Справа № 2-634/11
РІШЕННЯ

Іменем України

22.12.2011 року

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

при секретареві - Коломієць Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську у порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 банк «ПриватБанк»до ОСОБА_2 про звернення стягнення на майно та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 банк «ПриватБанк», де третя особа Управління ОСОБА_3 банку України в Дніпропетровській області про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що відповідно до укладеного 13.07.2007 р. договору №206296 ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 235 000,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення 19.08.2011 р., утім, на порушення приписів ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України не виконує зобовязання, у звязку з чим є право банку вимагати достроково повернення всієї суми кредиту, та у звязку з порушенням зобовязань відповідач має заборгованість за кредитом в розмірі 294 490,97 грн., з яких заборгованість за кредитом становить 276 481,13 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 3 704,85 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 43,52 грн., штрафи 14 261,47 грн. Як зазначається позивачем при зверненні до суду виконання зобовязань за кредитним договором було забезпечено іпотекою нерухомого майна - нежитлове приміщення загальною площею 181,1 кв. м, яке розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Універсальна, буд. 13 (тринадцять), приміщення 66 (шістдесят шість), тому у позові й заявлено відповідну вимогу.

За розгляду справи позивач в особі представника позов підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві; 22 12.2011 р. позивач в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просив суд повністю задовольнити поданий позов.

Відповідач позов не визнав, звернувся до суду із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 банк «ПриватБанк», де третя особа Управління ОСОБА_3 банку України в Дніпропетровській області про визнання договору недійсним. Як зазначається відповідачем 13 липня 2007г. між ОСОБА_2 та ЗАТ ОСОБА_1 «ПриватБанк» був укладений Кредитний договір в іноземній валюті № 206240 - у сумі 235 000,00 дол. США на строк п'яти - до 13.07. 2012 р., кредитні кошти видавались частками, згідно Договорів на видачу траншів , а саме: договір про видачу траншу № 206285 від 03 березня 2007 р. на 30 000 (тридцять тисяч доларів), договір про видачу траншу № 106238 від 08 серпня 2007. На 15 000 (п'ятнадцять тисяч доларів), договір про видачу траншу № 206241 від 16. Липня 2007 р. на 50 000 (п'ятдесят тисяч доларів ), договір про видачу траншу № 206271 від 22 листопада 2007 р. на 40 000 (сорок тисяч доларів), договір про видачу траншу № 206278 від 29 січня 2007 р. на 45 000 (сорок п'ять тисяч доларів), договір про видачу траншу № 206296 від 18 серпня 2007 р. на 40 000 (сорок тисяч доларів), договір про видачу траншу №206281 від 22 травня 2007 р. на 30 000 (тридцять тисяч доларів). Згідно п 1.1 кожний договір про видачу траншів є невід'ємною частиною даної угоди.

Відповідно до п. 1.4 кредитної угоди № 206240 кредит надається на наступні цілі : споживчі цілі. Ціль надання окремих частин кредиту - Траншів , уточнюється в п. 1.4 договорів про видачу траншів. У свою чергу у п. 1.4. договору про видачу траншу ( №206285, №106238, №206241, №206271, №206278, №206296, №206281) - транш кредиту надається на поповнення обігових коштів»

На переконання відповідача вказаний договір не відповідає вимогам закону, а саме згідно п. 1.4 згаданого вище договору кредит був наданий позивачу -резиденту України - для поповнення обігових коштів, тобто для розрахунків з іншими резидентами України, (п.1.4 договорів про видачу траншів). Відповідно до ст. 3 Декрету КМУ „Про систему валютного регулювання та валютного контролю" № 15-93 від 1993р., національна валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України.

Згідно до п. 2 ст. 13 Декрету КМУ „Про систему валютного регулювання та валютного контролю" № 15-93 від 1993 р., уповноважені банки, які отримали від ОСОБА_3 Банку України генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій здійснюють контроль за операціями, що проводяться резидентами та нерезидентами через ці установи.

Банк, як агент валютного контролю, мав здійснювати нагляд за тим, щоб резиденти України не здійснювали розрахунків в іноземній валюті один з одним через нього, як кредитну установу, а тому не мав права надавати кредит в іноземній валюті для розрахунків з резидентами України. Отже, укладання спірного договору суперечить Декрету, тобто діючому законодавству України.

Згідно ст. 345 ч.2 Господарського кодексу України, мета, за якою надається кредит, є суттєвою, тобто обов'язковою, умовою кредитного договору. Пунктом 1.4 спірного договору передбачено, що валютний кредит був наданий позивачу - резиденту України -для поповнення обігових коштів, тобто саме для розрахунків з іншими резидентами України.

Таким чином, відповідачу було заздалегідь відомо, що згідно спірному договору, він надає ОСОБА_2 іноземну валюту з метою здійснення нею розрахунків з іншими резидентами України. Але такі розрахунки були б порушенням ст.З Декрету, згідно якого національна валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, та підпункту „г" пункту 4 ст. 5 того ж Декрету, згідно якого використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії НБУ не допускається.

Згідно п. 2 ст. 13 Декрету КМУ „Про систему валютного регулювання та валютного контролю" № 15-93 від 1993р., уповноважені банки, які отримали від ОСОБА_3 Банку України генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій здійснюють контроль за операціями, що проводяться резидентами та нерезидентами через ці установи.

Таким чином, видача банком-агентом валютного контролю - кредиту резиденту України в іноземній валюті для розрахунків цією валютою з іншим резидентом України є порушенням банком своїх обов'язків агента валютного контролю, тобто порушенням згаданого вище п. 2 ст. 13 Декрету, за що ст. 16 ч.2 абзацем 4 того ж Декрету передбачена відповідальність у вигляді позбавлення Генеральної ліцензії ОСОБА_3 банку України на право здійснення валютних операцій або штрафом у розмірі, що встановлюється ОСОБА_3 банком України. У зв'язку з тим, що згадані вище норми забороняють надання кредиту в іноземній валюті резиденту України для розрахунків з іншими резидентами України, ОСОБА_2 вважає, що заборонено й отримувати такі кредити.

Але це право банку носить загальний характер. Воно не поширюється та не може поширюватися на випадки, коли вказані вище операції суперечать діючому законодавству, зокрема - Декрету КМУ „Про систему валютного регулювання та валютного контролю" № 15-93 від 1993 р. Право ЗАТ КБ «ПриватБанк»розміщувати валютні кошти на валютному ринку України не звільняє його від обов'язків агента валютного контролю, передбаченого п. 2 ст. 13 Декрету. Навпаки, застосування цього права всупереч вказаним обов'язкам позивач вважає зловживанням правом, яке не допускається відповідно до ч. З ст. 13 Цивільного кодексу України.

Згідно вимог ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є невідповідність його змісту Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

ОСОБА_2 як споживачу послуги кредиту ,були не знайоме те, що КБ «ПриватБанк»не мав права здійснювати кредитну угоду у іноземній валюті. Пунктом 1 ст. 15 Закону України „Про захист прав споживачів" забезпечено право споживача (Позичальника) на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Вимогами п.1.3 „Правил" ОСОБА_3 України зобов'язав всі банки України забезпечити виконання цих правил перед та під час укладання кредитних договорів зі споживачами.

Зокрема, вимогами п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", а також Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затверджених Постановою ОСОБА_3 банку України № 168 від 10 травня 2007 року, з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів та забезпечення надання банками споживачам повної достовірної інформації про сукупну вартість кредиту, на кредитні установи (зокрема - Банки), покладено зобов'язання щодо письмового надання споживачу повної та достовірної інформації про сукупну вартість кредиту. На підставі зазначеного ОСОБА_2 вважає, що банк, використовуючи елементи нечесної підприємницької практики, перед укладанням кредитного договору навмисно ввів Позичальника в оману через свідомо не надану необхідну повну та достовірну інформацію (стосовно кредиту у іноземній валюті), чим обмежив волевиявлення позичальника для здійснення останнім свідомого вибору, чим спонукав Позичальника на здійснення ним правочину, на який в іншому випадку останній не погодився б.

Оскільки кредитний договір є видом правочину (ч. 4 ст.202 ЦК України), для його укладення та чинності сторонами необхідно дотримуватись усіх тих вимог, які визначені у ст. 203 ЦК України.

Вимогами п. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Окрім цього, при укладанні кредитного договору позичальник виходив з того, що реальна ціна кредиту (реальна процентна ставка) що вказана в кредитному договорі являється кінцевою, яку Позичальник взяв на себе зобов'язання сплачувати Банку. Згідно п. 4.1 Кредитної угоди № 206240 за користування кредитними коштами в період з дати списання коштів з позичкового рахунка до дати погашення траншу згідно п.п. 2.2.3,2.3.3,2.4.1,4.10 цієї Угоди п.п. 1.3,4.1,4.3,договорів про видачу траншів позичальник сплачує відсотки в розмірі 12 (дванадцять) % річних. А у договорі про видачу Траншів № 206296 ,206285,206281 п. 4.1 за користування кредитними коштами в період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення Траншу кредиту згідно п.п. 2.2.3,2.3.3,2.4.1,4.10 кредитної Угоди № 206240 від 13.07.2007 п.п. 1.3, 2.2.3, 2.2.3,2.2.4 даного договору позичальник сплачує відсотки в розмірі 18 (вісімнадцять) % річних, як відповідають п. 4.1 кредитної Угоди № 206240 від 13.07.2010 р. Тобто умови у договорі 206240 ,не збігаються з договорами про видачу траншів № 206296 ,206285,206281.

Постає очевидним, що ОСОБА_3 при розрахунку реальної (фактичної) вартості кредиту навмисно проігнорував вимоги ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" та вимоги розділу 3 „Правил" з ціллю неналежного визначення ціни кредиту (процентів за користування кредитом) задля стягнення завищених відсотків за користування кредитом та незаконного заволодіння задатковим майном Позичальника.

Вимогами ст. 13 Цивільного кодексу України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватись від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не вчиняти дії з наміром завдати шкоди іншій особі , а також зловживати правом в інших формах.

Вимогами ч. б п. 2 ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів" встановлено, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація ( в т.ч. стосовно ціни або способу розрахунку ціни (ч.3 п.2 ст.19 Закону України „Про захист прав споживачів") яка необхідна споживачу для здійснення свідомого вибору і вчинення правочину, така діяльність розцінюється як нечесна підприємницька практика та являється такою, що вводить Споживача в оману. Згідно вимог п.1. та п.6. ст.19 цього Закону нечесна підприємницька практика являється забороненою, а правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Вимогами п. 9 ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів" та пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 12.04.96 р. Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів встановлено, що у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.78року „Про судову практику в справах „Про визнання угод недійсними" (Із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України N 13 від 25.12.92року та N 15 від 25.05.98 року) встановлено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. В п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1974 року „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" зазначено, що під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в обману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.

Вище наведені факти, у відповідності до вимог ст.ст.57-60.,64 ЦПК України являються безперечним доказом тому, що ОСОБА_3 всупереч вимогам вказаним в розділі 3 (Правил), а також вимогами п.2, п.4, ст.11, ч.2.,п.1 та п.6. ст.19 Закону України „Про захист прав споживачів", навмисно використав елементи нечесної підприємницької практики (шляхом введення споживача в оману через ненадання доступної та достовірної інформації про кредитний продукт, які мають істотне значення, обмежив волевиявлення Позичальника для здійснення останнім свідомого вибору та спонукав його на укладення кредитного договору).

У відповідності до п. 1 ст. 215 ЦК України недодержання вимог, встановлених п. 3 ст. 203 ЦК України в момент вчинення правочину є підставою для визнання судом укладеного правочину недійсним. З норми статті 215 ЦК випливає, що недійсність правочину може наступати лише за певні порушення закону. Правочини вчинені під впливом обману (ст. 230 ЦК) не відносяться ні до нікчемних , ні до оспорюваних правочинів. Такі правочини судом визнаються недійсними за умови підтвердження допущених порушень вимог закону. Вимогами ст. 230 Цивільного Кодексу України встановлено, що введення однією із сторін правочину іншої сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Також слід відзначити, що за умовами кредитного договору, кредит повинен сплачуватись позичальником у валюті кредиту. Як вже було зазначено вище, валютою кредиту є долар США. Але така умова договору суперечить припису ст. 524 ЦК України, де зазначено що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні». Також слід відзначити, що відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету кабінету міністрів «Про систему валютного регулювання та валютного контролю»ОСОБА_3 банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Так у п. в ч. 4 ст. 5 Декрету кабінету міністрів «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» зазначено, що індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Виходячи з вищенаведеного, слід звернути увагу на тому, що на отримання кредиту у валюті необхідна індивідуальна ліцензія яку видає НБУ. Але під час укладання кредитного договору, банк приховав даний факт. На прохання позивача надати ліцензію для ознайомлення, банк відповідає відмовою, що викликає підозру стосовно її наявності. Відповідно до ч. 3 ст. 91 ЦК України де зазначено: «Юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії)», банк не мав права надавати кредит позичальнику у іноземні валюті, без відповідної ліцензії. Так, відповідно до ч.І ст.227 ЦК України, «Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним». Таким чином, є всі підстави вважати кредитний договір укладеним всупереч вимогам ч. З ст. 91 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання його судом недійсним відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України.

Згідно п.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Виходячи з умов п.1 ст.216 ЦК України слідує, що позичальник зобов'язаний повернути Банку суму кредиту, яку він отримав в Банку, а ОСОБА_3 в свою чергу зобов'язаний повернути Позичальнику суму процентів за користування кредитом а також суму пені і штрафів (в т.ч. витрати, понесені Позичальником при укладанні кредитного договору) які він стягнув з Позичальника за весь період (з дати отримання кредиту і до моменту визнання судом кредитного договору недійсним).

При визнанні кредитного договору недійсним боржник згідно ст. 530 ЦК України зобов'язаний повернути суму заборгованості по кредиту (за мінусом витрат, що були понесені при оформленні кредитного договору, суми процентів, пені та штрафів, що були сплачені за користування кредитом) на протязі семи днів з дня пред'явлення до нього вимоги. Проте, у ОСОБА_2 відсутня така можливість здійснити одночасне повернення всієї суми кредиту на протязі семи днів, оскільки вона не отримує доходи в такому розмірі, щоб була змога зібрати в семиденний термін необхідну суму грошей для погашення кредиту. Окрім цього, у зв'язку з подорожчанням обмінного курсу при купівлі доларів США настала зміна істотних умов, що погіршує фінансове становище Позивача.

За таких обставин, Позивач потребує розстрочення виконання рішення стосовно повернення залишку боргу по кредиту, чи погоджується з тим щоб до відповідача перейшли майнові права на заставне майно, яке відповідає вимогам по виплаті залишку за користування кредитної угоди № 206240.

Приписом ст. 217 ЦК України встановлено, що суд, який ухвалив рішення може визначити порядок його виконання та надати розстрочку виконання, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Розстрочка виконання полягає у визначенні періодичності стягнення у відповідних частинах впродовж встановленого судом строку. Термін розстрочки встановлюється судом з врахуванням обставин та можливостей Боржника. Враховуючи все вище наведене а також те, що банком грубо порушено права ОСОБА_2, як споживача, захист прав споживачів, на підставі дії п.1 ст. 22 Закону України „Про захист прав споживачів" здійснюється судом, відповідач й звернувся до суду із даним зустрічним позовом.

Ухвалою суду зустрічний позов був обєднаний в одне провадження із первісним позовом.

Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У судове засідання 22.12.2011 р. відповідач, належним чином повідомлений, повторно не зявилися, причини неявки суду не повідомив, не скористався правом надання заперечень проти позову, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, у звязку з чим суд у порядку ч. 1 ст. 224 ЦПК України за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів.

Врахувавши заяву представника позивача та дослідивши докази в межах заявлених вимоги відповідно до ст. 11 ЦПК України суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову частково та про наявність підстав для ухвалення про відмову в задоволенні зустрічного позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України), та ці підстави зазначені в ст. ст. 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, та за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми (ст. 2 закону України «Про банки та банківську діяльність»); за ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Отже, позичальник зобов'язаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та вимог закону та несе валютні ризики.

Як встановлено судом, відповідно до укладеного 13.07.2007 р. договору №206296 ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 235 000,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення 19.08.2011 р., утім, на порушення приписів ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України не виконувала зобовязання, у звязку з чим банк скористався правом достроково вимагати повернення всієї суми кредиту; у звязку з порушенням зобовязань відповідач має заборгованість в розмірі 294 490,97 грн., з яких заборгованість за кредитом становить 276 481,13 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 3 704,85 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 43,52 грн., штрафи 14 261,47 грн.

Виконання зобовязань за договором від 13.072007 р. було забезпечено іпотекою нерухомого майна - нежитлове приміщення загальною площею 181,1 кв. м, яке розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Універсальна, буд. 13 (тринадцять), приміщення 66 (шістдесят шість) відповідно до укладеного 13.07.2007 р. договору іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу»заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Іпотека ? вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому ЗУ «Про іпотеку»; відповідно до абз. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно зі змістом ч. 1 та ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 35 зазначеного вище Закону у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 35 даного Закону положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Таким чином, позивач діє у спосіб, передбачений законом та договором, заборгованість за угодою від 13.07.2007 р. сплачена не була, порушенням з боку позичальника боргового зобовязання завдаються збитків іпотекодержателю та змінюється обсяг його прав, можливість звернення стягнення на майно сторони за цим позовом погодили під час укладення іпотечного договору, у звязку з цим вимога щодо звернення стягнення на майно є такою, що підлягає задоволенню з урахуванням заборгованості, розмір якої станом на 14.04.2009 р. складає 294 490,97 грн., з яких заборгованість за кредитом становить 276 481,13 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 3 704,85 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 43,52 грн., штрафи 14 261,47 грн., що підлягають сплаті іпотекодержателю (Публічному акціонерному товариству ОСОБА_1 банк «ПриватБанк») з вартості предмета іпотеки.

Разом з тим, частково задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», для суду вбачаються підстави для ухвалення про відмову в задоволенні вимоги позову про надання позивачеві права на укладання від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. При цьому суд виходить з того, що, застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом (ст. 1 Закону України «Про заставу).

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Згідно з ч. 7 ст. 20 Закону України «Про заставу»реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа, суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріуса у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Як встановлено судом, сторони за договором іпотеки від 13.07.2007 р. погодили, що (п. 25 договору) звернення стягнення на майно здійснюється у випадках, передбачених п.п. 19.8.1, 19.8.2, 19.8.3 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку»на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі. Реалізація майна здійснюється відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України.

Реалізація заставленого майна провадиться спеціалізованими організаціями з аукціонів (публічних торгів), якщо інше не передбачено договором (ч. 1 ст. 21 Закону України «Про заставу»).

Таким чином, беручи до уваги вимоги закону щодо представництва інтересів у правовідношеннях, навіть не зважаючи на оспорювання відповідачем правочину у цій частині, судом не може бути захищено право позивача у спосіб, який суперечить закону (право укладати від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу), через що, враховуючи також те, що відповідач не оспорював розмір заборгованості за кредитним договором, що розцінюється судом як визнання даної обставини, яка є підставою для звільняє від доказування (ст. 61 ЦПК України), порушені права позивача підлягають поновленню в межах заявлених вимог (ст. 11 ЦПК України) та в обраний судом спосіб.

Вирішуючи в обовязкову порядку відповідно п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України питання про розподіл судових витрат за первісним позовом, суд бере до уваги те, що позивач не має пільг щодо сплати судового збору та при подачі позову позивачем були в повному обсязі сплачені судові витрати, тому, у порядку ч. 1 ст. 88 ЦПК України, згідно зі змістом якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, на користь позивача підлягають стягненню з відповідачів судові витрати, повязані зі сплатою судового збору в розмірі 1 708,5 грн. та оплатою витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 30 грн.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а пункт 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою ОСОБА_3 банку України №168 від 10.05.2007 р., встановлює, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Як було встановлено судом, вимоги закону були банком в повному обсязі виконані; підписуючи договір, який є актом волевиявлення сторін, сторони за ним підтвердили їх згоду виконувати умови, які вони для себе передбачили, та позивач здійснював повернення кредиту та сплату відсотків за його користування на виконання умов договору, через що не є слушними доводи позивача щодо введення його в оману з боку банка. При укладенні договору банком були дотримані вимоги Цивільного Кодексу України, Закону України Про захист прав споживачів, Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою ОСОБА_3 банку України №168 від 10.05.2007 р., при цьому, позивач не скористався правом та на виконання ч. 6 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів протягом 14 днів не відкликав свою згоду на укладення договору про надання кредиту, враховуючи передбачену законом можливість не пояснювати причини такого відкликання. Разом з тим, на даний час між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Цивільним Кодексом України та договором, через що не слушним посилання позивача на приписи Закону України Про захист прав споживачів, адже кредит отримано, отримані кредитні кошти стали засобом для задоволення позивачем своєї власних майнових потреб та придбання транспортного засобу, який ним використовується й до цього часу, а боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК). Водночас, виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежать саме на позичальнику; відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, як це передбачено статтею 617 ЦК України.

Разом з тим, щодо валюти зобовязання, то варто зазначити про те, що згідно Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання та валютного контролю резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України; на підставі ст.ст. 47, 49 Закону України Про банки і банківську діяльність та ст. 5 Декрету КМУ Про систему валютного регулювання та валютного контролю відповідач має право надавати кредити в доларах США на підставі банківської ліцензії ОСОБА_3 Банку України на здійснення банківських операцій (банківська ліцензія №22, видана ПАТ КБ ПриватБанк», надає право банку здійснювати банківські операції, зокрема, визначені частиною 1 ст. 47 Закону України Про банки і банківську діяльність, тобто надавати кредити в іноземній валюті). Стаття 49 Закону Про банки і банківську діяльність відносить до кредитних операцій операції, зазначені у п. 3 ч. 1 ст. 47 вказаного Закону України. При цьому під терміном кошти згідно ст. 2 вказаного Закону розуміються гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Згідно з частиною 3 ст. 47 зазначеного закону дана операція належить до виключно банківської операції, здійснювати яку дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію. Резиденти України мають право розпоряджатися отриманим кредитом в іноземній валюті за умовами, передбаченими кредитним договором.

Згідно зі ст.ст. 47,49 і ч. 1 ст. 55 Закону України Про банки і банківську діяльність, ст.ст. 1054, 1055 ЦК України комерційні банки здійснюють кредитне обслуговування позичальників на договірних умовах.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Істотними умовами кредитного договору, як і будь якого іншого право чину, є, зокрема, предмет, ціна та строк дії договору. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 92 Конституції України виключно законами України встановлюються статус національної валюти, а також статус валют на території України. Декрет КМУ Про систему валютного регулювання і валютного контролю (ст. 3), Закону України Про ОСОБА_3 банк (ст. 35), визначаючи національну валюту України як єдиний законний платіж на території України, не містять заборони на вираження грошових зобовязань в іноземній валюті. Пункт 2 статті 524 ЦК України та ч. 2 ст. 198 Господарського кодексу України прямо дозволяє сторонам визначити грошові зобовязання в іноземній валюті. Отже, визначення грошового зобовязання в кредитному договорі в іноземній валюті не суперечить законодавству України. Разом з тим, щодо вимог підпункту в пункту 4 статті 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті, тому за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Щодо послання на недійсність договору, то відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності договору є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою третьою, пятою статті 203 ЦК України; зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Дані вимоги були дотримані з боку сторін.

За ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Утім, ОСОБА_2 даного факту не довела, та як встановлено судом за розгляду справи ОСОБА_2 під час низької вартості долара США користувалася кредитними коштами в іноземній валюті; в період часу з липня 2007 р. по березень 2009 р. відповідач погоджувалася із умовами валютного кредитного договору, про що свідчать факти повернення нею кредитних коштів разом із нарахованими відмотками в повному обсязі та в строки, встановлені договором та графіком погашення кредиту, відсотків та винагороди, що підтверджується розрахунком заборгованості.

У звязку з відмовою в задоволенні даної вимоги зустрічного позову відсутні підстави й для задоволення іншої вимоги зустрічного позову.

З огляду на результати розгляду зустрічного позову питання про розподіл судових витрат за ним не вирішується.

Керуючись ст.ст. 11, 15, ч. 1 ст. 88, ст.ст. 212, 214-215, 224 та ст. 226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Звернути стягнення на предмет іпотеки нежитлове приміщення загальною площею 181,1 кв. м, яке розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Універсальна, буд. 13 (тринадцять), приміщення 66 (шістдесят шість) в житловому будинку літ. А-5 на 1 поверсі приміщення №66 поз. 16-22 ганки літ. а№, а 5, та належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 26.10.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим номером 2393, за рахунок реалізації якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя (Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 банк «ПриватБанк» (місце знаходження: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, ) у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13.07.2007 р. №206296 в розмірі 294 490,97 грн., з яких заборгованість за кредитом становить 276 481,13 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 3 704,85 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 43,52 грн., штрафи 14 261,47 грн., що підлягають сплаті іпотекодержателю (Публічному акціонерному товариству ОСОБА_1 банк «ПриватБанк»(місце знаходження: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, ) з вартості предмета іпотеки.

Надати Публічному акціонерному товариству ОСОБА_1 банк «ПриватБанк»(місце знаходження: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, ) право на продаж предмета іпотеки нежитлового приміщення загальною площею 181,1 кв. м, яке розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Універсальна, буд. 13 (тринадцять), приміщення 66 (шістдесят шість) будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому чинним законодавством України.

Передати Публічному акціонерному товариству ОСОБА_1 банк «ПриватБанк»(місце знаходження: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, ) на період реалізації предмета іпотеки в управління предмет іпотеки: нежитлове приміщення загальною площею 181,1 кв. м, яке розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Універсальна, буд. 13 (тринадцять), приміщення 66 (шістдесят шість).

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер фізичної особи НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 банк «ПриватБанк» (місце знаходження: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, ) судові витрати, повязані зі сплатою судового збору в розмірі 1 708,50 грн. та оплатою витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 30 грн.

В задоволенні решти вимогу позову відмовити.

В задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України: рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя