Апеляційний суд Чернівецької області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2011 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О.О.

суддів: Перепелюк Л.М., Кулянди М.І.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: представника відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Державний ощадний банк України» Дєдової Л.П., ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють вінтересах ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Державний ощадний банк України» про визнання договору іпотеки недійсним та скасування реєстраційних записів нотаріуса за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 липня 2011 року,

встановила:

В березні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом.

Просив:

-визнати недійсним договір іпотеки, який був укладений між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі ВАТ «Ощадбанк») та ОСОБА_4 25 липня 2007 року;

-скасувати реєстраційний запис зроблений приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області Коржан В.Д. від 25 липня 2007 року щодо реєстрації в Державному реєстрі іпотеки спірного житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями, які розташовані по АДРЕСА_1 та реєстраційний запис від 25 липня 2007 року № 3092 у єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, щодо вказаного спірного нерухомого майна.

Посилався на те, що 23 липня 2007 року між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_6 укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 767. Відповідно до вказаного ОСОБА_7 отримав кредит в сумі 257 тисяч гривень, зі строком повернення кредитних коштів до 22 липня 2014 року.

23 липня 2007 року ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_4 уклали договір іпотеки з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_6 за вказаним кредитним договором. Відповідно до умов цього договору предметом іпотеки є житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, які розташовані по АДРЕСА_1 та належать на праві власності ОСОБА_4

На час укладення договору іпотеки у спірному будинку були зареєстровані та проживали малолітні онуки позивача.

Договір іпотеки був укладений в порушення вимог ст. 17 Закону України „Про охорону дитинства" без попередньої згоди органу опіки та піклування та на два дні пізніше від кредитного договору.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 липня 2011 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити .

Посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що що 23 липня 2007 року між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_6 укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 767. Відповідно до вказаного ОСОБА_7 отримав кредит в сумі 257 тисяч гривень, зі строком повернення кредитних коштів до 22 липня 2014 року.

23 липня 2007 року ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_4 уклали договір іпотеки з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_6 за вказаним кредитним договором. Відповідно до умов цього договору предметом іпотеки є житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, які розташовані по АДРЕСА_2 та належать на праві власності ОСОБА_4

На час укладення договору іпотеки дочка позивача та її малолітні діти права власності на предмет іпотеки не мали. При можливій реалізації спірного будинку питання про виселення малолітніх дітей вирішуватись не буде і право користування житловим будинком може бути збережене за ними.

Позивач пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

З такими висновками суду повністю погодитись не можна.

Так, відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно ч.1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною цих вимог є підставою його недійсності (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" ,який набрав чинності з 1 січня 2006 року, неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям (ч. 4 цієї статті).

Згідно п. 25 Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 запис про обтяження майна іпотекою може бути виключений на підставі рішення суду з обов'язковим зазначенням порядкового номера запису.

Згідно п. 1.5 Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, яке затверджене наказом Міністерства юстиції України від 9 червня 1999 р. N 31/5(у редакції наказу Міністерства юстиції України від 18 серпня 2004 р. N 85/5) реєстраторами Реєстру заборон (далі - Реєстратор) є:

державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з Адміністратором і мають повний доступ до Реєстру заборон через комп'ютерну мережу;

державне підприємство "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України та його регіональні філії.

Реєстратори приймають заяви про реєстрацію обтяження об'єкта нерухомого майна від державних нотаріальних контор та приватних нотаріусів, які не є Реєстраторами, судів, слідчих органів та інших осіб, визначених цим Положенням; уносять та вилучають записи до (з) Реєстру заборон про заборони, арешти щодо нерухомого майна; отримують (видають) витяги з Реєстру заборон. Реєстратори також уносять та вилучають до (з) Реєстру заборон відомості про тимчасові застереження щодо нерухомого майна.

В п. 2.1.Положення зазначені підстави для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об'єкти нерухомого майна.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи 23 липня 2007 року між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_6 був укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 767. Відповідно до вказаного ОСОБА_7 отримав кредит в сумі 257 тисяч гривень, зі строком повернення кредитних коштів до 22 липня 2014 року.

23 липня 2007 року ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_4 уклали договір іпотеки з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_6 за вказаним кредитним договором. Відповідно до умов цього договору предметом іпотеки є житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, які розташовані по АДРЕСА_3 та належать на праві власності ОСОБА_4

Ухвалюючи рішення про відмову в позові суд першої інстанції помилково виходив з того, що на час укладення оспорюваного договору разом з позивачем відповідно до довідки Великокучурівської сільської ради від 11 березня 2010 року проживали малолітні діти, а відповідно до довідки цієї ж сільської ради від 16 квітня 2010 року даних про проживання цих дітей немає.

Наявність розбіжностей у вказаних довідках і можливість дійсної відсутності реєстрації цих дітей на час укладення іпотечного договору, пояснюється тим, що представник позивача-Паладян П.І. не виключала можливості відсутності цієї реєстрації, а отже на час вчинення правочину право власності на предмет іпотеки ні у дочки позивача, ні у малолітніх дітей-його онуків не було.

Наведені вище обставини вказують на те, що суд належним чином не встановив обставини, щодо місця проживання малолітніх онуків позивача на момент укладення договору. Суд першої інстанції також не врахував, що позивач не обгрунтовував свій позов обставинами про те, що його дочка та внуки на момент укладення договору іпотеки мали право власності на спірний будинок.

Суд першої інстанції також помилково послався на те, що при можливій реалізації житлового будинку не вирішується питання виселення малолітніх дітей, а вирішується питання переходу права власності, а право користування будинком може бути збереженим і при новому власнику, а тому аргументи позивача щодо наявності факту користування малолітніми дітьми жилим будинком, як підстави для визнання іпотечного договору недійсним суд не вбачає.

Зокрема припущення суду про те, що користування спірним будинком може бути збережено за дітьми і при новому власнику не може бути підставою для відмови в позові.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції не врахував що відповідно до положень ч. 5 ст. 12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або не розумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

В пункті 5 договору іпотеки ОСОБА_4 надав ряд запевнень та гарантій стосовно предмета іпотеки.

При укладенні договору іпотеки ОСОБА_4 надав банку довідку про склад сім'ї від 24 липня 2007 року № 2995, видану виконавчим комітетом Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району в якій було зазначено, що в спірному будинку на той час були прописані та проживали позивач та його дружина ОСОБА_3

Така поведінка ОСОБА_4 відповідно до правил ч. 5 ст. 12 ЦК України була розумною та добросовісною.

З позовної заяви та матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_4 пред'явив позов в своїх інтересах, обгрунтовуючи його тим, що в результаті укладення договору іпотеки були порушені права його внуків на користування спірним будинком. При цьому позивач не зазначив обставин та не надав доказів того, що в результаті укладення оспорюваного договору іпотеки були порушені його законні права. ОСОБА_4 не є особою , яка відповідно до закону наділена правом захищати в суді права своїх внуків.

Враховуючи наведене вище позовна вимога про визнання недійсним договору іпотеки, який був укладений між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі ВАТ «Ощадбанк») та ОСОБА_4 25 липня 2007 року є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Не підлягають задоволенню вимога про виключення реєстраційного запису зробленого приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області Коржан В.Д. від 25 липня 2007 року щодо реєстрації в Державному реєстрі іпотеки спірного житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями, які розташовані по АДРЕСА_1 та позовна вимога про скасування реєстраційного запису від 25 липня 2007 року № 3092 у єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, щодо вказаного спірного нерухомого майна, оскільки вони є похідними від вимоги про визнання договору іпотеки недійсним.

Крім того, як вбачається з вищевказаних норм Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, яке затверджене наказом Міністерства юстиції України від 9 червня 1999 р. N 31/5 суд не наділений повноваженнями внесення до Реєстру заборон або вилучення з нього відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об'єкти нерухомого майна.

Суд першої інстанції також зробив помилковий висновок про те, що позивач пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

При цьому суд не взяв до уваги, що згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до часин 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на зміст заначених статей ЦК України 2003 року, положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через сплив строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Така ж позиція викладена й у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Вирішуючи спір суд зазначених вимог закону не врахував і відмовив у позові як за безпідставністю, так і за спливом стоку позовної давності.

Враховуючи зазначені вище обставини колегія суддів вважає, що рішення слід змінити.

Зокрема з мотивувальної частини рішення слід виключити зазначені судом обставини про те, що на час укладення оспорюваного договору разом з позивачем відповідно до довідки Великокучурівської сільської ради від 11 березня 2010 року проживали малолітні діти, а відповідно до довідки цієї ж сільської ради від 16 квітня 2010 року даних про проживання цих дітей немає.

Наявність розбіжностей у вказаних довідках і можливість дійсної відсутності реєстрації цих дітей на час укладення іпотечного договору, пояснюється тим, що представник позивача-Паладян П.І. не виключала можливості відсутності цієї реєстрації, а отже на час вчинення правочину право власності на предмет іпотеки ні у дочки позивача, ні у малолітніх дітей-його онуків не було.

Крім цього при можливій реалізації житлового будинку не вирішується питання виселення малолітніх дітей, а вирішується питання переходу права власності, а право користування будинком може бути збереженим і при новому власнику, а тому аргументи позивача щодо наявності факту користування малолітніми дітьми жилим будинком, як підстави для визнання іпотечного договору недійсним суд не вбачає. Позивач пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Доповнити мотивувальну частину рішення посиланням на те, що ОСОБА_4 під час укладення договору іпотеки від 25 липня 2007 року діяв розумно та добросовісно. В результаті укладення договору іпотеки не були порушенні законні права позивача та на ч. 5 ст. 12 ЦК України, п. 25 Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410, п.п. 1.5, 2.1 Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, яке затверджене наказом Міністерства юстиції України від 9 червня 1999 р. N 31/5(у редакції наказу Міністерства юстиції України від 18 серпня 2004 р. N 85/5)

В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 липня 2011 року, змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення зазначені судом обставини про те, що на час укладення оспорюваного договору разом з позивачем відповідно до довідки Великокучурівської сільської ради від 11 березня 2010 року проживали малолітні діти, а відповідно до довідки цієї ж сільської ради від 16 квітня 2010 року даних про проживання цих дітей немає.

Наявність розбіжностей у вказаних довідках і можливість дійсної відсутності реєстрації цих дітей на час укладення іпотечного договору, пояснюється тим, що представник позивача-Паладян П.І. не виключала можливості відсутності цієї реєстрації, а отже на час вчинення правочину право власності на предмет іпотеки ні у дочки позивача, ні у малолітніх дітей-його онуків не було.

Крім цього при можливій реалізації житлового будинку не вирішується питання виселення малолітніх дітей, а вирішується питання переходу права власності, а право користування будинком може бути збереженим і при новому власнику, а тому аргументи позивача щодо наявності факту користування малолітніми дітьми жилим будинком, як підстави для визнання іпотечного договору недійсним суд не вбачає. Позивач пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Доповнити мотивувальну частину рішення посиланням на те, що ОСОБА_4 під час укладення договору іпотеки від 25 липня 2007 року діяв розумно та добросовісно. В результаті укладення договору іпотеки не були порушенні законні права позивача та на ч. 5 ст. 12 ЦК України, п. 25 Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410, п.п. 1.5, 2.1 Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, яке затверджене наказом Міністерства юстиції України від 9 червня 1999 р. N 31/5(у редакції наказу Міністерства юстиції України від 18 серпня 2004 р. N 85/5).

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: