АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія 26 (3) Доповідач - Митрофанова Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 вересня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Соколан Н. О., Савіної Г. О.

при секретарі: Алісовій Т. С.

за участю: представника публічного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" - Юфєрєвої Олени Миколаївни

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 16 травня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до відкритого акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2010 року позивач ОСОБА_2 звернувся із позовом до відкритого акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ВАТ «ПівнГЗК») про відшкодування моральної шкоди і уточнивши свої позовні вимоги просив суд стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди 177 600грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що тривалий час працював на підприємстві відповідача у шкідливих умовах праці.

Висновком МСЕК від 16.04.2010р. йому первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності та ІІІ група інвалідності.

Вважає, що у зв'язку з отриманням професійного захворювання йому заподіяна моральна шкода.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 16 травня 2011 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ВАТ «ПівнГЗК» на користь позивача 47 000 грн. у відшкодування моральної шкоди та судові витрати по справі на користь держави.

В апеляційній скарзі відповідач, який згідно Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи, змінив своє найменування на публічне акціонерне товариство "Північний гірничо-збагачувальний комбінат", ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову позивачу у позові з тих підстав, що рішення є необґрунтованим і таким, що суперечить нормам законодавства. Зокрема, суд не взяв до уваги, що позивач добровільно погодився працювати у шкідливих умовах праці, і така робота законодавчо дозволена; не встановлено факту спричинення моральної шкоди потерпілому; не було проведено медико-соціальної експертизи для встановлення цієї шкоди; позивачем не надано доказів заподіяння моральної шкоди і стягнута сума не обґрунтована; не застосовано строку позовної давності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 тривалий час працював на ВАТ «ПівнГЗК» на різних посадах у шкідливих умовах праці.

Висновком МСЕК від 16.04.2010 р. йому первинно встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 40% та ІІІ група інвалідності (а.с. 23).

На підставі встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про відшкодування позивачу у зв'язку з отриманими ним на виробництві професійними захворюваннями моральної шкоди відповідачем, з вини, якого її й заподіяно.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Актом №5 від 25.02.2010 року розслідування хронічного професійного захворювання, затвердженого головним санітарним лікарем Тернівського району встановлена причина професійного захворювання ОСОБА_2 - робота на протязі 34 років 5 місяців в умовах впливу шкідливих факторів (а.с. 10 - 12), які виникли в результаті порушення керівництвом підприємства, де працював хворий, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Виходячи з викладеного, доводи відповідача про відсутність обов'язку підприємства відшкодовувати моральну шкоду завдану позивачу з тих підстав, що останній є суб'єктом страхування від нещасного випадку на виробництві, суперечать нормам діючого законодавства, оскільки Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV в редакції, що діяла на час встановлення позивачеві вперше стійкої втрати працездатності, передбачено, що відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України застрахованим і членам їх сімей моральної (немайнової) шкоди, отриманої внаслідок ушкодження здоров'я припинено з 01 січня 2008 року незалежно від часу настання страхового випадку.

Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 Рішення № 20-рп/2008 (справа про страхові виплати), зазначив, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Як зазначалося вище, вперше стійку втрату професійної працездатності у зв'язку із отримання ним професійного захворювання позивачу було встановлено 16.04.2010р., що підтверджується висновком МСЕК (а.с. 23), отже саме з цього часу у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди.

Також спростовуються й доводи відповідача щодо відсутності підстав відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у зв'язку з отриманими ним професійними захворюваннями встановлений в судовому засіданні. Так, позивач неодноразово лікувався стаціонарно і амбулаторно, він не може вести повноцінний спосіб життя, переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя.

Доводи апеляційної скарги щодо незастосування позовної давності не ґрунтуються на законі, оскільки у зазначеному Законі строки позовної давності на звернення потерпілого із заявою про відшкодування моральної шкоди не передбачено.

Інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи і висновками суду і не можуть бути підставою для скасування рішення.

Однак, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, визначений судом без урахуванням роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. з подальшими змінами, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку, ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, характер професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди, визначеної судом першої інстанції, є завищеним.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь впливу шкідливих факторів на позивача.

За таких обставин, колегія суддів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, й, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер отриманих позивачем захворювань, і пов'язані з ними фізичні і моральні страждання позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, вважає необхідним змінити рішення суду, зменшити розмір стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь позивача з 47 000 грн. до 25 000 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3 ч.1 ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» - задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 16 травня 2011 року змінити, зменшити розмір моральної шкоди, стягнутої на користь ОСОБА_2, з 47 000 грн. до 25 000 грн. (двадцяти п'яти тисяч грн.)

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: