Cправа № 2- 5132/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2011 року

Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.

при секретарі - Ларіної Т.Г.

розглянувши у м. Одесі у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства Одеський морський торговельний портпро поновлення на роботі та оплаті заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 21.01.2011р. звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до Державного підприємства Одеський морський торговельний портпро поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

16.05.2011р. позивач уточнив позовні вимоги, та просив суду поновити його на роботі на посаді інженера групи зовнішнього освітлення дільниці електрозабезпечення служби енергетичного забезпечення Державного підприємства Одеський морський торговельний порт, стягнути з Державного підприємства Одеський морський торговельний портна його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з 21.04.1995р. перебував у трудових відносинах з Державним підприємством Одеський морський торговельний портзаймаючи різні посади. Перебуваючи на посаді інженера групи зовнішнього освітлення дільниці електрозабезпечення служби енергетичного забезпечення Державного підприємства Одеський морський торговельний портбув звільнений 21.12.2010р. в порядку п.1 ст. 40 КЗпП України, у звязку зі скороченням штату. Оскільки звільнення відбулося з порушенням норм трудового законодавства, а саме не було запропоновано посаду згідно його фаху та кваліфікації, не враховано його переважне право на залишення на роботі, у звязку з працею на підприємстві тривалий час та без отримання попередньої згоди первинної профспілкової організації позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

У судовому засіданні представник позивача, ОСОБА_2, що діяв на підставі довіреності (а.с. 13) підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позові.

Представники відповідача, ОСОБА_3, що діяв на підставі довіреності (а.с. 18) та ОСОБА_4, що діяв на підставі довіреності (а.с.90) у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. В обґрунтування заперечень пояснили, що звільнення відбулося згідно норм трудового законодавства, вимоги щодо порушення переважного права позивача не порушені, оскільки відповідач відмовився від запропонованих вакантних посад, а інші посади були відсутні. Також представники відповідача зазначили, що для отримання згоди на звільнення зверталися до первинної профспілкової організації, але та не змогла визначитися щодо надання згоди, у звязку чим роботодавець в порядку ч.7 ст. 43 КЗпП України, скористався правом на звільнення без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у звязку з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до Наказу №215/к від 20.04.1995р. ОСОБА_1 було прийнято на посаду інженера з ремонту мереж і підстанцій господарства головного енергетика Одеського морського торговельного порту, після чого він обіймав різні посади на підприємстві.

Згідно Наказу начальника ДП ОМТП№149 від 22.02.2010р. (а.с.67) було прийнято рішення про перетворення структурних підрозділів Служби енергетичного забезпечення порту Тепловодогосподарствоі Електрогосподасртво, де працював позивач, у Дільницю водопостачаннята Дільницю електрозабезпечення. У вязку з цим перетворенням за новим штатним розкладом підлягало скороченню посада Заступника начальника електрогосподарства, яку на той час обіймав позивач.

Згідно Наказу №315/к від 21.05.2010р. позивача за його згодою було переведено на посаду інженера групи зовнішнього освітлення дільниці електрозабезпечення служби енергетичного забезпечення Державного підприємства Одеський морський торговельний порт.

Наказом №754 від 14.10.2010р. (а.с.23) було прийнято рішення про ліквідацію ОСОБА_3 зовнішнього освітлення, а ОСОБА_3 релейного захисту та автоматики перетворити у групу релейного захисту, автоматики та зовнішнього освітлення. У звязку з таким перетворенням було скорочено посаду інженера ОСОБА_3 зовнішнього освітлення, яку займав позивач.

Відповідно до ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

На виконання зазначених вимог відповідачем 21.10.2010р. було запропоновано позивачу вакантні посади, але той відмовився від них та закликав пропонувати йому лише інженерно-технічну роботу із збереженням окладу (а.с. 24 зворотна сторона).

Згідно довідки наданої відповідачем на запит суду від 21.06.2011р. за вих. 02-7/838 (а.с.98) станом на 21.12.2010р. тобто на день звільнення було всього три вакантні посади, які позивач, враховуючи його кваліфікації, не міг обіймати.

Відповідно ч.2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно ч.1 ст. 42 КЗпП України, при скорочені чисельності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Враховуючи викладені обставини, суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині посмлання позивача не те, що йому не було запропоновано інші вакантні посади та порушено його переважного права на залишення на роботв, оскільки на підприємстві відбулося скорочення лише його посади та з тих підстав, що були відсутні інші посади, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно з ч. 1 ст. 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

На виконання вимог зазначеної статті відповідачем під розписку 21.12.2010р. було повідомлено позивача про майбутнє звільнення (а.с. 24).

З метою отримання згоди на скорочення посади позивача, відповідач 23.11.2010р. звернувся з поданням (а.с.25) до профспілкового комітету.

Відповідно Протоколу засідання профспілки №14 від 07.12.2010р. не було прийнято рішення з цього питання, з підстав не надання ДП ОМТПобґрунтування доцільності скорочення посади, яку обіймав ОСОБА_1 (а.с.7).

Згідно Протоколу засідання профспілки №15 від 20.12.2010р. (а.с. 8), вдруге розглядалося питання щодо надання згоди на скорочення посади позивача, але враховуючи, що шляхом тайного голосування два члена проголосували за, а два протибуло прийнято рішення про неможливість прийняття рішення.

Згідно Наказу №897К від 20.12.2010р. ОСОБА_1 було звільнено з 21.12.2010р. в порядку п.1 ст.40 КЗпП України, у звязку зі скороченням штату.

Таким чином суд доходить висновку, що на дату звільнення ОСОБА_1Б, була відсутня згода первинної профспілкової організації.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", відмова профспілкового органу в наданні згоди на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

З аналізу матеріалів справи та норм трудового законодавства суд доходить висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулося всупереч вимогам ст. 43 КЗпП України, без згоди первинної профспілкової організації, у звязку з чим позовні вимоги щодо поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на Протокол засідання профспілки №8 від 06.05.2011р. (а.с. 51) як на підставу надання згоди, оскільки зазначена згода була отримана значно пізніше після звільнення позивача, у звязку з чим не має юридичних наслідків, з тих підстав, що суттєвою умовою для встановлення законності звільнення, є наявність такої згоди, саме до звільнення, а не після скорочення посади, як було зроблено з боку відповідача.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно п. 21 Постанови, Пленум Верховного Суду України, "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії.

Згідно зазначеного нормативного акту та довідки наданої відповідачем, розмір середньої заробітної плати у місяць, з урахуванням заробітної плати, яку отримував позивач у двох попередніх місяців перед звільненням, а саме за жовтень, листопад 2010р. становить 4928,2 грн.

Розмір середньої заробітної плати в день становить 229,22грн., (9856,4 грн. сумма заробітку за жовтень та листопад, поділити на 43 робочі дні, з яких 21 у жовтні та 22 у листопаді)4921 кількість робочих днів у жовтні).

Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 грудня 2010р. по 22 червня 2011р. становить 29798,42 грн. (6 місяців помножити на 4928.2 грн. плюс за один день 229,22 грн.).

Відповідно до ст. 237-1 КзпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31.03.1995, № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 2371 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином враховуються вимоги розумності і справедливості суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, і розмір компенсації за завдану моральну шкоду оцінює в 1000 грн.

Керуючись ст.ст.10, 11,15, 56, 60, 79, 84, 88,209, 212215, 218, ЦПК України, ст.ст.3, 4, 21, 36, 40, 43, 231,232, 235, 236 , 237-1 КЗпП України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства Одеський морський торговельний портпро поновлення на роботі та оплаті заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді інженера групи зовнішнього освітлення дільниці електрозабезпечення служби енергетичного забезпечення Державного підприємства Одеський морський торговельний порт.

Стягнути з Державного підприємства Одеський морський торговельний портна користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 грудня 2010р. 14 899 ( чотирнадцять тисяч вісімсот девяносто девять) гривень 20 копійок з урахуванням податків.

Стягнути з Державного підприємства Одеський морський торговельний портна користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1000 (одна тисяча) грн.

В іншій частині позовних вимог- відмовити

Стягнути з Державного підприємства Одеський морський торговельний портна користь держави судовий збір-мито у розмірі 157 грн. 40 копійок ( 148,99 грн.+8,50грн.) та витрати на інформаційно-технічне забезпечення у розмір 120 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення., згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя Домусчі Л.В.

22.06.2011