АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 22-ц-1595/2011 р. Головуючий 1 інст.: Нестайко Ю.В.
Категорія «сімейні правовідносини» Доповідач: Піддубний Р.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2011 року. м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

Головуючого судді: Піддубного Р.М

суддів: Солодкова А.А., Швецової Л.А.,

при секретарі: Соколовій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 21 січня 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - комунальне підприємство «Харківський обласний Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі», «Великобурлуцьке мале комунальне підприємство технічної інвентаризації» про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, -

встановила:

У вересні 2010 року ОСОБА_1 звернулась до суду з названим позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з 10 березня 2000 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 28 грудня 2009 року. За час подружнього життя ними було побудовано жилий будинок та одержано у власність для обслуговування будинку земельну ділянку № 71 по вул. Молодіжній в с. Жуків Яр Великобурлуцького району Харківської області. Посилаючись на те, що право власності на будинок та земельну ділянку зареєстроване лише за відповідачем, а розмір аліментів, які вона отримує від відповідача не достатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила поділити зазначене нерухоме майно, що є об'єктом право спільної сумісної власності подружжя, визнавши за нею з урахуванням інтересів її неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 66/100 частин жилого будинку та земельної ділянки за вказаною адресою.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечував та зазначив, що на підставі договору дарування від 31 січня 2001 року йому було подаровано недобудований житловий будинок готовністю 2% з надвірними будівлями літньої кухні та сараю готовністю 94 %. 26 березня 2001 року між ним та комунальним підприємством «Харківський обласний Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» (Фонд) було укладено договір кредиту, відповідно до якого, з урахуванням додаткової угоди від 24 вересня 2003 року, Фонд надав йому кредит для будівництва будинку у розмірі 28 453 грн., а він зобов'язався повернути цю суму у строк до 5 жовтня 2020 року та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 8 958 грн. 60 коп. Посилаючись на те, що позивачка, шлюбні відносини з якою припинені у вересні 2009 року, не приймає участі у погашенні кредиту, залишок заборгованості за яким становить 24 679 грн., а державний акт про право власності на земельну ділянку було отримана ним у грудні 2009 року, просив у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 21 січня 2011 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явились, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання права власності на частину будинку та земельної ділянки в порядку поділу майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок має специфічну правову природу внаслідок його будівництва за кредитні кошти й право власності на нього виникне лише після повного погашення кредиту, який оформлений на імя ОСОБА_2, а до цього часу ним не можна розпоряджатися, оскільки він є власністю Фонду.

Проте повністю погодитись з такими висновком не можна з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що з 10 березня 2000 року до 28 грудня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до ч 1. ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням виконавчого комітету Великобурлуцького селищної ради Харківської області від 17 вересня 2003 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - домоволодіння № 71 по вул. Молодіжній в с. Жуків ЯР Великобурлуцького району Харківської області, яке він отримав 14 вересня 2004 року.

26 березня 2001 року між комунальним підприємством «Харківський обласний Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту, згідно з яким з урахуванням додаткової угоди від 24 вересня 2003 року, Фонд надав кредит для будівництва будинку у розмірі 28 453 грн., а він зобов'язався повернути цю суму у строк до 5 жовтня 2020 року та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 8 958 грн. 60 коп.

Згідно із ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини. Також ст. 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 65 СК України встановлено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за кредитом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Таким чином, у результаті будівництва подружжям будинку за грошові кошти, отримані в кредит, боргові зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір.

Оскільки право власності на спірний будинок підтверджується виданим у встановленому законом порядку свідоцтвом та зареєстровано в БТІ, висновок суду про те, що право власності на жилий будинок виникне лише після повного погашення кредиту не відповідає обставинам справи.

Встановлено також, що 31 січня 2001 року між ОСОБА_4Б та ОСОБА_2 було укладено договір, за яким останній прийняв у дар недобудований жилий будинок, що знаходиться в с. Жуків Яр Великобурлуцького району Харківської області по вул. Молодіжній 71 готовністю 2% з надвірними будівлями: літньою кухнею та сараєм готовністю 94 %.

Отже, за час шлюбу подружжям набуто право спільної сумісної власності не на весь будинок та господарські будівлі за вказаною адресою.

Частиною 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звернувшись до суду з позовом про визнання права власності в порядку поділу майна подружжя на 66/100 частин жилого будинку, який побудовано у тому числі і за кредитні кошти, частина яких на час розгляду справи не повернута, а частина будинку отримана відповідачем в дар, ОСОБА_1 не навела на підтвердження своїх вимог належних розрахунків частки у спільному сумісному майні з урахуванням зазначених обставин.

Відсутність в матеріалах справи доказів дійсної вартості спірного нерухомого майна, вартості частини цього майна, що була подарована одному з подружжя, розміру сплаченого кредиту та суми заборгованості за ним, позбавляє суд вирішити цивільно- правовий спір по суті, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову в цій частині через його необґрунтованість.

Як убачається із матеріалів справи, рішенням Великобурлуцької селищної ради Харківської області від 11 листопада 2008 року ОСОБА_2 було передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою, с Жуків Яр Великобурлуцького району Харківської області, вул. Молодіжна № 71. У грудні 2009 року ОСОБА_2 отримав державний акт на право приватної власності на землю площею 0,2500 га., розташовану за вищевказаною адресою.

За змістом положень статей 81, 116 ЗК та Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 р. N 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином у власність у безоплатному порядку частку із земельного фонду.

Оскільки ОСОБА_2 у 2009 році скористався своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки у власність шляхом її приватизації, суди першої інстанції дійшов правильного висновку, що підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку поділу спільного сумісного майна немає.

За таких обставин судова колегія дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 21 січня 2011 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя

Судді