Справа № 2-2679/11 р.
Центральний районний суд м. Миколаєва
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

12 жовтня 2011 року Центральний районний
суд м. Миколаєва у складі :

головуючого судді –Черенкової Н.П.,

при секретарі –Левченко Я.В.,

за участю позивача –ОСОБА_1,

представника відповідача –ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Миколаєві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»в особі
Миколаївського регіонального
управління про визнання недійсними
кредитного договору та договору
іпотеки , третя особа –ОСОБА_3, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»в особі
Миколаївського регіонального
управління про визнання кредитного
договору № 94-07/МБ від 26.06.2007 року
недійсним, посилаючись на те, що банком,
в порушення ст.ст. 203, 215, 524,548 ЦК України,
п. 5 Декрету КМ України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю»був виданий кредит в
іноземній валюті, на що банк не мав
право, оскільки грошова одиниця
України –гривня. Крім того, позивач
посилався на ст. 11 ,18 ЗУ «Про захист прав
споживачів».

Позивач також просила про визнання
недійсним договору іпотеки ВЕР №820907
від 26.06.2007 року на підставі ст. 548 ЦК
України, яка передбачає похідний
характер забезпечення від основного
зобов’язання; а тому нікчемність
кредитного договору, на думку позивача,
тягне за собою й припинення
забезпечення.

Позивач вимоги позову підтримала та
просила їх задовольнити.

Представник відповідача просив у
задоволенні позову відмовити, та
пояснив, що Банк мав достатньо
юридичних підстав для укладення
кредитного договору в іноземній валюті
та приймати таке виконання в іноземній
валюті. Відповідно до інструкції «Про
порядок відкриття, використання і
закриття рахунків у національній та
іноземній валютах», затвердженої
постановою Правління Національного
банку України від 12.11.2003 року поточні
рахунки в іноземній валюті, як
юридичних так і фізичних осіб
використовуються без будь-яких
обмежень для погашення кредитів в
іноземній валюті, в тому числі
процентів, комісійних, неустойки. З
правилами кредитування позивачка була
ознайомлена.

Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання
не з’явився, причини неявки суду не
повідомив.

Судом ухвалено про розгляд справи у
відсутності третьої особи.

Обставини справи встановлені судом.

26.06.2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ Банк
«Фінанси та кредит»в особі
Миколаївського регіонального
управління, був укладений кредитний
договір № 94-07/МБ, згідно якого банк
надав позивачу в тимчасове
користування на умовах забезпеченості,
зворотності, терміновості, платності
кредитні ресурси в сумі 75000,00 дол. США
строком до 25.06.2022 року зі сплатою
відсотків за користування грошовими
коштами в розмірі 14,00 % річних.

Позичальник зобов’язався щомісяця, в
строк до 23 числа, здійснювати в складі
щомісячного платежу за кредитом
погашення заборгованості за
кредитними ресурсами у розмірі,
встановленому у графіку погашення
кредиту.

Згідно даних, 26.06.2007 року Банком було
перераховано грошові кошти в сумі
46934,52 дол. США, 28065,48 дол. США на рахунок
ОСОБА_1.

В забезпечення виконання зобов’язань
за кредитним договором № 94-07/МБ від
26.06.2007 року (пункт 5.1 кредитного
договору), є договір поруки № 01-94-07/МБ
від 26.06.2007 року, укладений з ОСОБА_3 та
договір застави нерухомого майна
заставною вартістю 505253,00 грн. від 26.06.2007
року.

За договором іпотеки від 26.06.2007 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Миколаївського нотаріального округу
ОСОБА_4, реєстровий №875, ОСОБА_1 передала
в іпотеку банку нерухоме майно:
нежитлові приміщення магазину -
кафетерію, загальною площею 66,7 кв. м,
які розташовані по вул.. Великій
Морській, 44 в м. Миколаєві.

У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. Статею 1049
ЦК України передбачено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти) у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно укладеного між сторонами
кредитного договору, банк виконав
взяті на себе зобов’язання, надав
ОСОБА_1 кредит в сумі 75000,00 дол. США, а за
такого, позивач зобов’язаний
повернути грошові кошти у валюті, яка
зазначена в умовах кредитного
договору.

Статтею 192 ЦК України передбачено, що
законним платіжним засобом,
обов’язковим до приймання за
номінальною вартістю на всій території
України, є грошова одиниця –гривня;
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю»від
19.02.1993 року, передбачено, що надання і
одержання резидентами кредитів в
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством
межі;використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави можливе при умові
отримання ліцензії, яка видається
резидентам і нерезидентам на
здійснення разової валютної операції
на період, необхідний для здійснення
такої операції. Одержання
індивідуальної ліцензії однією із
сторін валютної операції означає також
дозвіл на її здійснення іншою стороною
або третьою особою, яка має відношення
до цієї операції, якщо інше не
передбачено умовами індивідуальної
ліцензії. Індивідуальної ліцензії
потребують, зокрема операції надання
і одержання резидентами кредитів в
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі
(п.п.“в” п.4).

Відповідно до п. 5.3 Положення про
порядок видачі банкам банківських
ліцензій, письмових дозволів та
ліцензій на виконання окремих
операцій, затвердженого постановою
Правління Національного банку України
від 17.07.2001р. № 275 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 21.08.2001 за
№ 730/5921, письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями є
генеральною ліцензією на здійснення
валютних операцій, згідно з Декретом
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю».

У відповідності до ст. 19 ЗУ «Про банки
та банківську діяльність», банк має
право здійснювати банківську
діяльність тільки після отримання
банківської ліцензії, яка подається
Національним банком України на
підставі клопотання банку. Без
отримання ліцензії не дозволяється
здійснювати одночасно діяльність по
залученню вкладів та інших коштів, що
підлягають поверненню і наданню
кредитів.

З матеріалів справи
вбачається, що ВАТ «Банк «Фінанси та
кредит»отримав банківську ліцензію №28
від 20.01.2003 року та дозвіл 28-1 від 20.01.2003
року, Національного Банку України, з
додатком , відповідно до якого банк має
право на залучення і розміщення
іноземної валюти на валютному ринку
України.

В даному випадку в спірному
кредитному договорі сума, що підлягає
поверненню, зазначена в іноземній
валюті, а не у гривні. Крім того, договір
не містить умов, щодо можливості
повернення кредитних коштів у іншій
валюті, ніж в тій, в якій вони були
отримані ОСОБА_1

Законом України «Про банки
та банківську діяльність»визначено
поняття банку, відповідно до якого –це
юридична особа, яка має виключне право
на підставі ліцензії НБУ здійснювати
залучення коштів у фізичних та
юридичних осіб для розміщення цих
коштів від власного імені , на власних
умовах та на власний ризик.

На момент укладення
кредитного договору, кожна із сторін в
однаковій мірі несли валютні ризики
відповідно до умов, передбачених
договором.

Зміна обставин була зумовлена
однаковими для сторін причинами. Банк
свої зобов’язання за договором
виконав належним чином та у повному
обсязі –надав кредитні кошти в розмірі
75000,00 дол. США, а позичальник отримав
зазначені кошти, тому співвідношення
майнових інтересів сторін не
порушуються.

Статтею 627 ЦК України
передбачено, що, відповідно до статті 6
цього Кодексу, сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

За такого, оспорювана угода, укладена з
додержанням вимог цивільного
законодавства України та є проявом
вільного волевиявлення сторін, щодо
визначення грошового еквіваленту
зобов’язання в іноземній валюті, та
вона не суперечить нормам, зазначеним в
ч.2 ст. 524 ЦК України.

Крім того, в матеріалах справи
відсутні переконливі докази щодо
несправедливих і недобросовісних умов
кредитного договору, зокрема,
внесенням в нього умови кредитування в
іноземній валюті.

Стосовно зростання курсу
долару США- валюти кредиту саме по собі
не є підставою для визнання умов
кредитного договору несправедливими,
оскільки у позичальника існувала
можливість передбачити в момент
укладення договору зміни курсу гривні
по відношенню до долара США, виходячи з
динаміки зміни курсів валют з моменту
введення в обіг національної валюти
–гривні та її девальвації й можливість
отримання кредиту у національній
валюті.

Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав
споживачів»договір про надання
споживчого кредиту укладається між
кредитором та споживачем, відповідно
до якого кредитодавець надає кошти
(споживчий кредит) або бере
зобов’язання надати їх споживачеві
для придбання продукції у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
споживач зобов’язується повернути їх
разом з нарахованими відсотками.

У наведеному законі чітко прописана
процедура укладення договору, яка
включає питання щодо надання
інформації кредитодавцеві та
споживачеві один про одного та щодо
умов кредитування: мету, для якої
споживчий кредит може бути витрачений,
форми його забезпечення, тип
відсоткової ставки, сукупну вартість
кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту, строк, на який кредит може бути
одержаний, та варіанти його повернення.
При цьому, в разі ненадання зазначеної
інформації суб’єкт господарювання,
який повинен її надати, несе
відповідальність, встановлену ст. 15 і 23
цього закону. Однак, зазначені статті
не передбачають визнання нікчемності
правочину.

Інформація про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту позивачу
надавалась.

З урахуванням викладеного, суд
приходить до висновку, що застосування
закону України «Про захист прав
споживачів»до спорів, які виникають з
кредитних правовідносин, можливе в
тому разі, якщо предметом і підставою
позову є питання надання інформації
споживачеві про умови отримання
кредиту, типи відсоткової ставки,
валютні ризики, процедура виконання
договору тощо, які передують укладенню
договору. Після укладення договору між
сторонами виникають кредитні
правовідносини, тому до спорів щодо
виконання цього договору цей закон не
може застосовуватись, а застосуванню
підлягає спеціальне законодавство в
системі кредитування.

Посилання позивача на відсутність у
ПАТ «Банк «Фінанси та
кредит»індивідуальної ліцензії для
надання резидентам кредитів, що є
обставиною за якою кредитний договір
може бути визнаний недійсним, є
безпідставними, оскільки уповноважені
банки на підставі банківської ліцензії
та письмового дозволу на здійснення
операцій з валютними цінностями мають
право здійснювати операції з надання
кредитів в іноземній валюті. Підпункт
«в»пункту 4 ст. 5 «Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання та валютного
контролю», передбачає наявність
індивідуальної ліцензії на надання і
одержання резидентами кредитів в
іноземні валюті, якщо термін і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі, однак
законодавець не визначив межі термінів
і сум надання/одержання кредитів в
іноземній валюті, у зв’язку з чим
операція з надання банком кредитів в
іноземній валюті не потребує
індивідуальної ліцензії.

За такого, суд приходить до висновку, що
відсутні підстави для визнання
кредитного договору недійсним.

У відповідності до ст. 546 ЦК України,
виконання зобов’язання може бути
забезпечено іпотекою.

Правочин щодо забезпечення виконання
зобов’язання вчиняється у письмовій
формі (ч. 1 ст. 547 ЦК України).

Стаття 548 ч. 2 ЦК України передбачає що
недійсне зобов’язання не підлягає
забезпеченню. Недійсність основного
зобов’язання (вимоги) спричиняє
недійсність правочину щодо його
забезпечення, якщо інше не встановлено
цим кодексом.

Оскільки, підстав для визнання
кредитного договору недійсним судом
не встановлено, то підстави для
застосування ст. 548 ЦК України до
визнання договору іпотеки недійсним
відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід
відмовити.

Керуючись ст. ст. 10,60, 209, 212-215 ЦПК
України , суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»в особі
Миколаївського регіонального
управління про визнання недійсним
кредитного договору та договору
іпотеки, третя особа - ОСОБА_3, –
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в порядку
та строки, передбачені ст. 294 –296 ЦПК
України.

Суддя

Н.П.Черенкова