Справа № 2-6578/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2011 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанкв особі Одеської обласної філії ПАТ Укрсоцбанкпро визнання недійсними договору кредиту, договору іпотеки та договору поруки,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулись до суду з позовною заявою, у якій просять визнати недійсним кредитний договір № 2008/693-01/44 від 29.05.2008 року, іпотечний договір та договір поруки № 06-09/1289, а також зобовязати нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за договором іпотеки від 29.05.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та відповідачем від 29.05.2008 року, а саме нерухоме майно машино-місце № 110, пл. 16,9 кв.м., та машино-місце № 111, пл. 16,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Топольова, 10а.

Ухвалою суду від 22.11.2011 року позовні вимоги до нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 залишені без розгляду за заявою позивачів.

Свої позовні вимоги позивачі обґрунтували тим, що між колишнім чоловіком позивачки ОСОБА_4, та ПАТ Укрсоцбанкбуло укладено кредитний договір споживчого кредиту № 2008/693-01/44 від 29.05.2008 року. Відповідно до даного договору ОСОБА_4 кредит у розмірі 25 000 дол. США. У забезпечення виконання зобовязань за зазначеним кредитним договором між ОСОБА_1 та відповідачем було укладено договір іпотеки, а також між ОСОБА_5 та відповідачем був укладений договір поруки.

В червні ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розлучилися. Про те, що позичальник перестав сплачувати кредит банк повідомив поручителів майже через півроку.

Позивачі вважають, що договір кредиту був укладений з порушенням чинного на той час законодавства, а саме законодавством України не було передбачено, що безпосередньо банківська ліцензія, дозвіл НБУ надають право громадянам України здійснювати валютні операції, зокрема виконувати грошові зобовязання за кредитним договором в іноземній валюті, в силу імперативних положень ст.ст. 192, 533 ЦК України, п. гч. 4 ст. 3 Декрету.

Таким чином на підставі вищевказаних доводів позивачі вважає Договір кредиту таким, що укладений з недодержанням вимог ст. 206 ЦК України. А недійсність основного зобовязання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.

В судовому засіданні представник позивача, позивач підтримали заявлені вимоги в повному обсязі та за вищевикладеними обставинами просять їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позивачів не визнав в повному обсязі, посилаючись на їх незаконність та необґрунтованість, оскільки відсутні підстави для розірвання в судовому порядку кредитного договору та задоволення інших позовних вимог. Позовні вимоги не доведені.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що між колишнім чоловіком позивачки ОСОБА_4, та ПАТ Укрсоцбанкбуло укладено кредитний договір споживчого кредиту № 2008/693-01/44 від 29.05.2008 року. Відповідно до даного договору ОСОБА_4 кредит у розмірі 25 000 дол. США. У забезпечення виконання зобовязань за зазначеним кредитним договором між ОСОБА_1 та відповідачем було укладено договір іпотеки, а також між ОСОБА_5 та відповідачем був укладений договір поруки.

Щодо посилань позовної заяви на неправомірність надання відповідачем кредиту у доларах США, то суд зазначає, що статтею 99 Конституції встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому ОСОБА_6 держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

ОСОБА_6 законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю(далі Декрет № 15-93).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 2 Закону України № 2121-ІІІ Про банки та банківську діяльністькошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету № 15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

З огляду на це уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту вп. 4 ст. 5 Декрету № 15-93, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні у законодавстві не визначено меж термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. № 483; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 р. за № 1429/10028), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл здійснювати операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо зазначених операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету № 15-93 є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Як вбачається з матеріалів справи у позивача зазначена ліцензія є, тому здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Що стосується посилань позивачів на Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на Україні як засобу платежу, необхідно зазначити наступне.

Погашення кредиту є валютною операцією, в процесі якої позичальник вносить грошові кошти в касу банку або перераховує на рахунок останнього. Отже саме погашення кредиту, а не його отримання потребує від Позичальника отримання індивідуальної ліцензії, окрім випадків коли ініціатором або одержувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Якщо розглянути вказану валютну операцію внесення іноземної валюти для погашення кредиту, то необхідно зазначити, що саме ПАТ Укрсоцбанкза даною операцією є ініціатором та отримувачем, оскільки відповідно до Договору кредиту укладеного між ПАТ Укрсоцбанкта ОСОБА_4, саме ПАТ Укрсоцбанквиступив ініціатором та зобовязав ОСОБА_4 погашати кредит та відсотки відповідно до п.п. 3.3.7., 3.3.8. Договору кредиту, що робить ПАТ Укрсоцбанкініціатором внесення Позичальником грошових коштів в іноземній валюті. Отримувачем за даною валютною операцією є також ПАТ Укрсоцбанк, оскільки Позичальник передає грошові кошти в іноземній валюті, а ПАТ Укрсоцбанкїх приймає.

Позивач помилково вказує у своїй позовній заяві та плутає валютні операції отримання кредиту з погашенням кредиту. Оскільки отримання кредиту Позичальником не потребує використання іноземної валюти як засобу платежу, отже і отримання ним індивідуальної ліцензії для одержання кредиту не потрібно. Погашення же кредиту Позичальником є валютною операцією, яка потребує використання іноземної валюти як засобу платежу та потребує отримання індивідуальної ліцензії, крім випадку якщо ініціатором та отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк, що і відноситься до нашого випадку.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про розірвання договору, відсутні підстави для задоволення інших позовних вимог про звільнення від сплати пені та процентів по кредитному договору. Ці позовні вимоги є необґрунтованими, є такими, що не відповідають способам захисту цивільних прав та інтересів судом, які встановлені в ст. 16 ЦК України, що є підставою для відмови в їх задоволенні.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру на забезпечення виконання основного зобовязання чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобовязання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобовязальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобовязання боржника та кредитором боржника.

Частиною 2 ст. 553 ЦК України встановлено, що порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Таким чином, обсяг зобовязань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобовязань боржника забезпечення яких здійснює поручитель.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, як це передбачено ст. 617 ЦК України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Отже, позивач зобов'язаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В даному випадку судом не встановлено порушення, невизнання або оспорювання прав позивача.

Таким чином, в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 617, 625, 629, 652 Цивільного кодексу України, ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання та валютного контролю, ст.ст. 10, 60, 213-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: 22.11.2011