АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 22- ц -275/2011 р. Головуючий 1 інст. Смірнов О.С.
Категорія: кредитні відносини Доповідач Кіпенко І.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2011 р. Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Кіпенка І.С.,

суддів - Шаповал Н.М., Котелевець А.В.,

при секретарі Пуль С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 1 листопада 2010року по справі за позовом відкритого акціонерного товариства ВТБ Банк до ОСОБА_1, ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановила:

В червні 2010 року ВАТ ВТБ Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_1, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову вказували, що між відповідачем ОСОБА_1 та ВАТ ВТБ Банк було укладено кредитний договір № 15.72-00/08 СК від 23 липня 2008 року /надалі кредитний договір/, відповідно до якого відповідачу були надані кошти в сумі 65000 доларів США строком до 23 липня 2018 року зі щомісячною сплатою 18.5 % річних за користування кредитом.

У відповідності до умов п. 9.1. вищевказаного кредитного договору, за порушення строків повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами позичальник сплачує банку пеню у розмірі з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 30% річних від простроченої суми. У разі несвоєчасної (неналежної) сплати процентів за користуванням кредитом ОСОБА_1 сплачує позивачу пеню в розмірі подвоєної облікової ставки НБУ

23 липня 2008 року також був складений договір поруки № 15.72-00/08-ДП01, яким поручителем по договору кредиту є ОСОБА_2

Починаючи з грудня 2008 року ОСОБА_1 припинив виконання зобовязань за кредитним договором.

Просили про дострокове повернення всієї заборгованості за кредитним договором з відповідачів, сума якої станом на 22.05.2009р. становила 72484,09 (сімдесят дві тисячі чотириста вісімдесят чотири) дол. США 09 центів, що станом на 22.05.2009р. за офіційним курсом НБУ становить 557380,76 (п'ятсот п'ятдесят сім тисяч триста вісімдесят) грн. 76 коп., з яких:

- 61666,64 дол. США, що станом на 22.05.2009р. за офіційним курсом НБУ до гривні становить 469659,30 грн. - строкова заборгованість за кредитом;

- 3333,36 дол. США, що станом на 22.05.2009р. за офіційним курсом НБУ до гривні становить 25387,20 грн. - прострочена заборгованість за кредитом;

- 6482,01 дол. США, що станом на 22.05.2009р. за офіційним курсом НБУ до гривні становить 49367,64 грн. - прострочена заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

- 1740,43 грн. - пеня за прострочену заборгованість за кредитом;

- 3692,14 грн. - пеня за прострочену заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 1 листопада 2010року позов, - задоволено. Суд стягнув солідарно зОСОБА_1, ОСОБА_1 на користь ВАТ ВТБ Банк, - 557380.76грн. (п'ятсот п'ятдесят сім тисяч триста вісімдесят) грн. 76 коп., заборгованості за кредитним договором, та витрати по сплаті судового збору 1700грн, витрати по сплаті ІТЗ розгляду справи 250грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, не відповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати.

Відповідачка ОСОБА_2 рішення суду не оскаржила, про час і місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлена в порядку ч. 3 ст. 76 ЦПК України.

Судова колегія, перевіряючи законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції вважає, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє скаргу, якщо встановить, що суд першої інстанції постановив рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Судова колегія погоджується з висновками суду, оскільки вони відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин, що виникли і закон, який їх регулює.

Судовим розглядом встановлено, що між ОСОБА_1 та ВАТ ВТБ Банкбуло укладено кредитний договір № 15.72-00/08 СК від 23 липня 2008 року /надалі кредитний договір/, відповідно до якого відповідачу були надані кошти в сумі 65.000.00 доларів США строком до 23 липня 2018 року зі щомісячною сплатою 18.5 % річних за користування кредитом.

Позичальник в свою чергу, відповідно п.5.1 кредитного договору, зобов'язався забезпечити повернення одержаного кредиту та сплату нарахованих відсотків на умовах, передбачених цим договором.

Статтями 526, 610, 611 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Взятих не себе зобовязань, щодо повернення кредитних коштів у відповідності до строків зазначених у кредитному договорі ОСОБА_1 не виконував, в звязку з чим виникла заборгованість перед банком за кредит, строк сплати якої минув.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права, як то не залучення до участі у справі арбітражного керуючого, видача кредиту не в національній валюті України, - безпідставні.

З копії кредитного договору № 15.72-00/08 СК від 23 липня 2008 року /надалі кредитний договір/, вбачається що договір укладено між ВАТ ВТБ Банком та ОСОБА_1, банк надає кредит на особисті потреби фізичної особи, що ніяк не повязано з підприємницькою діяльністю позичальника, та іншими його зобовязаннями як громадянина-підприємця.

За таких обставин доводи відповідача про необхідність залучення до участі у справі арбітражного керуючого, який на підставі Постанови господарського суду Харківської області був призначений ліквідатором боржника, - ФОПОСОБА_1 не ґрунтуються на вимогах закону.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

При цьому згідно зі статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до статті 5 Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет КМУ) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Відповідно до пункту 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене постановою Правління НБУ N 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 року за N 730/5921), за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року N 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України не оспорюється, тому здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

З врахуванням наведеного судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які привели або могли привести до неправильного вирішення справи, оскільки рішення судом першої інстанції постановлено відповідно до вимог закону.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч.1 ст. 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 1 листопада 2010 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: