_____________________________________________________________________________
Справа№1512/2-2/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2011 року, Київський районний суд міста Одеси

у складі головуючого судді Галій С.П.

при секретарі Ткаченко В.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Оборони України, третя особа тимчасово виконуючий обовязки Міністра Оборони України, третя особа - голова Одеської обласної державної адміністрації про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд

Встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовними вимогами до відповідача ОСОБА_2 Оборони України, третя особа тимчасово виконуючий обовязки Міністра Оборони України, третя особа- голова Одеської обласної державної адміністрації про поновлення на роботі на посаді директора державного підприємства Одеський автомобільний ремонтний заводта про стягнення з ОСОБА_2 оборони України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав поданий ним позов.

Позивач мотивує заявлені вимоги тим, що наказ виконуючого обовязки міністра оборони України № 445 від 07.09.2009 на підставі якого він ОСОБА_1 був звільнений з посади директора державного підприємства Одеський автомобільний ремонтний заводз 08.09.2009р. прийнято з грубим порушенням норм трудового законодавства, з перевищенням повноважень посадової особи, яка підписала зазначений наказ та з порушенням процедури його звільнення як керівника підприємства так як не були дотримані норми і правила його звільнення передбачені діючим законодавством України.

Позивач вважає, що підстави його звільнення зазначені в наказі є надуманими, так як вони суперечать фактичним обставинам.

В заявленому позові і в судовому засіданні позивач вказує, що його звільнення було проведено також з в порушення ст. 40 КЗпП України в період його перебування у відпустці.

Крім того в порушення ч.2 ст.36 Закону України Про місцеві державні адміністраціїзвільнення керівника підприємства, що належать до сфери управління міністерства було проведено без погодження з відповідною місцевою державною адміністрацією.

Також позивач вважає, що відповідно до Закону України Про тимчасове виконання обов'язків посадових осіб, яких призначає на посаду за згодою Верховної Ради України Президент України або Верховна Рада України за поданням Президента Україниособа, що підписала наказ про звільнення позивача із займаної ним посади, а саме ОСОБА_3 не мав відповідних юридичних повноважень виконуючого обовязки Міністра оборони України, так як на таку посаду не був призначений, тому фактично не будучи призначеним на посаду виконуючого обовязки міністра оборони України ОСОБА_3 підписуючи наказ про його звільнення діяв перевищенням повноважень.

Також інформація, наведена в наказі міністра оборони № 445 від 07.09.2009р.,як обґрунтовуванням його звільнення, є явно помилковою, не обґрунтованою та не підкріплена наявними доказами та фактичними даними, тому не могла бути підставою для його звільнення із займаної посади.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечує проти позовних вимог, пояснив суду, що звільнення позивача відповідачем проведено на підставі п. 8 ч.1 ст. 36 КЗпП України і п. 5.3 розділу 5 контракту, у звязку з чим до даних правовідносин не може застосовуватися ст. 40 КЗпП України, а звільнення особи у період надходження у відпустці є цілком правомірним. Підставою для звільнення керівника є данні викладені в наказі.

Представник третьої особи, проти позову заперечував.

Представник відповідача ОСОБА_2 Оборони України і третьої особи тимчасово виконуючого обовязки Міністра Оборони України, а також представник третьої особи голови Одеської обласної державної адміністрації в судовому засіданні по суті заявленого позову дали суду пояснення. Заявлений позивачем позов не визнали. Представник ОСОБА_2 Оборони України і третьої особи тимчасово виконуючого обовязки Міністра Оборони України в судовому засіданні зобовязався надати суду докази по справі, які стали підставою для звільнення позивача. Не зважаючи на неодноразове повідомлення його про виклик в судове засідання належним чином у порядку ст. ст. 74,76,77 ЦПК України представник в судове засідання не зявлявся, не надав суду доказів на підставі яких був звільнений позивач.

Представник третьої особи голови Одеської обласної державної адміністрації також належним чином про час та місце проведення судового процесу судом повідомлявся в порядку ст. ст. 74,76,77 ЦПК України, в судове засідання не зявлявся.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, які приймають участь у справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

На підставі наказу Міністра Оборони України № 120 від 26 березня 2008 року та письмового контракту укладеному між ОСОБА_2 Оборони і позивачем ОСОБА_1 від 26 березня 2008 року позивача було призначено директором державного підприємства Одеський автомобільний ремонтний заводз 31 березня 2008 року

Наказом виконуючого обовязки Міністра Оборони № 445 від 07.09.2009р. позивач був звільнений з посади директора державного підприємства Одеський автомобільний ремонтний заводз 08.09.2009 за невиконання умов контракту (на підставі п. 8 ч.1 ст. 36 КЗпП і п. 5.3 розділу 5 контракту).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується судовий захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч.2 ст.36 Закону України Про місцеві державні адміністраціїкерівники підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління міністерств та інших центральних органів виконавчої влади на місцях, призначаються та звільняються з посад за погодженням з відповідною місцевою державною адміністрацією.

Як вбачається з матеріалів справи погодження щодо звільнення ОСОБА_1 з посади директора державного підприємства Одеський автомобільний ремонтний заводголова Одеської облдержадміністрації не надавав. Доказів, які б свідчили про наявність погодження наказу про звільнення керівника підприємства, що належать до сфери управління міністерства оборони, відповідачем суду не надано.

Письмовий контракт між позивачем ОСОБА_1 і ОСОБА_2 оборони України в особі Міністра оборони України ОСОБА_4 про прийняття на роботу був підписаний від 26.03.2008 року.

А згідно матеріалів справи наказ про звільнення позивача (Наказ Міністра Оборони № 445 від 07.09.2009 р.) підписано тимчасово виконуючим обов'язки Міністра оборони України ОСОБА_3

Постановою Верховної Ради України N 1477-VI від 05.06.2009 року "Про звільнення ОСОБА_4 з посади Міністра оборони України" ОСОБА_4 було звільнено з посади міністра оборони 05.06.2009р.

У відповідність із Законом України Про тимчасове виконання обов'язків посадових осіб, яких призначає на посаду за згодою Верховної Ради України Президент України або Верховна Рада України за поданням Президента Україниу разі звільнення (відставки) особи, яку призначає на посаду за згодою Верховної Ради України Президент України, або особи, яку призначає на посаду Верховна Рада України за поданням Президента України, обов'язки звільненої особи тимчасово, але не більше одного місяця, виконує перший заступник (а у разі його відсутності - заступник) цієї посадової особи, призначений конституційно легітимною особою.

Згідно з Законом термін тимчасового виконання обов'язків Міністра оборони України ОСОБА_3 закінчився 06.07.2009року. Таким чином на момент підписання наказу, а саме 07.09.2009р., ОСОБА_3 не був призначений як виконуючий обовязки тому не мав законних повноважень виконуючого обовязки Міністра оборони України, в звязку з чим не мав повноважень на видання наказу про звільнення позивача.

Крім цього як вбачається з матеріалів справи позивач з 27 серпня 2009 року знаходився у черговій відпустці під час якої позивача було звільнено із займаної ним посади.

Правилами ст. 40 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Стаття 43 Конституції України та ст. 5-1 Кодексу законів про працю, передбачені гарантії забезпечення права громадян на працю. Держава гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Тому суд вважає, що гарантії забезпечення права громадян на працю, передбачені діючим законодавством України, також стосуються і позивача, якого було звільнено із займаної посади під час його перебування в черговій відпустці.

Відповідач у своїх запереченнях зазначив, що звільнення позивача проведено у відповідності до п. 5.3 розділу 5 контракту з підстав зазначених у наказі про звільнення.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Проте, не зважаючи на неодноразові вимоги суду до відповідача про надання суду документів підтверджуючих підстави для звільнення позивача відповідач не надав належних та допустимих доказів суду, які б підтверджували та обґрунтували зазначені у наказі про звільнення позивача підстави, про негативні результати діяльності позивача.

Крім того, надані позивачем суду документи (акт прийому передачі державного підприємства Одеський автомобільний ремонтний завод) свідчать, що при вступі на посаду позивач прийняв підприємство в незадовільному фінансовому стані.

Так як на момент прийняття підприємства ,вступу на посаду позивачем ОСОБА_1 загальна кредиторська заборгованість підприємства складала 3347,0тис.грн., з яких заборгованість з виплати заробітної плати 414,0 тис.грн., перерахування до пенсійного фонду 345,0 тис.грн.

При таких викладених обставинах суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, підлягає задоволенню, оскільки матеріалами справи та дослідженними під час судового засідання доказами доведено, незаконність звільнення ОСОБА_1 з посади директора державного підприємства Одеський автомобільний ремонтний завод.

Також згідно з п. 9 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170, контракт набуває чинності з моменту його підписання або з дати, визначеної сторонами у контракті і може бути змінений за згодою сторін, складеною у письмовій формі.

Враховуючи наведене суд приходить до висновку про те, що законного приводу і підстав для звільнення позивача із займаної посади не було, так як позивач не допустив порушення зазначеного в наказі про звільнення як підставу для його звільнення. Судом в судовому засіданні не встановлено, що по вині позивача не було забезпечено прибуткову діяльність підприємства. Тим самим суд приходить до висновку про те, що відповідач не довів у суді вину позивача в порушенні трудового законодавства, що могло стати підставою для розірвання трудового договору між сторонами.

Виходячи з наведеного суд приходить до висновку про відсутність вини позивача ОСОБА_1 що діяльність Одеського автомобільного ремонтного заводум.Одеси за період його роботи по вині позивача була збитковою.

Суд встановив, що рішення відповідача про розірвання трудового контракту і звільнення позивача із займаної посади було проведено з порушенням вимог трудового законодавства.

Підприємство входить до сфери управління ОСОБА_2 оборони України, а відповідно до ст. 36 Закону України Про місцеві державні адміністрації, керівники підприємств, установ та організацій, на місцях, що належать до управління міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, призначаються та звільняються з посад за погодженням з головою відповідної місцевої державної адміністрації.

Суд вважає, що відповідачем вказана вимога закону була порушена при звільненні позивача з посади директора державного підприємства Одеський автомобільний ремонтний заводм.Одеси, а саме, відповідачем не було отримано погодження голови Одеської обласної державної адміністрації. При цьому, судом приймається до уваги, що призначаючи на вказану посаду позивача, відповідачем вимоги закону в цій частині були додержані, призначення на посаду позивача письмово було погоджено з головою Одеської обласної державної адміністрації.

Згідно ст.235КЗпП України особи незаконно звільнені з роботи і встановлені судом на попередньому місці роботи по рішенню суду стягується середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення згідно доказів наданих позивачем, середній заробіток позивача з дня його звільнення на день винесення рішення суду становить 3053 гривні, який підлягає стягненню з відповідача.

Припинення трудового договору може мати місце лише з підстав передбачених законодавством, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу проводиться у випадку порушення трудового законодавства України, яким передбачено звільнення працівника із займаної посади.

Тому, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі на посаді директора державного підприємства Одеський автомобільний ремонтний заводм.Одеси.

Суд також вважає необхідним задовольнити вимоги позивача, допустити в негайне виконання рішення суду в частині поновлення його на роботі в порядку ст. 217 ЦПК і ст. 232 КЗпП України.

Керуючись ст.ст. 19, 43 Конституції України, ст. 40 КЗпП України , ст. ст. 88, 209, 212- 215, 223 ЦПК України, ст.40,148,221,232, 235 КзпП України суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Оборони України, третя особа тимчасово виконуючий обовязки Міністра Оборони України, третя особа - голова Одеської обласної державної адміністрації про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді директора державного підприємства Одеський автомобільний ремонтний заводм.Одеси.

Стягнути з ОСОБА_2 оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу 3053 гривні.

На підставі ст.235 КзпП України допустити негайне виконання рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді директора державного підприємства Одеський автомобільний ремонтний заводм.Одеси.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області через Київський районний суд міста Одеси шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : Галій С. П.