__________________________________________________________________
Справа№2-3994/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2011 року, Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Куриленко О. М.

за участю секретаря - Фірко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом:

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа про стягнення - розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Україна» в особі Одеської філії «ОСОБА_3 Україна», третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_4 про визнання кредитного договору та договору застави недійсним

встановив:

03.12.2008 року ЗАТ «ОСОБА_3 - Україна»в особі Одеської філії ЗАТ «ОСОБА_3 - Україна»звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 борг за кредитним договором.

22.01.2010 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ЗАТ «ОСОБА_3 Україна»в особі Одеської філії ЗАТ «ОСОБА_3 Україна»та просила визнати кредитний договір та договір застави недійсним.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23.05.2011 року позовні вимоги ЗАТ

«ОСОБА_3 Україна»залишені без розгляду.

Свої вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, що 05 червня 2008 року між позивачем та ЗАТ «ОСОБА_3 Україна» укладено кредитний договір № 10.1/633. Позивач вважає, що зазначений договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої банком для усіх клієнтів фізичних осіб. На час укладання кредитного договору позивачем була достовірно надана інформація про фінансово-майновий стан та відповідно до умов надання кредитних коштів позивачкою була надана довідка про отримання доходу у національній валюті України за шість місяців, що передували місяцю отримання кредиту.

Відповідно до договору ОСОБА_3 зобовязався надати позичальникові кредитні кошти з терміном погашення 04 червня 2015 року у сумі 24110,00 гривень зі сплатою процентів 14,5 %.

У забезпечення виконання боргових зобовязань за кредитним договором 05.06.2008 року було укладено та нотаріально посвідчено договір застави транспортного засобу. Відповідно до укладеного договору позивач передала банку в заставу автомобіль «Ниссан Тиида», 2008 року випуску р/н ВН 5169 ВХ, який на теперішній час знаходиться у банку та позивач майже рік не користується автомобілем.

Крім того, відповідачу стало відомо, що зазначений автомобіль вже продано. Позивач вважає, що подальше виконання кредитного договору на умовах що діють на даний час є порушенням принципів справедливості. Позивач вказує, що при отриманні кредиту у доларах США, а також здійснення позивачем платежів по погашенню кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США були порушені норми, відповідно до яких грошовою одиницею в Україні є гривня, яка є єдиним законним платіжним засобом в Україні. У звязку з вищенаведеним позивач просила визнати недійсним кредитний договір № 10.1/633 від 05 червня 2008 року та недійсними договір застави автотранспортного засобу від 05.06.2008 року, зобовязати приватного нотаріуса ОМНО ОСОБА_4 виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження рухомого майна, яке було передано в заставу, який належить ОСОБА_2

Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилась, про слухання справи сповіщена належним чином, звернулась до суду з заявою, в якій просила розглянути справу у її відсутність.

Суд, вислухавши позивача за зустрічним позовом, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги по зустрічному позову не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 05 червня 2008 року між Закритим акціонерним товариством

«ОСОБА_3 Україна»в особі Одеської філії ОСОБА_3 Україна»та ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір № 10.1/633А.( а.с.8-13), згідно якого ОСОБА_3 зобовязався надати Боржнику кредит на придбання транспортного засобу «Nissan Tiidа», р/н ВН 5169ВХ, 2008 року випуску в сумі 24 110 доларів США, а позичальник зобовязався повернути кредит згідно графіку повернення кредиту до 04 червня 2015 р., та сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі 14,5% річних. Отримання кредитних коштів позивачем підтверджується заявою про видачу готівки відповідачем. Відповідно до частини 1 п.1.3.3. кредитного договору № 10.1/633А від 05.06.2008 року забезпеченням виконання зобовязань відповідача є легковий автомобіль марки «Nissan Tiidа», що належить відповідачу на праві власності. Зазначений автомобіль є предметом застави за договором, укладеним 05 червня 2008 року, засвідченого приватним нотаріусом ОМНК, зареєстрованого в реєстрі № 1873 (а.с.14-15).

Відповідно до умов договору застави у забезпечення своєчасного виконання зобовязань позичальника ОСОБА_2 за кредитним договором повернення кредитних коштів, сплати відсотків за користування кредитними засобами, відшкодування неустойки, витрат і збитків, заподіяних невиконанням, звязаних з реалізацією предмета застави ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_3 прийняв легковий автомобіль марки «Nissan Tiidа», р/н ВН 5169ВХ, 2008. Відповідно до п. 5.2 Договору застави сторони погодили, що заставодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет застави в розмірі повної суми наданого кредиту та несплачених процентів за користування кредитними коштами, неустойки, можливих збитків та витрат понесених заставодержателем в разі невиконання обовязків, передбачених в кредитному договорі та договорі застави. Позивач ОСОБА_2 пояснила в судовому засіданні, що єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Відповідно до п.1. ст.3 Декрету КМУ «Про систему регулювання і валютного контролю»валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь який вимог та зобовязань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Відповідно до п.2 та 3 ст. 5 Декрету КМУ, враховуючи, що спірний договір було укладено на умовах надання кредиту в іноземній валюті, вказана валютна операція потребує наявності у відповідності у відповідача генеральної ліцензії та індивідуальної ліцензії. Тому вираження у спірному кредитному договорі відповідно до пояснень відповідача грошових зобовязань між сторонами в доларах США за відсутності у сторін індивідуальної ліцензії на надання відповідачу кредиту в іноземній валюті, та використання позивачем долару США, як засобу платежу та кредитним договором, на думку позивача, порушує норми Конституції України та цивільного кодексу України. Суд вважає, що ствердження відповідача про недійсність договору, у звязку з тим, що кредитний договір був укладений в іноземній валюті спростовується тим, що відповідно до умов договору банк надав ОСОБА_2 кредитні кошти у розмірі 24 110, 00 доларів США. Відповідно до ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах встановлених законом. Спеціальні нормативні акти НБУ передбачають право банку, який отримав банківську ліцензію та письмовий дозвіл НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями, використовувати іноземну валюту для здійсненні операцій відповідно до банківських ліцензій. Відповідно до ч. 1,2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність»банк має право на підставі банківської ліцензії здійснювати, зокрема, операції по розміщенню залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та операції з валютними цінностями. Ст. 56 Закону України «Про національний ОСОБА_3 України»визначає, що НБУ видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обовязковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. П 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджених постановою Правління НБУ 17.07.2001р. № 75 та зареєстроване МЮУ 21.08.2001р. за № 730/5921, визначає, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ банки мають право здійснювати, зокрема, операції по залученню та розміщенню іноземної валюти на валютному ринку України. Згідно ст. 1 Декрету, до валютних операцій відносяться, зокрема, операції, повязані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України.Ч.2 ст.2 Декрету встановлює, що резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Статтею 5 Декрету передбачено, що ОСОБА_5 банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання; індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують операції, визначені ч.4 ст. 5 Декрету, зокрема, індивідуальної ліцензії потребують операції щодо: - надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; - використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Водночас, відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі ОСОБА_5 банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженої Постановою НБУ від 14.10.2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких ОСОБА_5 банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

П. 8.12. Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених Постановою Правління НБУ від 30.05.2007 р. №200, визначає, що фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію ОСОБА_5 банку на здійснення валютних операцій, і національний оператор поштового зв'язку можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій ОСОБА_5 банку на здійснення валютних операцій.

Таким чином, ЦК України (ст. 533) визначив, що у випадках, передбачених спеціальних законом, іноземна валюта може використовуватись на території України. Декрет Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання та валютного контролю (ст.2), який власне і є спеціальним законом щодо режиму валютних операцій, надає резидентам право здійснювати валютні операції, за виключенням встановлених актами валютного законодавства обмежень. Іншими словами, резиденти на території держави Україна можуть здійснювати будь-які валютні операції, крім тих операцій, на здійснення яких встановлені обмеження.

З приведених вище норм випливає, що на підтвердження того, що ПАТ «ОСОБА_3 Україна не мав права надати, а ОСОБА_2 отримати кредит в іноземній валюті, позивач повинен був би назвати норму спеціального закону (а не посилкову норму ЦК України), згідно якої надання банком кредиту в іноземній валюті було б обмежено чи заборонено. Позивач у своїй позовній заяві ( а.с. 97-100) посилається на ч.4 ст. 5 Декрету, проте ця норма вимагає індивідуальної ліцензії лише щодо надання і одержання кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. На сьогодні, власне як і на дату укладення кредитного договору, такі граничні суми та терміни кредиту, законодавством не визначені. Відтак, обмеження на здійснення валютної операції по наданню кредиту в іноземній валюті не існує і згідно ст. 2 Декрету така операція може бути здійснена резидентами без отримання індивідуальної ліцензії. Оскільки при укладені кредитного договору як основного зобовязання були дотримані всі вимоги чинного законодавства, то і зобовязання по його забезпеченню (договір застави від 05.06.2008 року , зареєстрований за № 1873) є дійсним.

Посилання позивача у своїй позовній заяві на те, що для надання кредиту в іноземній валюті ПАТ «ОСОБА_3 Україна»мало отримати індивідуальну ліцензію НБУ, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Порушення ж ч.1 ст. 524 ЦК України, на яке також посилається позивач, не може бути в даному випадку підставою для визнання угоди недійсною. Ч.3 ст. 6 ЦК України дозволяє сторонам в договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли в актах цивільного законодавства прямо вказано про неможливість відступити від їх положень, а також коли обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Тобто, очевидно, що не завжди не дотримання норм Цивільного кодексу України має наслідком недійсність правочину. Позивач посилається на порушення при укладенні оспорюваних кредитного договору та договору застави ст. 524 ЦК України, але інші норми ЦК України (ст. 192, 533) та закони України (Закон України „Про банки та банківську діяльність, Декрет КМУ „Про систему валютного регулювання та валютного контролю) дозволяють використання іноземної валюти на території України при здійсненні такої валютної операції як надання банком кредиту в іноземній валюті. Іншими словами, законодавство України не містить повної заборони на використання іноземної валюти на території України. Отже, згідно ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони кредитного договору в даному випадку (враховуючи, що однією зі сторін договору є банк, який має банківську ліцензію та письмовий дозвіл на розміщення іноземної валюти на валютному ринку України) могли скористатися своїм правом відступити від положень актів цивільного законодавства, а саме ст. 524 ЦК України, і врегулювати відносини на власний розсуд визначивши зобовязання в іноземній валюті в даному випадку у доларах США.

Стосовно посилань позивача на недійсність зобовязання у звязку з тим, що умови кредитного договору є начебто несправедливими для нього та суперечать принципу добросовісності.

Зауважимо що ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» надає кредити фізичним особам у гривні, доларах США та євро, проте ОСОБА_2 при укладанні договору кредиту була ознайомлена та погоджувалась на надання кредиту в іноземній валюті.

Заява Позивача була розглянута кредитним комітетом банку і 05 червня 2008 року між Відповідачем та Позивачем був укладений Кредитний договір № 10.1/633А від 05.06.2008 року, згідно якого Відповідач зобовязався надати Позивачу кредит на придбання транспортного засобу в сумі 24 110,00 доларів США, а Позивач зобовязався повернути кредит згідно графіку повернення кредиту до 04.06.2015 р. та сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі 14,5 % річних (копія Кредитного договору додається).

Позивач стверджує, що зміст договору визначений на підставі стандартної форми, запропонованої банком. Дійсно банк використовує в роботі стандартні тексти договорів, проте банк не позіціонує ці договори як договори приєднання і на вимогу конкретного позичальника зміст договору може бути змінений. Від позичальника ОСОБА_6 при укладенні кредитного договору № 10.1/633А жодних заяв чи вимог про внесення змін до запропонованого договору не надходило.

Відповідач свої зобовязання за кредитним договором виконав у повному обсязі, що підтверджується укладеним та підписаним договором кредиту та застави, позивачу були надані кредитні кошти на умовах зазначених у кредитному договорі, та узгоджені сторонами у сумі еквівалентній 24110,00 доларів США.

Ст. 7 Закону України „Про ОСОБА_5 України відносить до функцій НБУ, зокрема, здійснення відповідно до визначених спеціальним законом повноважень валютного регулювання, визначення порядку здійснення операцій в іноземній валюті, організацію і здійснення валютного контролю за банками та іншими фінансовими установами, які отримали ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій.

Ст. 44 Закону України „Про ОСОБА_5 України визначає, що НБУ діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль.

Як уповноважена державна установа з питань валютного регулювання та валютного контролю, ОСОБА_5 банк України у Листі від 07.12.2009 р. №13-210/7871-22612 "Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті" висловив свою позицію щодо надання кредитів в іноземній валюті банківськими установами в України. В цьому листі НБУ, зокрема, зазначив: «…уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, однак, на сьогодняшній день законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Відповідно до ч.1. ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ст.628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1. ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Стаття 526 Цивільного кодексу України передбачає, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з викладеного вище, порядку, умов та обставин укладення Кредитного договору між сторонами, добровільності даного договору з боку Позивача, суд робить висновок, що його умови відповідають нормам цивільного законодавства України, не суперечать іншим актам цивільного законодавства, а тому кредитний договір має виконуватися сторонами.

Крім того зазначимо, що не можна сприймати як нерівноправність сторін договору покладення ризиків знецінення національної валюти на Позивача. Адже довготривалі валютні операції містять в собі і інший ризик ризик здешевлення іноземної валюти. Цілком могло бути за 15 років, протягом яких мав діяти кредитний договір, що в наслідок зменшення курсу долару до гривні дана кредитна операція стала би збитковою для банку. Кожна зі сторін оскаржуємого договору приймала на себе ризики зміни конюнктури валютного ринку, проте незалежно від волі сторін обставини склалися таким чином, що несприятливі наслідки настали саме на боці Позивача.

Таким чином, суд вважає, що договір було укладено на основі вільного волевиявлення сторін, договір відповідає вимогам цивільного законодавства і є обовязковим до виконання.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 192, 533, 628, 629,638 1049, 1054 ЦК України, Законом України «Про ОСОБА_5 банк України», Законом України «Про банки та банківську діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ від 17.07.2001 р. №75, Положення про порядок видачі ОСОБА_5 банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою НБУ від 14.10.2004 р. № 483, Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України, затв. Постановою Правління НБУ від 30.05.2007 р. №200, ст. 27, 31 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.543, 611, 623, 1054 ЦК України, ст.ст.209,212,213,214,215,218,223, 228 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов позивача ОСОБА_1 до відповідач ОСОБА_2 , третя особа про стягнення - В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 - Україна»в особі Одеської філії Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 - Україна», третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_4 про визнання кредитного договору та договору застави недійсними відмовити. у задоволенні позову відмовлено повністю.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 - Україна» в особі Одеської філії Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 - Україна», третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_4 про визнання кредитного договору та договору застави недійсними відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги до Київського районного суду м. Одеси протягом дсяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя : Куриленко О. М.