справа №2-7185/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2011
року          Жовтневий районний суд
м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді –Браги А.В.,

при секретарі –Авраменко А.М.,

за участю: позивача – ОСОБА_1,

представника позивача –ОСОБА_2,

представника відповідача –ОСОБА_3,

представника третьої особи –ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до комунального
житлово-експлуатаційного підприємства
№3, третя особа –Жовтневий відділ
державної виконавчої служби
Дніпропетровського управління
юстиції, про відшкодування збитків –

ВСТАНОВИВ:

15 лютого 2011 року до Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська
звернувся позивач із вищезазначеною
позовною заявою, в обґрунтування якої
послався на те, що рішенням Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
05 лютого 2009 року з відповідача у справі
на користь позивача було стягнуто суму
в розмірі 70648,1 гривень в рахунок
відшкодування майнової шкоди, а також
3000 гривень в рахунок відшкодування
моральної шкоди, 744,98 гривень –судових
витрат у справі. Виконання вказаного
рішення здійснювалось в примусовому
порядку Жовтневим ВДВС ДМУЮ
Дніпропетровської області протягом 17
місяців за цінами 2008 року, закінчено 15
липня 2010 року. Посилаючись на зазначені
обставини, вказуючи на суттєве
збільшення протягом 2009 –2010 років цін
на товари та ремонтні роботи, позивач
просив суд стягнути з відповідача на
підставі ст.ст.625, 1192 ЦК України
інфляційні в розмірі 5692,97 гривень, 3%
річних від простроченої суми в розмірі
3858 гривень, а також покласти на
відповідача судові витрати у справі.

В судовому засіданні позивач, його
представник позовні вимоги підтримали,
наполягали на їх задоволенні в повному
обсязі.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечувала,
надала суду письмові заперечення,
пославшись на те, що оскільки позивачем
жодним чином не доведено вину
відповідача у виконанні рішення суду
протягом тривалого періоду, розрахунок
суми, яку просить стягнути позивач,
визначено на підставі ст.625 ЦК України,
яка застосовується тільки до
договірних правовідносин, а також
розрахунок суми не підтверджено
доказами реальності понесення
позивачем витрат на вказану ним суму
внаслідок проведення ремонту,
представник відповідача вважає
позовні вимоги безпідставними.

Представник третьої особи в судовому
засіданні позов не підтримав,
зазначивши, що виконавчою службою у
відношенні відповідача, як боржника,
жодних актів чи приписів, постанов не
складалось, порушень порядку виконання
відповідачем рішення суду від 05 лютого
2009 року не встановлено.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть
участь у розгляді справи, дослідивши
матеріали цивільної справи, суд
приходить до наступного висновку з
таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що
рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 05 лютого 2009 року
(а.с.12), яке набрало законної сили та у
відповідності до ст.61 ЦПК України має
преюдиційну силу, присуджено до
стягнення з відповідача на користь
позивача 70648,1 гривень в якості
відшкодування матеріальної шкоди, 3000
гривень –в якості відшкодування
моральної шкоди, 744,98 гривень –в якості
відшкодування судових витрат.

В подальшому, 17 квітня 2009 року на
підставі виданого позивачу на рішення
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 05 лютого 2009 року
виконавчого листа від 14 квітня 2009 року
Жовтневим ВДВС ДМУЮ Дніпропетровської
області відкрито виконавче
провадження. При цьому постановами
державного виконавця Жовтневого ВДВС
ДМУЮ Дніпропетровської області від 06
жовтня 2009 року та від 06 жовтня 2009 року
накладено арешт на розрахункові
рахунки відповідача в банківських
установах, з яких в наступному
виконавчою службою здійснювалось
стягнення на користь позивача коштів,
при їх надходженні на зазначені
рахунки.

Постановою державного виконавця
Жовтневого ВДВС ДМУЮ
Дніпропетровської області від 15 липня
2010 року виконавче провадження з
примусового виконання зазначеного
вище виконавчого листа від 14 квітня 2009
року було закінчено в зв’язку із
виконанням в повному обсязі рішення
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 05 лютого 2009 року.
Викладені обставини підтверджуються
копіями матеріалів виконавчого
провадження, наданими представником
третьої особи, а також наявними в
матеріалах справи копіями постанов про
закінчення виконавчого провадження
(а.с.6-11).

Окрім того, судом під час розгляду
справи з пояснень учасників розгляду
справи, копій матеріалів виконавчого
провадження встановлено, що позивач зі
скаргами на дії державного виконавця з
приводу строків виконання рішення суду
від 05 лютого 2009 року не звертався ні до
суду, ні до виконавчої служби.

Під час здійснення виконання
зазначеного рішення суду державним
виконавцем не встановлено фактів
порушення відповідачем своїх
обов’язків боржника за виконавчим
провадженням, жодних актів, приписів
тощо у відношенні відповідача, як
боржника, державним виконавцем не
складалось, а тривалий строк виконання
рішення суду від 05 лютого 2009 року
зумовлений відсутністю необхідної
суми на рахунках відповідача,
періодичністю надходження коштів на ці
рахунки.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, врегульовані нормами
Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов’язків, зокрема, є завдання
майнової (матеріальної) шкоди іншій
особі.

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим права фізичної
особи,а також шкода завдана майну
фізичної особи, відшкодовується у
повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється
від її відшкодування, якщо вона доведе,
що шкоди завдано не з її вини.

Згідно до ст.22 ЦК України особа, якій
завдано збитків у результаті порушення
її цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками, зокрема, є
витрати, яких особа зазнала у зв’язку
зі знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки).
Збитки відшкодовуються в повному
обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому
або в більшому розмірі.

Нормою ст.1192 ЦК України розмір збитків,
що підлягають відшкодуванню
потерпілому, визначається відповідно
до реальної вартості в страченого
майна на момент розгляду справи або
виконання робіт, необхідних для
відновлення пошкодженої речі.

Оцінюючи дослідженні в судовому
засіданні докази в їх сукупності, суд
вважає їх належними, допустимими та
достатніми для прийняття рішення у
справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому
засіданні фактичні обставини в
контексті наведених вище норм
цивільного законодавства, суд
приходить до висновку, що необхідною
умовою для відшкодування завданої
позивачу матеріальної шкоди за
виниклих між сторонами правовідносин є
встановлення та підтвердження
належними і допустимими доказами факту
наявності вини відповідача в
заподіянні матеріальної шкоди, а також
встановлення реального розміру
матеріальної шкоди.

При цьому, враховуючи характер
виниклих між сторонами правовідносин,
розмір такої матеріальної шкоди
повинен полягати у різниці між
вартістю відновлювальних робіт
(ремонту пошкодженого майна позивача),
визначеною рішенням суду від 05 лютого
2009 року, та реальною вартістю
відновлювальних робіт, фактично
здійснених позивачем, чи таких, що
позивач повинен зробити для
відновлення пошкодженого майна.

Новий розмір відновлювальних робіт
(розмір матеріальної шкоди) повинен
бути більший від визначеного рішенням
суду від 05 лютого 2009 року, а його
збільшення зумовлено тривалістю
виконання рішення суду від 05 лютого 2009
року з вини відповідача.

Оскільки в судовому засіданні
встановлено відсутність вини
відповідача в тривалому виконанні
рішення суду від 05 лютого 2009 року, а
наданий позивачем розрахунок
матеріальної шкоди в розмірі 5692,97
гривень розраховано виключно на
підставі індексу інфляції споживчих
цін за 2009 –2010 роки, а отже він має
загальний характер та не стосується
реальної вартості відновлювальних
робіт для пошкодженого майна
відповідача, суд приходить про
необґрунтованість позовної вимоги
щодо стягнення з відповідача на
користь позивача вказаної суми в
якості відшкодування матеріальної
шкоди.

Не підлягає задоволенню і позовна
вимога про стягнення з відповідача на
користь позивача на підставі ст.625 ЦК
України 3% річних від простроченої суми,
оскільки зазначена норма цивільного
законодавства застосовується до
договірних правовідносин, в той час як
між сторонами у справі існують
деліктні відносини.

Підсумовуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку про необхідність
відмови в задоволенні позову в повному
обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК
України, враховуючи результат
вирішення справи, вважає за необхідне
судові витрати у справі у вигляді
судового збору (державного мита) в
розмірі 95,5 гривень та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи в розмірі 120 гривень,
сплачені позивачем при зверненні до
суду, покласти на останнього.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 16, 22 - 23, 625, 1166, 1192 ЦК України, ст.
ст. 10, 11, 57, 60 -61, 209, 212-215, 223 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову, - відмовити.

Судові витрати у справі, що скдадаються
з державного мита у ромірі 95, 50 гривень
та 120, 00 гривень витрат щодо
інформаційно –технічного
забезпечення розгляду справи, покласти
на позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з дня
проголошення рішення шляхом подання
апеляційної скарги через Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя          А.В. Брага