Справа № 22-ц-238/11 Головуючий у І інстанції Гапоненко А.П.
Провадження № Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 49 11.02.2011
РІШЕННЯ

Іменем України

11 лютого 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: судді Приходька К.П.,

суддів: Верланова С.М., Таргоній Д.О.,

при секретарі Вішик О.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа Державна виконавча служба ОСОБА_5 міськрайонного управління юстиції про стягнення заборгованості по сплаті аліментів та пені за прострочення спати аліментів.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Київської області, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

встановила :

у вересні 2009 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, уточнивши який у лютому 2010 року, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість по аліментам в розмірі 5506 грн. 10 коп. та пеню за прострочення виконання зобов»язання по сплаті аліментів в розмірі 27 255 грн. 04 коп.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що згідно виконавчого листа №2-16060 від 18.08.2003 року, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області відповідач ОСОБА_2 зобовязувався сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з дня звернення і до її повноліття. Однак відповідач весь час ухилявся та ухиляється від сплати аліментів на утримання доньки, кошти сплачує несвоєчасно та в значно меншому розмірі, при цьому не повідомляючи ні позивачку, ні державного виконавця про причини несплати аліментів. У звязку з чим виникла заборгованість по аліментам та пеня за прострочення виконання зобовязання.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2010 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість по аліментам в розмірі 5506 грн. 10 коп. та 3591 грн. 84 коп. в рахунок відшкодування неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, всього стягнуто 8 897 грн. 94 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду змінити в частині стягнення суми пені за прострочення виконання зобовязання по сплаті аліментів, стягнувши з відповідача на користь позивачки пеню за весь час заборгованості в розмірі 27 255,04 грн. В іншій частині рішення суду залишити без змін. Позивачка посилається на порушенням судом норм матеріального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивачки ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 має бути залишена без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що постановою від 23.06.2004 року державного виконавця міського відділу Державної виконавчої служби ОСОБА_5 міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №2-16060/2003 від 18.08.2003 року, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 зобовязувався сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дня звернення і до повноліття доньки.

Згідно довідки ОСОБА_5 обєднаної державної податкової інспекції про доходи №1413 від 09.10.2009 року у відповідача за період з липня 2006 року по червень 2009 року включно виникла заборгованість по сплаті аліментів з врахуванням періодично сплачених сум в розмірі 5506 грн. 10 коп. (а.с.52).

Разом з тим, згідно ч.1 ст.196 СК України пеня за прострочення виконання відповідачем зобовязання по сплаті аліментів склала 27 255 грн. 04 коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість по аліментах виникла внаслідок вини відповідача, який щомісячно отримуючи значні суми доходів ухилявся від виконання зобовязання по сплаті аліментів на неповнолітню доньку. Разом з тим, суд застосувавши річний строк позовної давності до вимог про стягнення неустойки, передбачений п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, стягнув з відповідача пеню в межах строку звернення до суду, тобто з вересня 2008 року в сумі 3 591 грн. 84 коп.

Позивачка ОСОБА_3 в апеляційній скарзі стверджує, що позовна вимога про стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів за весь період прострочення в розмірі 27 255 грн. 04 коп. була заявлена в межах закону, оскільки суд першої інстанції не врахував положення ч.1 ст.20 СК України.

Колегія суддів погоджується з такими доводами позивачки з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

За змістом цієї норми закону пеня нараховується не на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, у якому не проводилося стягнення аліментів.

В ч.1 ст.20 СК України зазначено, що до вимог, які випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених ч.2 ст.72, ч.2 ст.129, ч.3 ст.138, ч.3 ст.139 цього Кодексу.

Виходячи з наведеного, оскільки правовідносини щодо відповідальності платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) врегульовані ст.196 СК України, на яку не поширюються обмеження щодо строку позовної давності, визначені ст.20 цього ж Кодексу, висновків судів про застосування до спірних правовідносин ст.258 ЦК України щодо однорічного строку позовної давності до вимог про стягнення неустойки (пені) є помилковим і таким, що не ґрунтується на нормах матеріального права.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 стверджує, що суд першої інстанції не дослідив та не врахував, що його доходи складає чистий прибуток одержаний від підприємницької діяльності, яка носить сезонний характер. Крім того, суд залишивши поза увагою предявлення позивачкою виконавчого листа відповідачу із значним запізненням, не застосував ч.2,3 ст.197 СК України. Разом з тим, суд не дослідив положення ст.196 СК України, обовязковою умовою застосування якої є наявність вини платника аліментів. Однак, всупереч зазначеній нормі, судом не взято до уваги докази, які підтверджують погіршення стану здоровя відповідача та тривале перебування на стаціонарному лікуванні в ОСОБА_5

Проте, до викладених заперечень відповідача колегія суддів відноситься критично, оскільки вони є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Зокрема, згідно довідки ОСОБА_5 обєднаної державної податкової інспекції про доходи №1413 від 09.10.2009 року відповідач періодично сплачував аліменти, тобто своїми діями він підтвердив свою обізнаність з виконавчим листом та визнав своє зобовязання по його виконанню.

Крім того, наслідком погіршення стану здоровя відповідача не було припинення отримання ним доходу, який працюючи субєктом підприємницької діяльності отримував доходи постійно, але аліменти сплачував несвоєчасно та в значно меншому розмірі.

Посилання відповідача на те, що оскаржуване рішення є необґрунтоване та не зясовані всі обставини справи не приймаються судом до уваги, оскільки не ґрунтуються на зібраних матеріалах справи. Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду.

Поданий позивачкою розрахунок пені за прострочення аліментів відповідачем зроблений відповідно до вимог ст.196 СК України (а.с.85), з яким погоджується колегія суддів, і приходить до висновку про те, що сума заборгованості за прострочення аліментів становить 27255,04 гривень.

Враховуючи вище наведене апеляційна скарга позивачки підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині стягнення розміру пені за прострочення сплати аліментів як ухвалене з порушенням норм матеріального права.

На підставі наведеного, керуючись: ст.ст.307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія, -

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 задовольнити повністю.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2010 року змінити в частині стягнення розміру пені за прострочення сплати аліментів.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 пеню за прострочення виконання зобовязання по сплаті аліментів в розмірі 27 255,04 грн. (двадцять сім тисяч двісті пятдесят пять гривень 04 коп.)

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді