Апеляційний суд Житомирської області
РІШЕННЯ

Іменем України

17 січня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних ;правах апеляційного суду Житомирської, області в складі:

головуючого - судді Жигановської О.С.

суддів: Косигіної Л.М., Котік Т.С.

при секретарі судового ОСОБА_1 засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, визнання таким, що відбувся договір купівлі-продажу та визнання права власності на 1/2 частину квартири за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 22 жовтня 1010 року

встановила :

В грудні 2008 року ОСОБА_2 звернулась до суду з названим позовом та просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу. Зазначала, що даний договір є удаваним правочином, оскільки приховує договір купівлі-продажу названої квартири. Відповідачі отримали від ОСОБА_3 422500 грн. за продану квартиру, про що видали розписку. Враховуючи наведене, а також те, що дане майно придбане в період шлюбу, також просила визнати таким, що відбувся між вказаними сторонами договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частину даної квартири.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 22 жовтня 2010 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 04.07.2007 року було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Названу квартиру визнано спільним майном подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2. За ОСОБА_2 изнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2. В решті позовних вимог іідмовлено.

Справа №22ц/0б90/66/11 Головуючий в 1 інстанції Чішман Л.М.

Ктегорія 21 Доповідач Жигановська О.С.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_6 просить скасувати згадане рішення та постановити нове - про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК Украіни, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 липня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, укладено та нотаріально посвідчено договір дарування квартири N 3 по вулиці Корабельній, 13 в м.Житомирі (а.с.6,7).

Відповідно до CT.235 ЦК України, на яку посилалась позивачка та яку застосував суд, і роз'яснень наданих у п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", за удаваним правочином (ст235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюють інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин -вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосовуванням норм, що регулюють цей правочин.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд 1 інстанції виходив з того, що договір дарування квартири є удаваним правсчином, оскільки зазначена квартира фактично була придбана ОСОБА_6 ті ОСОБА_2 як подружжям за їх спільні кошти, одержані за договора кредиту /85 ООО дол. США/. Отже, згадана квартира є спільним майної подружжя і позивачка має право на 1/2 частину даного майна.

Проте, повністю погодитись з такими висновками суд неможливо, виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту розписки (а.с.27), 04.07.2007 року тобто в день укладення оспорюваного договору, ОСОБА_4 т ОСОБА_5 продали ОСОБА_2 Р'. М. квартиру №3 по вулш Корабельній, 13 в м.Житомирі за 84 500 дол.США /по курсу 42250 грн./.

Під час апеляційного розгляду справи ОСОБА_2 та ОСОБА_3М пояснили, що дана квартира була придбана за кошти, отримані з кредитним договором у банку 02.07.2007 року.

Дійсно, 02.07.2007 року відповідачем ОСОБА_6 буї отримано в АКБ „Укрсоцбанк" кредит в сумі 85000 дол.США (а.с.И-! 120) , що фактично збігається з вартістю придбаної квартири, забезпечення виконання даного кредитного договору між Банком і позивачкою ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, за як> вона передала в іпотеку належну їй на праві власності однокімнать квартиру №92 по вул.Гетьмана Самойловича, З в м.Житомирі (а.с. 10' 110) .

Враховуючи наведене, суд 1 інстанції дійшов правильного :новку і визнав, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 04.07.2007 року фактично було укладено договір купівлі-продажу названої вище квартири, а не договір дарування.

Проте, колегія суддів не погоджується з тим, що вказане нерухоме майно визнано судом 1 інстанції спільною сумісною власністю подружжя, мотивуючи наступним.

За загальним правилом майно, набуте подружжям за час шлюбу, є спільним майном (ч.І ст.6О СК) . Проте, відповідно до ч.6 ст,57 СК, якщо шлюб не розірвано, але чоловік та дружина проживають окремо у зв'язку з фактичним припиненням, шлюбних відносин, то майно, набуте сторонами за цей період може бути за рішенням суду визнане роздільним.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_6 вказував, що після придбання спірної квартири відносини з позивачкою погіршились і вона наполягала на виведенні її квартири з іпотеки, не бажала сплачувати взятий кредит. З серпня 2007 року вони припинили спільне проживання і ведення спільного господарства. 07.08.2007 року він взяв другий кредит на суму 85 ООО дол. США, який зобов'язаний виплачувати до 2022 року, та за його рахунок погасив попередній кредит.

Вказані обставини підтверджуються наступними письмовими дока зами.

Так, відповідно до договору кредиту №282/22-38 від 07.08.2007 року ОСОБА_3 отримав в АКБ соціального розвитку "Укрсоцбанк" 85000 дол.США на термін до 06.08.2022 року (а. с. 184- 188). В якості забезпечення виконання даного договору між ОСОБА_3 та Банком в той же день укладено іпотечний договір, за яким в ютеку передано квартиру АДРЕСА_3 в Житомирі (а.с. 182-183) .

Таким чином, зобов'язання ОСОБА_6 за договором кредиту 182/22-32 від 02.07.2007 року виконано в повному обсязі 07.08.2007 року, що підтверджується довідкою Банку (а.с.113).

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка головний )юрисконсульт філії АКБ „Укрсоцбанк" Чорний 0.0. підтвердив ту обставину, що перший кредит, взятий ОСОБА_6, був погашений за рахунок наступного кредиту. А позивачка в той час зверталась до банку із запитами і говорила про погіршення сімейних стосунків.

Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 пояснили, що сімейні відносини сторін розладились. Починаючи з 2007 року вони не жили разом. Коли позивачка дізналась про намір ОСОБА_6 придбати квартиру, то вони зійшлись. Після придбання квартири почали робити ремонт, але позивачка подала позов про поділ майна, в зв'язку з чим був накладений арешт на автомобілі ОСОБА_6 тому в серпні- вересні 2007 року вони знову припинили відносини і більше не сходились.

Доказом того, що сторони з серпня 2007 року фактично припинили шлюбні відносини і ведення спільного господарства, є те, що починаючи ще з серпня 2007 року ОСОБА_2 почала збирати документи стосовно майна, зареєстрованого на відповідача а.с.173). 24.09.2007 року звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя, а саме транспортних засобів і в цій позовній заяві зазначила, що „сімейні відносини в даний час є досить складними.

добровільно поділити майно ми не можемо" (а.с.170). В зв'язку цим ухвалою суду від 27.11.2007 року був накладений арешт вказане майно (а.с. 174), яке в жовтні 2010 року було поділ? (а.с.176-177).

На думку колегії суддів, поділ майна в судовому поряку доводить наявність саме майнового конфлікту в стосунках сторін, свідчить про припинення ведення ними спільного господарства, також виключає можливість набуття в цей період іншого майна « спільні кошти.

Враховуючи такі дії позивачки, зазначення ОСОБА_6 позовній заяві (а.с.202) про припинення шлюбних відносин дружиною з травня 2008 року не є вирішальним при встановлені статусу спірного майна та обставин його набуття. Крім того, судовим рішенням, яким розірвано шлюб сторін, не було встановлено припинення шлюбних відносин подружжя саме з травня 2008 року.

Відповідно до ч.3 CT.10 ЦПК України кожна сторона повин довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої; вимог або заперечень. Межі судового розгляду визначає позивач (ч.ст.11 ЦК).

Позивачка не надала пояснень та доказів, за рахунок саме яких джерел прибутків (якщо не за рахунок кредиту взятого і погашеного особисто відповідачем) була придбана спірна квартира. Також вона не змогла пояснити коли, ким і які саме кошти були сплачені за договором купівлі-продажу. Підтвердила також і ту обставину, що особисто ніяких коштів не надавала та не сплачувала в рахунок погашення як кредиту, взятого 02.07.2007 року так і наступного кредиту від 07.08.2007 року.

При такому стані сам по собі факт придбання квартири в період шлюбу не може бути безспірною підставою для висновку про те, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки для сімейних відносин важливе значення має не лише формально зареєстрований шлюб, а й дійсні стосунки подружжя.

Слід зазначити, що після припинення сімейних стосунків, позивачка повернулася жити у свою квартиру по вул. Гетьмана Самойловича, З в м.Житомирі, яка належить їй на праві власності.

Судова колегія критично оцінює покази свідків ОСОБА_9 ОСОБА_10, ОСОБА_11, які пояснили, що подружжя ОСОБА_6 до червня 2008 року, тобто до ррзірвання шлюбу проживали pasoм, оскільки ці покази спростовуються , вищенаведеними письмовими доказами. Крім того, свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11В, є близькими родичами позивачки і зацікавлені у вирішенні спору на її користь. Водночас дані свідки нічого не змогли пояснити про обставини придбання спірної квартири.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачкою не надано суду доказів на підтвердження того, що спірна квартира є спільним майном подружжя. Тому рішення суду інстанції щодо задоволення позову ОСОБА_2 про визнання квартири N'3 по вулиці Корабельній, 13 в м.Житомирі спільним майном подружжя та визнання права власності на її 1/2 частину, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову названій частині.

Керуючись ст.ст.209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, .9, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити

частково.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 22 жовтня 2010 року скасувати частково та ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ілюка ОСОБА_12 про визнання квартири АДРЕСА_4 спільним майном подружжя та визнання права власності на 1/2 частину цієї квартири.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:/підпис/ Судді:/підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду

Житомирської області ОСОБА_13