Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.09.2011 Справа №2-6905/11
Тернопільський міськрайонний суд
Тернопільської області в складі :

Головуючого - Сливка Л. М.

за
участі секретаря - Заплітного Б. З.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.Тернополі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 по визнання правочинів,
учинених під впливом помилки,
недійсними,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1, від імені та в
інтересах якого діє ОСОБА_3, в серпні 2011
року до суду з позовом до
відповідаччки ОСОБА_2 про визнання
договорів дарування частини
нерухомого майна, вчинених під впливом
помилки, недійсними, застосування
наслідків недійсності правочину,
посилаючись на те, що між ними 26.04.2006 р.
укладено договір дарування, згідно з
яким ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2
прийняла в дар ? частини від земельної
ділянки площею 0, 105 га та ? частину від
земельної ділянки площею 0, 07 га на
території АДРЕСА_1, а також договір
дарування, згідно з яким позивач
подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар ?
частини житлового будинку з надвірними
побудовами та спорудами, який
розташований за адресою в АДРЕСА_1.
Однак, вважає, що вказані договори
вчинені ним під впливом помилки щодо
природи правочинів, оскільки вказане
майно належало сторонам на праві
спільної сумісної власності подружжя і
між ними була домовленість про поділ
майна. Договори дарування замість
договорів про поділ майна були
підписані ними на прохання
відповідачки лише з метою уникнення
сплати податку з доходів фізичних осіб.
Оскільки за своєю суттю укладені
договори не відрізнялися від договору
про поділ майна, позивач не звернув
уваги на правові наслідки таких
договорів. У зв"язку з наведеним та на
підставі ч. 1 ст. 229, ст. 216 ЦК України
просить задовольнити позовні вимоги.

Представник позивача ОСОБА_1 в
судовому засіданні позов підтримала в
повному обсязі, посилаючись на
обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та її
представник ОСОБА_4 проти задовлення
позову ОСОБА_1 заперечили в повному
обсязі та суду пояснили, що при
посвідченні спірних договорів
дарування позивачу було відомо про їх
правову природу. Воля позивача при
цьому була спрямована саме на
дарування, оскільки такі правочини
були вчинені на прохання батька
відопвідачки , який у 2006 році позичив
ОСОБА_1 50 000 доларів США з умовою, що
останній подарує відповідачці свої
частки у їх спільному подружньому
майні. При цьому, відповідачка та її
представник у письмових запереченнях
проти позову заявили про пропуск
позивачем строку на звернення до суду
за захистом свого права.

Суд, дослідивши та оцінивши
зібрані в справі докази, в тому числі,
розглянувши заяву відповідача про
застосування спливу строків позовної
давності, суд приходить до висновку, що
в позові ОСОБА_1 слід відмовити в
повному обсязі з наступних підстав:

29 грудня 1987 року між позивачем та
з відповідачкою у справі укладено шлюб
який станом на день розгляду справи не
розірваний.

За час спільного проживання ними
придбані, зокрема, земельні ділянки
площею 0, 105 га та 0, 07 га на території
АДРЕСА_1, які згідно з Державними актами
на право приватної власності на землю
від 04листопада 1999 рл оку та від 29
березня 2005 року належать ОСОБА_1, а
також житловий будинок з надвірними
побудовами та спорудами, розташований
за адресою в АДРЕСА_1, який відповідно
до свідоцтва на право приватної
власності на житловий будинок від 21
січня 2005 року та реєстрового напису №
75 від 21січня 2005 року належить позивачу.

Відповідно до ст. 60
Сімейного кодексу України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності

Таким чином вищевказане майно
належало позивачу та відповідачу на
праві спільної сумісної власності.

Дану обставину про належність
сторонам вказаного майна на праві
спільної сумісної власності,
відповідачка та її представник теж не
заперечили.

26 квітня 2006 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 укладено договір дарування,
посвідчений приватним нотаріусом
Тернопільського районного
нотаріального округу ОСОБА_5, за № 1204,
згідно з яким ОСОБА_1 подарував, а
ОСОБА_2 прийняла в дар ? частини від
земельної ділянки площею 0, 105 га та ?
частину від земельної ділянки площею 0,
07 га на території АДРЕСА_1.

26 квітня 2006 року між ОСОБА_1
та ОСОБА_2 укладено договір дарування,
посвідчений приватним нотаріусом
Тернопільського районного
нотаріального округу ОСОБА_5, за № 1201,
згідно з яким ОСОБА_1 подарував, а
ОСОБА_2 прийняла в дар ? частини
житлового будинку з надвірними
побудовами та спорудами, який
розташований за адресою в АДРЕСА_1.

Згідно зі ст. 64 Сімейного
кодексу України, дружина та чоловік
мають право на укладення між собою усіх
договорів, які не заборонені законом,
зокрема щодо майна, яке є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

З пояснень, наведених
представником позивача вбачається, що
між сторонами, як між подружжям, була
домовленість про поділ спільного
майна.

Про наведене свідчить в тому
числі й та обставина, що за змістом
оспорених договорів відчужено по ?
частині від кожного виду майна, що є
характерною ознакою поділу. Однак,
сторони оформили договори дарування
замість договору про поділ майна з
метою уникнення сплати податку з
доходів фізичних осіб.

При цьому суд критично оцінює
ствердження відповідачки про те, що
повинні були бути вчинені саме
договори дарування, оскільки останні
були підписані на прохання батька
відповідачки, який у 2006 році позичив
ОСОБА_1 50 000 доларів США з умовою, що
останній подарує відповідачці свої
частки у їх спільному подружньому
майні. Так, на підтвердження цього суду
не надано письмового договору позики
(розписки), як це передбачено вимогами
статей 218 й 1047 Цивільного кодексу
України.

Станом на дату винесення судового
рішення право власності на частину
подарованого за оспореними договорами
майна за відповідачкою не
зареєстровано.

Таким чином, на підставі
встановлених судом фактів та оцінивши
вищевказані докази в їх сукупності, суд
приходить до переконання, що договори
дарування майна підписані сторонами
для приховання інших правочинів - про
поділ спільного сумісного майна.

Так, відповідно до ст. 235
Цивільного кодексу України, правочин,
який вчинено сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, є удаваним правочином. Якщо
буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами правочину, який сторони
насправді вчинили.

Згідно з п. 25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними", за
удаваним правочином (стаття 235 ЦК)
сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним.

За наведених обставин та виходячи
з вимог ч. 1 ст. 235 ЦК України, п. 25
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року , № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", суд приходить
до висновку, що правочини, які вчинено
сторонами при укладанні договорів
дарування, спрямовано на приховання
інших правочинів - договорів поділу
спільного сумісного майна подружжя,
які сторони насправді вчинили, тобто
спірні договори є удаваними
правочинами.

Разом з тим, зміст оспорюваних
правочинів, якими фактично є правочини
про поділ майна, не суперечить закону.

Так, згідно зі ст. 64 Сімейного
кодексу України, дружина та чоловік
мають право на укладення між собою усіх
договорів, які не заборонені законом,
зокрема щодо майна, яке є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 69
Сімейного кодексу України, дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70
Сімейного кодексу України, у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Сімейного
кодексу України, майно, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, ділиться між ними в натурі.

За змістом оспорених договорів
відчужено по ? частині від кожного виду
майна, що узгоджується з вимогами
вищевказаних норм, які передбачають
істотні умови для даного виду
договорів.

Таким чином, суд не має підстав
для встановлення нікчемності вказаних
правочинів або про визнання їх
недійсними.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК
України, якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням.

Відповідно до п. 19 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009, № 9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Оскільки позивач помилився щодо
природи правочину внаслідок власного
недбальства та незнання передбачених
законом правових наслідків договору
дарування та договору про поділ
спільного сумісного майна, отже,
підстави для визнання оспорених
договорів недійсними з заявлених
позивачем юридичних підстав,
передбачених ст. 229 ЦК України, -
відсутні.

Крім того, у зв"язку з відсутністю
підстав для визнання оспорених
правочинів недійсними, вимога про
застосування наслідків недійсності
правочинів, яка за змістом ст. 216 ЦК
України нерозривно пов"язана з
визнанням правочину недійсним, до
задоволення також не пілягає.

При цьому суд не бере до уваги
зазначених відповідачем обґрунтувань
щодо пропуску строків позовної
давності з посиланням на п. 5 ч. 2 ст. 258,
ст. 728 ЦК України, оскільки такі
обґрунтування стосуються річного
строку позовної давності, який
застосовується до вимог про розірвання
договору дарування, що є відмінним
поняттям від вимог про визнання його
недійсним, до яких відповідно до ст. 253
ЦК України, встановлюється загальний
строк тривалістю у три роки.

За приписами ч. 1 ст. 261 Цивільного
кодексу України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Як вказано в позові та
встановлено в судовому засіданні
позивач у 2010 році дізнався про те, що
відповідачка має на меті відчужити
набуте нею за оспореними договорами
майно та всупереч їх домовленостям
додатково поділити між сторонами
частку позивача у спільному майні
подружжя. В результаті даного
конфлікту позивач був змушений піти з
дому проживати до племінника в с.
Байківці Тернопільського району,що не
заперечила і відповідачка.

Таким чином, строк на звернення
ОСОБА_1 до суду за захистом своїх прав
слід обчислювати з 2010 року, а отже такий
строк станом на день звернення
позивача з даним позовом - не
пропущено.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 213, 215, 218,
223, 294, 295 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 229
Цивільного кодексу України, суд,

В И Р І
Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 по визнання правочинів,
учинених під впливом помилки,
недійсними, - відмовити.

Рішення набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Тернопільської області через
Тернопільський міськрайонний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяЛ. М. Сливка