__________________________________________________________________
Справа№1512/2-705/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2011 року, Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Куриленко О. М.

за участю секретаря - Фірко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом:

прокуратура Київського району м.Одеси в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 третя особа про визнання недійсним договору купівлі продажу, дарування та довіренності -цивільну справу за позовом заступника прокурора Київського району м. Одеси в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 В`ячеслав Пилипович про визнання недійсним правочину, визнання права власності, витребування майна та виселення, позовом ОСОБА_8, ОСОБА_1 В`ячеслава Пилиповича до ОСОБА_3, ОСОБА_6, треті особи заступник прокурора Київського району м. Одеси, ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_5 про визнання недійсним правочину, визнання права власності на квартиру, витребування майна та виселення та позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди,

встановив:

У серпні 2004 року заступник прокурора Київського району м. Одеси звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1, в якому просив визнати довіреність, видану ОСОБА_11 19.02.2002 року на ім`я ОСОБА_3 недійсною, визнати недійсними договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 22.07.2002 року, договір дарування Ѕ частини вказаної квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 30.10.2002 року, договір дарування від 31.10.2003 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та договір дарування від 20.11.2003 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та виселити останнього зі спірної квартири.

Свої вимоги мотивував тим, що 30.12.2003 року до прокуратури Київського району

м. Одеси надійшла заява ОСОБА_1 про те, що його тітку, ОСОБА_11, незаконно позбавили житла. Посилаючись на те, що ОСОБА_11 на час видачі довіреності не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, просив визнати угоди недійсними, посилаючись на вимоги ст.55 ЦК України (в редакції 1963 року).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.02.2007 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області 08.04.2009 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду України від 30.09.2009 року ухвала апеляційного суду Одеської області від 08.04.2009 року була скасована, справа направлена на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07.04.2010 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.02.2007 року було скасовано, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

У попередньому судовому засіданні представник прокуратури Київського району м. Одеси уточнив позовні вимоги та просив визнати довіреність, видану ОСОБА_11 19.02.2002 року на ім`я ОСОБА_3 та посвідчену Третьою одеською державною нотаріальною конторою недійсною, витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 та передати її спадкоємцю ОСОБА_1, визнати за ОСОБА_1 право власності на ј частину вказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_11 та виселити ОСОБА_6 зі спірної квартири (т.3, а.с.173-177).

Також під час попереднього судового засідання ОСОБА_8 та ОСОБА_12 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6, в якому просили визнати довіреність, видану ОСОБА_11 19.02.2002 року на ім`я ОСОБА_3 та посвідчену Третьою одеською державною нотаріальною конторою недійсною, витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 та визнати право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_11: за ОСОБА_8 на Ѕ частину квартири, за ОСОБА_1 на ј частину, за ОСОБА_12 на ј частину спірної квартири (т.3, а.с. 117-122).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16.06.2010 року вказані позови були об`єднані в одне провадження.

Крім того, 07.02.2011 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому просив визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ним та відповідачем недійсним, стягнути з ОСОБА_5 грошові кошти, отримані згідно договору купівлі-продажу, відшкодувати збитки та судові витрати (т.3, а.с.241-2420.

Ухвалою суду від 07.02.2011 року вищевказані позови об`єднані в одне провадження.

У судовому засіданні представник Київської районної прокуратури м. Одеси позовні вимоги прокуратури та ОСОБА_12 та ОСОБА_8 підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Проти задоволення позову ОСОБА_6 не заперечував.

Представник ОСОБА_12 та ОСОБА_8 ОСОБА_13 позовні вимоги своїх довірителів та прокуратури підтримала у повному обсязі, проти позову ОСОБА_14 не заперечувала.

ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_15 у судовому засіданні проти задоволення позовів прокуратури Київського району та ОСОБА_12 і ОСОБА_8 заперечували, свої позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_7 у судовому засіданні позовні вимоги прокуратури, ОСОБА_12 і ОСОБА_8, ОСОБА_6 вважали необгрунтованими, просили у їх задоволенні відмовити у зв`язку з їх безпідставністю.

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у судове засідання не з`явились, про розгляд справи сповіщені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Розглянувши подані позови, заслухавши сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд доходить до наступного.

