Ухвала

03.06.2011 року суддя Приморського районного суду м. Одеси Ільченко Н.А. розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення його позову до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних збитків, -

ВСТАНОВИВ:

16.05.2011 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних збитків за період з 15.09.2009 року по 13.05.2011 року від суми боргу, що виникла згідно договору позики від 10.07.2009 року у розмірі 11 334,04 грн..

Одночасно позивач звернувся до суду із письмовою заявою про забезпечення позову шляхом тимчасового обмеження відповідачу у праві виїзду за межі України та шляхом відмови відповідачу у видачі закордонного паспорту. Обґрунтовуючи свою заяву тим, що йому, позивачу, стало відомо що ОСОБА_2 збирає документи для виїзду за кордон і активно здійснює поїздки з цього приводу у різні держави, та що в подальшому ці обставини можуть утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову на будь якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частина 3 ст.. 152 ЦПК України передбачає, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 р. „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Стаття 313 ЦК України гарантує право на свободу пересування, що означає можливість фізичної особи вільно пересуватись по території України (після 14 років), вільно виїхати за її межі і безперешкодно повернутись до України (після 16 років), а також вільно визначати місце свого перебування, обирати способи і засоби пересування.

З огляду на викладене, суд вважає, що заява ОСОБА_1 про забезпечення позову не підлягає задоволенню, оскільки позивач не довів, що невжиття забезпечення позову шляхом обмеження відповідача у праві виїзду з України може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також, ці вимоги не є співмірними із заявленими позовними вимогами .

Керуючись ст.33 Конституції України, ст.313 ЦК України, п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 р. „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, ст.. ст. 151-153 ЦПК України, суд , -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення його позову до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних збитків.

Суддя Н.А. Ільченко