АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
категорія стягнення Доповідач - Пономаренко Ю.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М УКРАЇНИ

25 жовтня 2011 року

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Пономаренко Ю.А.

суддів Кукліної Н.О., Черкасова В.В.

при секретарі: Ковач О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 19 травня 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, 3-я особа- Харківський міський центр зайнятості про розірвання трудового договору, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, компенсації за вимушений прогул, витрат на правову допомогу

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2010 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив розірвати трудовий договір між ним та ФОП ОСОБА_3 за абзацем третім ст.38 КЗпП України у визначений ним строк 16.06.2009 року у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю та умов трудового договору, стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 4133 грн, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 5851,72 грн, вихідну допомогу в розмірі трьохмісячного заробітку 18600 грн, компенсацію за вимушений прогул, спричинений незаконним звільненням в розмірі 38027,28грн, витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 2003 року до 11.09.2007 року без оформлення трудових відносин працював у відповідача за спеціальністю оператор лінії з виробництва вторинного поліетилену. Трудовий договір було зареєстровано 11.09.2007 року. Заробітна плата, вказана в договорі, суттєво відрізнялася від реальної. На той період часу середня місячна заробітна плата складала близько 6200 грн, що становило певний відсоток від фактично виробленої продукції. Відповідач систематично допускав порушення його конституційних та трудових прав. В листопаді 2008 року підприємство зупинилося, виплати заробітної плати припинилися. Відповідач запропонував всім працівникам звільнитися за власним бажанням, але він з такою формуліровкою не погодився, та просив звільнити за скороченням, однак порозуміння з цього приводу не дійшли. Відповідач запропонував не приходити на роботу до тих пір, поки він працівників сам не викличе, коли з'явиться робота, обіцяв розрахуватися. Довгий час чекав запрошення, звертався до компетентних органі з приводу дій відповідача. З відповіді інспекції праці дізнався, що його звільнено за прогул. При звільненні з ним було проведено остаточні розрахунки.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 19 травня 2011 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1Г.О.М. у апеляційній скарзі просить це рішення скасувати та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм діючого законодавства.

В судове засідання суду апеляційної інстанції представником відповідача було надано свідоцтво про смерть ОСОБА_3 15 вересня 2011 року.

Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд, постановляючи рішення та відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив з того, що позовні вимоги позивача не обгрунтовані, не підтверджені напежними доказами, а тому не підлягають задоволенню.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду, оскільки вони правильні, обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам по справі та вимогам діючого законодавства.

Відповідно до вимог ст.60 ППК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.09.2007 року ОСОБА_1 був прийнятий оператором лінії ПВТ на підставі трудового договору, укладеного між відповідачем та найманим працівником № 827 від 05.09.2007 року, який зареєстрований у Червонозаводському районному центрі зайнятості від 11.09.2007 року, про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці позивача, копія якої долучена до матеріалів справи. З пояснень позивача вбачається, що заяви про видачу трудової книжки він не подавав, через що трудову книжку ним отримано не було. Відповідач пояснив, що на цей час трудова книжка позивача знаходиться в Харківському міському центрі зайнятості.

Згідно п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником у випадку прогулу без поважних причин.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з листопада 2008 року підприємство, на якому він працював, зупинило роботу, через що між ним та відповідачем було визначено домовленістю, що коли знов з'явиться робота, його буде викликано до роботи. Зважаючи на те, що довгий час запрошення він не отримував, 16.06.2009 року вирішив розірвати договір на підставі того, що відповідачем не виконувалося законодавство про працю та умови трудового договору.

Між тим, судовим розглядом всстановлено, що з 25.11.2008 року позивач на роботу не з'являвся без поважних причин, ніяких документів з цього приводу не надавав, що підтверджується актами від 25.11.2008 року, 26.11.2008 року, 27.11.2008 року, 28.11.2008 року, 06.12.2008 року про невихід на роботу ОСОБА_1 Також надано докази на підтвердження факту відправки на адресу проживання позивача поштової кореспонденції щодо необхідності явки до центру зайнятості 18.12.2008 року та 22.12.2008 року для зняття договору з реєстрації.

Судова колегія погоджується з висновком суду 1 інстанції, що позивач не з'являвся на виклики відповідача, ОСОБА_3 було ініційовано припинення трудового договору шляхом подачі заяви до Харківського міського центру зайнятості, що передбачено нормами діючого законодавства.

16.02.2009 року ОСОБА_3 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 про розірвання трудового договору на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, зобов'язання відповідача з'явитися в центр зайнятості для зняття з реєстрації трудового договору, визнання трудового договору, укладеного від 11.09.2007 року таким, що втратив силу з 25.11.2008 року. Ухвалою суду заяву ОСОБА_3 про розірвання трудового договору на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, зобов'язання відповідача з'явитися в центр зайнятості для зняття з реєстрації трудового договору, визнання трудового договору, укладеного від 11.09.2007 року таким, що втратив силу з 25.11.2008 року, залишено без розгляду за заявою позивача, який зазначив про те, що спір втратив актуальність у зв'язку з тим, що трудовий договір було припинено за заявою ОСОБА_3 до Харківського міського центру зайнятості.'

Згідно із ч.3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано належних та переконливих доказів того, що суд повинен розірвати трудовий договір між ним та ФОП ОСОБА_3 за абзацем третім ст.38 КЗпП України у визначений ним строк 16.06.2009 року у зв'язку з невиконанням власником (уповноваженим органом) законодавства про працю та умов трудового договору. Відповідно до наданого до суду акту перевірки державним департаментом нагляду за додержанням законодавства про працю, територіальною інспекцією праці у Харківській області від 30.04.2009 року, вбачається, що суттєвих порушень законодавства про працю виявлено не було.

Також суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що вимоги позивача у частині стягнення з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 4133 грн, компенсації за невикористану відпустку в розмірі 5851,72 грн, вихідну допомогу в розмірі трьохмісячного заробітку 18600 грн, компенсації за вимушений прогул, спричинений незаконним звільненням в розмірі 3827,28 грн. є необгрунтованими, оскільки не підтвердженні належними та допустимими доказами у відповідності до ст.ст.58-60 ЦПК України та не містять інформації щодо предмета доказування.

У відповідності до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст..116 КЗпП України, установа, організація повинні виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З матеріалів справи вбачається, що питання оплати праці визначено умовами трудового договору. Виплата заробітної плати проводилася згідно даних відомостей про виплату грошових коштів, копії яких долучено до матеріалів справи.

Відповідно наданих до суду доказів вбачається, що сума, що належить працівнику ОСОБА_1 при звільненні, своєчасно була нарахована власником, але через відсутність працівника на роботі та не пред'явлення ним вимоги про проведення з ним розрахунку в позасудовому порядку, вказана сума у розмірі 599, 08 грн знаходиться на депоненті.

Тому правильний висновок суду 1 інстанції, що вини власника у невиплаті належних звільненому працівникові сум не має, через що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача його середньомісячного заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що не знайшло свого підтвердження вимога позивача в частині сятгнення на його користь вихідної допомогу в розмірі трьохмісячного заробітку 18 600 грн.

Суд 1 інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача не обгрунтовані, не підтверджені належними доказами, а тому не підлягають задоволенню. Позивач не надав суду належних доказів в підтвердження обґрунтованості своїх позовних вимог щодо порушення його прав відповідачемі тому законних підстав для задоволення позовних вимог позивача не вбачається

Відповідно до ст.308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

При такому положенні судова колегія вважає, що суд повно та всебічно дослідив усі обставини по справі, дав їм належну оцінку і постановив законне та обґрунтоване рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального закону.

Доводи, які викладено в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують

Відповідно до ч.2 ст.310 ЦПК України якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обгрунтоване рішення, смерть фізічної особи- строни у спірних правовідносинах після ухвалення рішення, що не допускає правонаступництва, не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Оскільки у спірних трудових відносинах між сторонами не допускається правонаступництва, судова колегія не вбачає правових підстав для скасування рішення суду і задоволення апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, 308, ч.2 ст.310, 313, ст.314, 315,317,319,324 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 19 травня 2011 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді