АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2011 року м. Дніпропетровськ

22 грудня 2011 року колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Деревянка О.Г.,

суддів - Черненкової Л.А., Чубукова О.П.

при секретарі - Горлаковій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

по апеляційній скарзі ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3

Валентинівни

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2011 року

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа:

приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2011 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача. В обґрунтування позову зазначила, що з 18.05.2001 року перебувала з ОСОБА_4 у шлюбі.

Під час шлюбу ними на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2006 року придбана квартира АДРЕСА_1. При укладенні цього договору відповідач змусив її підписати заяву про те, що вона обізнана з тим, що цю квартиру відповідач придбає за кошти, які йому подаровані за договором дарування, укладеного між ним та ОСОБА_6, погрожуючи тим, що не дасть згоду на укладання нею договору про участь у фонді фінансування будівництва у м. Києві, та обіцяючи у разі підписання нею заяви те, що він в свою чергу не буде мати ніяких претензій на квартиру у Києві. Після розірвання шлюбу відповідач подав до суду позов про поділ спільного майна, зазначивши квартиру у м. Києві спільними майном подружжя, а спірна квартира є його особистою власністю.

Зазначаючи про те, що заява написана нею із застосуванням психічного тиску з боку відповідача, є недійсною, тому просила позивачка визнати односторонній правочин - заяву від 10.06.2006 року недійсною з моменту укладання.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2011 року від ОСОБА_3 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 - представник ОСОБА_3 зазначила, що рішення суду незаконне, прийнято з порушенням норм матеріального права, тому просить його скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, що з 18.05.2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.06.2010 року розірвано, (а.с.15)

10 червня 2006 року ОСОБА_3 особисто підписано нотаріальну заяву, згідно якої вона не заперечувала проти купівлі-продажу її чоловіком ОСОБА_7, в його особисту власність квартири АДРЕСА_1, за будь яку ціну та на будь яких умовах, оскільки гроші за які він купує квартиру належать йому особисто на підставі Договору дарування грошей від 11.10.2004 року, та не є їх спільною сумісною власністю. Не заперечувала позивачка також проти того, що ця квартира буде особистою приватною власністю на яку вона не має ніяких майнових прав, (а.с.6)

10 червня 2006 року між ОСОБА_4 та його батьком ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. (а.с.7-8)

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильних висновків з того приводу, що підстав для визнання правочину, а саме нотаріальної заяви позивачки від 10.06.2006 року не вбачається.

Оцінюючи докази в їх сукупності колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 на час укладання заяви усвідомлювали значення своїх дій. Своїм підписом підтвердила, що вона обізнана з тим, ще квартиру № 11 в буд. № 24 «а» по вул.. Виконкомівській в м. Дніпропетровську відповідач придбає б особисту власність за кошти, які йому подаровані за договором дарування, укладеним між ним та ОСОБА_6, та що вона не є спільною сумісною власністю і майнових прав на неї вона не має.

Заяву ОСОБА_3 було складено відповідно до вимог чинного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що 11.10.2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4М укладено договір дарування грошей 200 000 грн. (а.с.14)

Відповідно до вимог ст.. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.06.2010 року про розірвання шлюбу, позивачкою зазначалось і судом фактично встановлено, що сторони припинили спільне господарство та шлюбні відносини з серпня-вересня 2009 року, а тому колегія суддів вважає, ще відсутні будь які підстави, які б ставили під сумнів те, що позивачка не усвідомлювала значення підписаної нею заяви, оскільки на 10.06.2006 року сторони ще не втратили один до одного почуття довіри.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлене позивачці у визнанні правочину недійсним, оскільки позивачкою не надано жодних доказів вчиненю відповідачем дій, які можуть бути розцінені як такі, що вчинені із застосуванням фізичного чб психічний тиску. В матеріалах справи такі данні також відсутні.

Той факт, що між сторонами вирішується питання щодо поділу іншого майна в суді м. Києва також про це не свідчить.

З'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи перевіривши доводи і давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогаїе закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справ* письмовими доказами.

Приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Перевіривши справу в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про обґрунтованість висновків суду та безпідставності приведених в апеляційній скарзі доводів.

Керуючись ст.ст. 209,218,303, 307, 308,315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: