ремонт спірного будинку, його переобладнання, у звязку з чим вартість домоволодіння збільшилась. І такі докази позивачами суду не надано.

Посилання позивачів на те, що будинок був непридатний для проживання, та потребував витрачання значних коштів, не відповідають дійсності, оскільки при придбанні будинку він був жилим (зазначено в договорі купівлі-продажу), а його нерентабельність для попереднього власника не означає таку необхідність.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

В суді апеляційної інстанції з пояснень позивачів встановлено, що позивачка ОСОБА_4, а також неповнолітня ОСОБА_7 мають право власності на квартиру у м. Дніпродзержинську, яка належала батькам померлої ОСОБА_8, хоча відповідні документи позивачами суду не надано.

Крім того, судом першої інстанції правильно в рішення зазначено, що у звязку з відсутністю підстав для визнання спірного домоволодіння спільним сумісним майном ОСОБА_9 та ОСОБА_8, підстави для встановлення факту їх проживання однією сімєю без укладення шлюбу відсутні, оскільки встановлення такого факту не тягне за собою виникнення права власності ОСОБА_8 на 1 / 2 частину домоволодіння, і як наслідок визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом на імя відповідачів, а також скасування реєстрації прав власності на нерухоме майно.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, яким ОСОБА_2 - як представнику ОСОБА_7 та ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні позовних вимог є обґрунтованим, та таким що відповідає вимогам закону.

Таким чином, з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи і давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Приведені в апеляційній скарзі доводи правильність рішення суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись,ст.ст. 209,218,303,307, 308,315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2011 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: