13.12.2011 Єдиний унікальний номер 2-1899/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2011 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Шавули В.С.

при секретарі Грицай Ю.В.

за участю позивачки ОСОБА_1, третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, треті особи: Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однієї сім'єю, визначення часток у праві спільної сумісної власності, визнання права власності на частку в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка 16 лютого 2011 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, треті особи: Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однієї сім'єю, визначення часток у праві спільної сумісної власності, визнання права власності на частку в порядку спадкування за законом (а.с. 2-5).

Із 1996 року вона, позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4. Під час шлюбу, разом із сином ОСОБА_2 та чоловіком вона приватизувала квартиру АДРЕСА_1, у якій мешкали разом. У 2002 році шлюб із ОСОБА_4 було розірвано у Ленінському районному відділі реєстрації актів громадянського стану Дніпропетровського міського управління юстиції, але подальшому примирились, із продовжували проживати однією сім'єю. Мали спільний бюджет, вели спільне господарство, виховували онуку. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, вона його поховала. Після його смерті відкрилась спадщина, в розмірі 56/100 частини квартири АДРЕСА_1, що належала померлому на праві спільної сумісної власності, яку вона фактично прийняла, але не оформила своїх спадкових прав (а.с. 18-21).

Просила суд встановити факт сумісного проживання однією сім'єю із спадкодавцем ОСОБА_4, померлим ІНФОРМАЦІЯ_1, не менше п'яти років до дня його смерті. Визначити частки співвласників та померлого у праві спільної сумісної власності на квартиру; припинити право спільної сумісної власності на квартиру; визнати за нею право власності на 56/300 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4.

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач, в особі свого законного представника, в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Причини неявки у судове засідання не повідомив, письмових заяв про розгляд справи за відсутністю свого законного представника до суду не надходило.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Причини неявки у судове засідання не повідомив, письмових заяв про розгляд справи за відсутністю представника до суду не надходило.

Третя особа - ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Свідок - ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що товаришує із позивачкою понад тридцять років, добре знайома із її родиною. Із своїм чоловіком ОСОБА_4 ОСОБА_1 одружилася у 1996 році. Він випивав, через безпідставні ревнощі влаштовував у сім'ї сварки. ОСОБА_1 не витримала і розлучилася з ним у 2002 році. Але колишню сім'ю той не залишив, і через деякий час подружжя примирилося. Вони спільно мешкали, по-сімейному вирішували питання, пов'язані із побутом, вихованням онуки, яка залишилася у них на піклуванні. Потім ОСОБА_4 захворів на туберкульоз, ОСОБА_1 про нього піклувалася, доглядала за ним.

Відповідно до частини 2 статті 169 ЦПК України, неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Суд вважає, за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача у судовому засіданні.

Вступну та резолютивну частини рішення проголошено у судовому засіданні 13 грудня 2011 року, повний текст рішення складено 16 грудня 2011 року.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року).

За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд, з'ясувавши обставини по справі, дослідивши їх наданими доказами вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13 грудня 1996 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, актовий запис № 986 (а.с. 7). Після укладення шлюбу прізвище позивачки змінено на «ОСОБА_1».

На підставі Свідоцтва про право власності на житло виданого відповідно до розпорядження № 6/554-99 від 25 січня 1999 року ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є співвласниками приміщення квартири спільного заселення, загальною площею кімнат 36,4кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9, 10). Станом на 27 липня 2011 року КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано на 59/100 часток за ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_2 (а.с. 34).

01 березня 2002 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська (а.с. 7). Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_1 змінено на «ОСОБА_1».

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 про що в Книзі реєстрації смертей 23 грудня 2006 року зроблено відповідний актовий запис за № 9988 (а.с. 12).

Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

У відповідності до ч.2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства ( ч.4 ст.3 СК України).

Із досліджених судом доказів, пояснень свідка встановлено, що після розлучення ОСОБА_1 із ОСОБА_4 спільно продовжували проживати в одній квартирі, розпоряджатися коштами на потреби членів сім'ї, виховували онуку. ОСОБА_1 утримувала та піклувалася про ОСОБА_4 у зв'язку із його хворобою та лікуванням, поховала його.

Таким чином, суд аналізуючи здобуті по справі докази, приходить до висновку, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 дійсно в період із 2002 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 існували відносини фактичного подружжя, у зв'язку із чим вважає доведеними обставини позову в цій частині.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом встановленого строку, він не заявив про відмову від неї, і залежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно довідки Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за № 2912/01-16 від 28 вересня 2011 року із заявами про прийняття спадщини або відмову від спадщини до нотаріальної контори після смерті ОСОБА_4 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину нотконторою не видавалось (а.с. 35,36-45).

Згідно довідки № 248 Житлового комунального підприємства «Парус» від 01 лютого 2011 року в квартирі АДРЕСА_1 є зареєстрованими ОСОБА_1, ОСОБА_2 та до моменту смерті був зареєстрований і проживав ОСОБА_4 (а.с. 11,17).

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно п. 21 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка або чоловік, які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи які взяли до себе дитину як члена сім'ї.

Таким чином, у відповідності до ст. 1264 ЦК України позивачка, будучи спадкоємцем четвертої черги за законом, має право на спадкування прав та обов'язків, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 355 ЦК України в редакції 2003 року, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

У відповідності до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ч.1 ст. 357 ЦК України в редакції 2003 року, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Таким чином, кожному з співвласників квартири АДРЕСА_1 повинно належати по 56/300 частини.

Оскільки для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення часток між спадкоємцем та спадкодавцем, суд першої інстанції вважає позовні вимоги в цій частині такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної власності має право заповідати свою частку у праві сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

У зв'язку із чим, суд вважає за можливе визнати за ОСОБА_1 право власності на 56/300 частки квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 355, 369, 372, 392, 1216, 1261, 1264, 1268 ЦК України, ст. 9, 41, ч.4 ст.55, ст.124 Конституцією України, ст. 7, 12 Загальною декларацією про права людини, ст.13 Конвенцією про захист прав і основних свобод людини, п. 21 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», ст. 3 СК України, ст.ст.15, 57-60, 66, ч. 1 ст. 169, 213-215, 218, 256 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, треті особи: Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однієї сім'єю, визначення часток у праві спільної сумісної власності, визнання права власності на частку в порядку спадкування за законом - задовольнити частково.

Встановити юридичний факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 із ОСОБА_4, померлим ІНФОРМАЦІЯ_1, не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 56/300 частки квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Шавула В.С.