У судовому засіданні встановлено, що квартира №76 в будинку №24 А по вул. Академіка Глушка в м. Одесі належала в рівних частках на праві спільної власності ОСОБА_11 та ОСОБА_16 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ОСОБА_17 народних депутатів 27.04.1995 року, реєстраційний №19-3602. Зазначене свідоцтво було зареєстровано в Одеському МБТІ 29.05.1995 року (т.2, а.с.8)

ОСОБА_11 була рідною сестрою ОСОБА_8 та рідною тіткою позивача ОСОБА_12. Документи, що підтверджують родинні стосунки містяться в матеріалах цивільної справи ( т.2 ).

ОСОБА_16 була донькою ОСОБА_11, що підтверджується копією свідоцтва про її народження (т.2, а.с.4).

Рішенням народного суду м.Одеси від 13.11.1976 р. ОСОБА_16 визнана недієздатною ( т.2 а.с.5).

ОСОБА_1, інтереси якого захищає прокуратура Київського району м.Одеси є рідним братом ОСОБА_12. Документи, що підтверджують родинні стосунки містяться в матеріалах цивільної справи ( т.2).

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 03.07.1986 р. ОСОБА_1 визнаний недієздатним (т.1 а.с.141).

Приблизно з 1985 року ОСОБА_11 почала вести себе неадекватно та доставляла неприємності мешканцям будинку. В матеріалах справи є копії звернень громадян в різні інстанції (ЖЕК, Київську райадміністрацію, Одеський психоневрологічний диспансер) з проханням звернути увагу на поведінку ОСОБА_11 та прийняти відповідні міри.

Матеріали справи містять письмові скарги та заяви сусідів про небезпечність ОСОБА_11 для оточуючих, письмову заяву та пояснення працівнику міліції самої ОСОБА_11, записи медичних працівників в амбулаторній медичній карті, які очевидно вказують на хворобливий психічний стан ОСОБА_11

18.02.2002 року померла ОСОБА_16, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.2, а.с.3).

19.02.2002 року ОСОБА_11, не захоронивши тіла покійної доньки, на підставі нотаріально посвідченої довіреності, уповноважила ОСОБА_3 керувати та розпоряджатися усім своїм майном та надала останній дуже обємні повноваження (т.1. а.с.31).

03.07.2002 року ОСОБА_3, на підставі зазначеної вище довіреності, подарувала Ѕ частину квартири №76 в будинку №24 А по вул. Академіка Глушко в м. Одесі своєму чоловіку ОСОБА_2 (т.1. а.с.21).

19.10.2002 року ОСОБА_3, на підставі зазначеної вище довіреності, подарувала Ѕ частину квартири №76 в будинку №24 А по вул. Академіка Глушко в м. Одесі своєму чоловіку ОСОБА_2 (т.1, а.с.23).

Ця частина квартири належала ОСОБА_11 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Третьою одеською нотаріальною конторою 26.09.2002 року після смерті ОСОБА_16 (т.2, а.с.14).

20.02.2003 року ОСОБА_9 поміщена ОСОБА_18 на стаціонарне лікування до Одеської психіатричної лікарні (т.1, а.с.29).

31.10.2003 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою, подарував спірну квартиру ОСОБА_4 (тепер ОСОБА_7) ОСОБА_19 (т.1, а.с. 19).

20.11.2003 року ОСОБА_4 (тепер ОСОБА_7) ОСОБА_19 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою продала спірну квартиру ОСОБА_20 (т.1, а.с.63).

01.01.2004 року ОСОБА_11 померла (т1, а.с.43).

30.09.2009 року ОСОБА_20, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округа ОСОБА_21, продав спірну квартиру ОСОБА_6 (т.3, а.с.243).

Згідно положень ст. 55 ЦК України в ред. 1963 року угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який на момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною.

Відповідно акту №269 від 07.03.2008 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи комісія зробила висновок, що «ОСОБА_22 в період надання доручення від 19.02.02 р. страждала стійким хронічним розладом психіки у вигляді хронічного маячного розладу ( F22.8 по МКХ -10). ОСОБА_22 на момент надання доручення від 19.02.02 р. за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Поведінка ОСОБА_23 під час надання доручення 19.02.02 р. була обумовлена її психічною хворобою у вигляді хронічного маячного розладу.»

Згідно акту №1058 від 24.10.2008 р. Київського міського центру судово-психіатричної експертизи комісія знову зробила висновки, що «ОСОБА_22 на момент видачі генеральної довіреності 19.02.2002 р. виявляла ознаки стійкого хронічного психічного розладу в вигляді: хронічного бердового розладу (МКХ -10: ( F22.8; МКХ-9 інволюційний параноїд). За своїм психічним станом на період 19.02.2002 р. видачі генеральної довіреності ОСОБА_22 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними».

Ці два акта судової експертизи є доказами того, що 19.02.2002 року ОСОБА_11 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Отже, волевиявлення ОСОБА_11 на видачу ОСОБА_3 довіреності для представництва перед третіми особами на керування та розпорядження усім своїм майном з обємними повноваженнями (ст.ст.62,64 ЦК України в ред.1963 року) не було вільним і не відповідало її внутрішній волі.

Крім того, той факт, що ОСОБА_11 не могла усвідомлювати значення своїх дій підтверджується письмовими поясненнями сусідів останньої: ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28 (т.1, а.с.64-73) та інших свідків, допитаних у судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_9 почала себе поводити неадекватно ще з початку 1990-х років.

Згідно відповіді Головного лікаря Обласного психоневрологічного диспансеру від 19.02.2004 року ОСОБА_11 02.01.2002 року був поставлений діагноз „Церебральний артеросклероз з параноідними включеннями, однак від лікування хвора відмовилась (т.1, а.с. 61).

Обставини життя та психічного стану ОСОБА_11 детально викладені також в акті посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи від 06.09.2005 року, проведеної експертами Одеської обласної клінічної психіатричної лікарні №1, з якого вбачається, що ще у 1998 році хворій ставився діагноз „Параноідний сіндром. Зважаючи на викладене, суд критично ставиться до висновків експертів Одеської обласної клінічної психіатричної лікарні №1, так як вони протирічать іншим матеріалам справи, які підтверджують неадекватну поведінку ОСОБА_11 в побуті та спілкуванні з іншими особами протягом тривалого часу.

Крім того, суд бере до уваги те, що ОСОБА_11 іншого житла, крім спірної квартири не мала, і, даючи довіреність на ім`я ОСОБА_18 повинна була розуміти, що остання може розпорядитись її квартирою на власний розсуд, що згодом і було зроблено. Однак, не зважаючи на те, що ОСОБА_11 ще у жовтні 2002 року перестала бути власником спірної квартири, вона продовжувала жити в ній та вважати себе господинею, що також підтверджує факт нерозуміння нею своїх дій по видачі довіреності.

Зі змісту статті 55 ЦК України в ред. 1963 року, а також з положень п.10 Пленуму Верховного суду України від 28.04.1978 р. «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними»витікає, що вимоги про визнання угоди недійсною з підстав, передбачених ст.55 ЦК України вирішуються з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи».

Відповідно до ч.1 ст.59 ЦК України в ред. 1963 року угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Частиною 2 ст.55 ЦК України в ред.1963 року передбачено, що у разі визнання такої угоди недійсною кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні все одержане за угодою.

Таким чином, усі наступні угоди щодо відчуження квартири №76 в будинку №24 А по вул. Академіка Глушко в м. Одесі, є також недійсними на підставі ч.1 ст.48 ЦК України, яка врегулювала, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Законом, а саме ч.1 ст.4 Закону України «Про власність»( який діяв на момент вчинення угод), було передбачено що власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном.

До таких угод застосовуються наслідки, передбачені ч.2 ст.48 ЦК України в ред.1963 р. кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні все одержане за угодою.

Пленум Верховного Суду України в Постанові від 06.11.2009 року №9 „Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними трозяснив у п.10, що реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується в разі наявності між сторонами укладеного договору, який визнано недійсним.

Норма частини 1 ст.216 ЦК України (ч.2 ст.55 ЦК України в ред.1963 р.) не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову на підставі ст.388 ЦК України.

Пунктом 3 ч.1 ст.388 ЦК України врегульовано, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.

Таким чином, суд доходить до висновку про те, що позови заступника прокурора Київського району м. Одеси та ОСОБА_8, ОСОБА_1 В`ячеслава Пилиповича в частині визнання недійсною довіреності, виданої ОСОБА_11 19.02.2002 року на ім`я ОСОБА_18, посвідченої державним нотаріусом Третьої державної нотаріальної контори ОСОБА_29 та витребування майна з чужого незаконного володіння підлягають задоволенню.

Разом з тим, у задоволенні позовів прокуратури та ОСОБА_8 і ОСОБА_12 в частині визнання за спадкоємцями права власності в порядку спадкування за законом, на думку суду, слід відмовити, виходячи з наступного.

Здійснення та оформлення права на спадкування регламентовано Главами 87,89 ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004 року (в день смерті ОСОБА_11М.).

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 „Про судову практику у справах про спадкування від 30.05.2008 року свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством; за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Як вбачається з ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Частиною 5 ст.1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Таким чином, суд вважає, що у задоволенні позовів прокуратури та ОСОБА_8 і ОСОБА_12 в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом слід відмовити, роз`яснивши спадкоємцям право з метою отримання свідоцтва про право на спадщину звернутись до нотаріальної контори та до суду з окремим позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Стосовно позову ОСОБА_6 суд вважає, що дані позовні вимоги також підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.09.2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, за яким останній продав позивачу вказану квартиру (т.3, а.с.243).

Відповідно до п.3 зазначеного договору спірна квартира була продана за 30 308 гривень, які були отримані продавцем повністю до підписання цього договору.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно вимог ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Пунктом 5 даного договору продавець свідчив, що квартира, яка є предметом цього договору, вільна від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб, не заставлена, у судовому спорі не перебуває. Однак, як вбачається з матеріалів справи, спір щодо даної квартири розглядався судами ще з 2004 року, про що продавцю ОСОБА_5 було добре відомо. Таким чином, суд доходить до висновку про те, що позивач був введений ОСОБА_30 в оману.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадках навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

Згідно вимог ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, таким правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує або замовчує існування обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину.

На думку суду, замовчення відповідачем обставин щодо наявності судового спору має істотне значення, так як якщо б позивач знав би про його існування, то не купував би спірну квартиру.

Відповідно до ч.2 вказаної статті сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Як вбачається з ч.1,2 ст.216 ЦПК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна сторона зобов`язана повернути другій стороні внатурі усе, що вона одержала на виконання цього правочину.

У судовому засіданні встановлено та підтверджено свідченнями свідків, що відповідач одержав за вказану квартиру 62 500 доларів США, з яких 4500 були передані у якості завдатку раніше, а 58 000 у день укладання договору.

Свідки ОСОБА_31, ОСОБА_17, ОСОБА_32, допитані у судовому засіданні, підтвердили факт отримання позивачем даної грошової суми у борг та передачі її відповідачу. Враховуючи те, що угода була укладена під впливом обману, та той факт, що дійсна вартість квартири на момент продажу не могла скласти 30 308 гривень, суд приймає дані свідчення до уваги та вважає доведеним, що відповідач ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_6 грошову суму у розмірі 62500 доларів США, що за курсом НБУ на день постановлення рішення (100 доларів США=796гривень) складає 497 500 гривень. Таким чином, у відповідності до ч.2 ст.230 ЦК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума у 995 000 гривень та судові витрати у розмірі 1700 гривень судовий збір та 120 гривень витрати на ІТЗ.

Разом з тим, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення грошової суми у розмірі 30 308 гривень слід відмовити, так як у судовому засіданні було встановлено, що дана грошова сума ОСОБА_6 не передавалась.

Зважаючи на викладене, керуючись ст. 48, 55, ч.1 ст.59 ЦК України в ред. 1963 року, ст.ст.216, ч.1 ст.230, ч.1 ст.626, п. 3 ч.1 ст.388, ст.638, ч.1 ст.1269, ч.3 ст.1272, ч.5 ст.1268 Цивільного Кодексу України, ст.208,209, 212, 213, 214, 215, 218, 293 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов позивача прокуратура Київського району м.Одеси в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_1 до відповідач ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа про визнання недійсним договору купівлі продажу, дарування та довіренності - позов задоволено частково.

Позовні вимоги заступника прокурора Київського району м. Одеси в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_8, ОСОБА_1 В`ячеслава Пилиповича задовольнити частково.

Визнати недійсною довіреність, видану ОСОБА_11 19.02.2002 року на ім`я ОСОБА_18, посвідчену державним нотаріусом Третьої державної нотаріальної контори ОСОБА_29

Витребувати з чужого незаконного володіння громадянина ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2 та виселити ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_2.

В решті позовних вимог відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 грошову суму у розмірі 995 000 гривень, сплачений при поданні позову судовий збір -1700 гривень та 120 гривень витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільних справ, в решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту його проголошення через Київський районний суд

м. Одеси.

Суддя

Суддя : Куриленко О. М.