Апеляційний суд Житомирської області
Справа №22-ц/0690/442/11 Головуючий у 1-й інст. Бучик
Категорія 51, 52 Доповідач Косигіна Л. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2011 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів Жигановської О.С., Гансецької І.А.

при секретарі Жовновській 0.0.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тетерівської сільської ради Житомирського району про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою Тетерівської сільської ради Житомирського району

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 грудня 2010 року, -

в с т а н о в н л а :

У листопаді 2009 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила поновити її на роботі на посаді директора будинку культури села Тетерівка Житомирського району з 07.08.2009 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та 3000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що з 12.02.2007 року вона працювала на посаді директора будинку культури с. Тетерівка. 06.08.2009 року її незаконно звільнено з роботи за ст. 43-1 КЗпП України, не вказавши жодних підстав для цього, передбачених КЗпП України. Трудову книжку та розрахунок по заробітній платі вона отримала у день звільнення, однак з розпорядженням про звільнення її не ознайомили. За таких обставин, просила поновити строк звернення до суду, пропущений з поважних причин та задовольнити позов.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20 грудня 2010 року позов задоволено частково. ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді директора будинку культури с. Тетерівка Житомирського району і області з 07 серпня 2009 року.

Стягнуто з відповідача на користь позивачки 16592 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку та 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку визначена без врахування податків та обовязкових платежів.

Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 175 грн. 92 коп. та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі Тетерівська сільська рада, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати, та відмовити в задоволенні позову.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця /власника або уповноваженого ним органу/ передбачені ст. 28, 40, 41 КЗпП України. Звільнення працівника з ініціативи роботодавця допускається лише за наявності визначених цими нормами закону умов і з додержанням встановлених законом гарантій права на працю. Спільним для всіх зазначених підстав є додержання роботодавцем встановлених обмежень на звільнення і порядку його проведення.

Обовязковим є виконання правил ст.ст. 43, 43-1 КЗпП України, згідно з якими переважна більшість випадків розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця має контролюватися профспілковими органами. У ст. 43 КЗпП України визначено підстави розірвання трудового договору, з яких воно допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, а також механізм її одержання і строк реалізації.

Поряд із загальним правилом про розірвання трудового договору і ініціативи роботодавця за згодою профспілкового органу ст. 43-1 КЗпП України передбачено випадки, коли звільнення допускається без такої згоди.

Тобто, у ст.ст. 43, 43-1 КЗпП України сформульовано загальні вимоги щодо порядку звільнення працівника з роботи з ініціативи роботодавця, а не підстави такого звільнення. х

Судом встановлено, що розпорядженням голови Тетерівської сільської ради № 13 від 15.02.2007 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду директора будинку культури с. Тетерівка Житомирського району /а.с. 4/.

Розпорядженням голови від 07 липня 2009 року № 27 ОСОБА_1 звільнено з даної посади на підставі ст. 43-1 КЗпП України з 10 липня 2009 року /а.с. 21 /.

06.08.2009 року розпорядженням голови Тетерівської сільської ради № 38 від 06.08.2009 року, на виконання розпорядження № 18 від 07.07.2009 року, змінено дату звільнення позивачки з роботи з 10 липня 2009 року на 06.08.2009 року /а.с. 22 /. При цьому, у розпорядженні не зазначено жодних підстав, з яких роботодавець звільнив працівника з роботи.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неправомірність звільнення позивачки з роботи.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Закон не визначає переліку причин пропуску строку на звернення до суду, які є поважними, тому питання про поважність таких причин вирішується в кожному конкретному випадку із урахуванням обставин справи та доказів, що свідчать про неможливість подачі позову протягом визначеного законом строку.

З наданих позивачкою медичних довідок вбачається, що вона з 26.08. по 07.09.2009 року проходила курс лікування у звязку з гострим бронхітом, а з 12.10 по 25.10.2009 року продовжила лікування.

Крім того, з 07.09. по 01.10.2009 року у звязку із навчанням у Житомирському Інституті культури і мистецтв, позивачка перебувала на екзаменаційній сесії.

Також, в період з липня по листопад 2009 року хворіли діти позивачки: дочка ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, дочка ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, які в різний період проходили амбулаторний курс лікування та потребували підвищеної уваги матері. Наведене підтверджується довідками Дитячої поліклініки № 2. '

Вищенаведені обставини свідчать про неможливість своєчасного звернення позивачки до суду протягом визначеного законом строку. Враховуючи викладене, пропущений ОСОБА_1 строк підлягає поновленню.

Проте, вирішуючи питання про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд допустив помилку в обчисленні суми, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1

Згідно з п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року за № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в звязку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати /далі - Порядок/, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Відповідно до ч. 3 п. 2, п. 5, 8 Порядку середньомісячна заробітна плата, у випадку нарахування середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються одноразові виплати /матеріальна допомога, компенсація за невикористану відпустку тощо/, а також виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю /п. 4 Порядку/.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звільнено з роботи у серпні 2009 року, у червні та липні 2009 року заробітна плата не нараховувалась у звязку з перебуванням на лікарняному. У травні позивачка отримала 1008 грн. 56 коп. заробітку за 18 робочих днів, у квітні - 130 грн. 78 коп. за 13 робочих днів /без врахування лікарняних/. У звязку з цим, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 36 грн, 75 коп. /(1008, 56+130,78):(18+13)/, середньомісячна - 569 грн. 67 коп. / 1008, 56+130,78:2/.

Отже, на користь позивачки підлягає стягненню 12752 грн. 25 коп. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 07.08.2009 року по 20.12.2010 року /36,75x347 робочих дні/. Вказана сума визначена без врахування податків та обов'язкових платежів.

Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Доводи апелянта про порушення судом вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України є безпідставними, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду 16.11.2009 року /а.с. 2/. Судом призначався розгляд даної справи на 21.12.2009 року, 24.02.2010 року, 02.04.2010 року, 06.10.2010 року, 27.10.12010 року та 20.12.2010 року. З квітня 2010 року по грудень 2010 року вказана справа не була розглянута з вини суду, у звязку із закінченням повноважень судді.

Оскільки позовна заява про поновлення на роботі розглядалася судом більше року не з вини працівника, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за весь період з дати звільнення по день постановлення судового рішення.

Стягуючи з відповідача на користь ОСОБА_1 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачка внаслідок її незаконного звільнення зазнала моральних страждань, які призвели до втрати нормальних життєвих звязків та вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя та життя своєї сімї. Дана сума на відшкодування моральної шкоди визначена судом правильно, з врахуванням фактичних обставин справи, засад розумності і справедливості, та зменшенню не підлягає.

Враховуючи вимоги ст. 81, 88 ЦПК України, ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України Про державне мито з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір в сумі 144 грн. 52 коп. Рішення в цій частині також підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Тетерівської сільської ради Житомирського району задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 грудня 2010 року змінити.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду.

Стягнути з Тетерівської сільської ради Житомирського району на користь ОСОБА_1 12752 грн. 25 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.08.2009 року по 20.12.2010 року.

Рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць в розмірі 569 грн. 67 коп. підлягає негайному виконанню.

Стягнути з Тетерівської сільської ради Житомирського району на користь держави 144 грн. 52 коп. судового збору.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча Судді