АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 22-ц-3019 / 2011 р. Головуючий: 1 інстанції
Категорія: договірні ОСОБА_1
Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2011 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

при секретарях: Подпрядовій В.Г., Андрійко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, опікунська рада Фрунзенсього району м. Харкова про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2007 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказувала на те, що вона була власницею 4/15 часток квартири № 14 у житловому будинку № 54 по вул. Корчагінців у м. Харкові в порядку спадкування після смерті її чоловіка ОСОБА_7, померлого в листопаді 1999 року.

Крім того, 3/5 частки зазначеної квартири належали їй на праві спільної сумісної власності з її сином ОСОБА_5 та онукою ОСОБА_8 в порядку приватизації державного житлового фонду, здійсненої у 1997 році.

16 вересня 2004 року вона уклала з відповідачкою по справі ОСОБА_3, яка є її донькою, договір довічного утримання, посвідчений нотаріально, за умовами якого передала у власність останній належні їй 4/15 частки квартири № 14 у житловому будинку № 54 по вул. Корчагінців у м. Харкові, а та зобовязалася надавати їй належне утримання та забезпечувати необхідний догляд.

08 жовтня 2004 року вона уклала з відповідачкою ОСОБА_3 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, згідно якого 3/5 часток тієї ж самої квартири, що перебували у спільній частковій власності позивачки з її сином ОСОБА_5 та онукою ОСОБА_8, також перейшли у власність її доньки.

Однак, під час укладання цього договору вона вважала, що укладає такий самий, що і в перший раз, договір довічного утримання, за яким має право користування квартирою та отримання відповідних компенсацій з боку доньки, зокрема: матеріального забезпечення, утримання та піклування.

Присутній при укладанні вказаного договору син позивачки - відповідач ОСОБА_5 також завірив її у тому, що це саме такий договір - договір довічного утримання.

Крім того, на час укладення договору купівлі-продажу частки квартири від 08.10.2004 року позивачка хворіла й погано себе почувала, але діти поквапили її з його укладенням, пояснивши що відкладати далі не можливо, оскільки закінчуються терміни дії зібраних довідок, необхідних для цієї угоди, в звязку з чим, повіривши своїм дітям, вона й підписала всі документи, що пропонував нотаріус, навіть не усвідомлюючи їх змісту.

Після укладення вказаних цивільно-правових договорів відношення відповідачки ОСОБА_3 до позивачки круто змінилося, вона почала принижувати, ображати її та провокує на конфлікти, погрожуючи фізичною розправою і навіть спричиняючи їй побої. Крім того, остання перешкоджає вільному користуванню позивачки квартирою та не виконує своїх обовязків за договором довічного утримання, в звязку з чим позивачка була вимушена звернутися до суду з позовом про його розірвання, де в процесі розгляду справи судом з допомогою юристів і розібралася, що підписаний нею договір від 08.10.2004 року був не договором довічного утримання, як вона вважала, а договором купівлі-продажу, за яким вона нібито продала свою частку квартири своїй доньці, хоча продавати її на меті ніколи не мала й будь-яких грошових коштів за неї від останньої не отримувала.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що 08.10.2004 року під час вчинення правочину - договору купівлі-продажу належних їй на праві спільної сумісної власності 3/5 часток квартири АДРЕСА_1 вона не усвідомлювала своїх дій через незадовільний стан здоровя й допустила суттєву помилку, не розібравшись у природі цього правочину, вважаючи договір купівлі-продажу таким же самим договором довічного утримання, що був укладений нею раніше, і цьому сприяв обман з боку її дітей - відповідачів по справі ОСОБА_5 та ОСОБА_3, які навмисно не повідомили її про дійсну природу спірного правочину, позивачка ОСОБА_2 просила суд на підставі ст.ст. 225, 229, 230 ЦК України:

-визнати недійсним договір купівлі-продажу часток квартири АДРЕСА_1, укладений 08 жовтня 2004 року між нею, ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстраційним номером 2452;

-визнати за нею право спільної сумісної власності з ОСОБА_5 та його донькою ОСОБА_8 на 3/5 частки квартири АДРЕСА_1;

-стягнути з відповідачів по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на її користь судові витрати, понесені нею по справі, у тому числі й 1 000 грн. витрат на оплату правової допомоги.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 та її представник підтримали заявлені нею позовні вимоги й наполягали на їх задоволенні в повному обсязі, посилаючись на обставини, наведені в позовній заяві.

При цьому представник позивачки також наголошував на тому, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу часток квартири від 08.10.2004 року позивачка, яка є хворою жінкою похилого віку, була введена в оману й вважала, що підписує інший по суті договір, а саме договір довічного утримання.

Крім того, будь-яких коштів за спірним договором купівлі-продажу від своєї доньки відповідачки ОСОБА_3 вона взагалі не отримувала, позаяк за цим договором відповідачка повинна була сплатити грошову суму, еквівалентну 10 000 дол. США, однак грошові кошти й то не в повному розмірі (9 600 дол. США) отримав відповідач ОСОБА_5

Відповідач ОСОБА_5 проти заявлених позивачкою вимог не заперечував, вказуючи на те, що грошові кошти за спірним договором купівлі-продажу часток квартири він отримав від покупця - відповідачки по справі ОСОБА_3 в неповному обсязі, оскільки залишився несплачений нею залишок у сумі, еквівалентній 600 дол. США.

Крім того, він пояснив, що позивачка ОСОБА_2 взагалі не отримувала будь-яких коштів з продажу, оскільки не бажала продавати свою частку, а між ним та ОСОБА_3 була домовленість, що остання передає йому гроші за спірним договором купівлі-продажу та довічно доглядає матір.

Відповідачка ОСОБА_3 заявлені позивачкою вимоги не визнала, та заперечуючи проти задоволення цих вимог, посилалась на їх недоведеність та безпідставність.

При цьому вона пояснила, що ініціатором продажу належних її матері та братові з племінницею на праві спільної сумісної власності часток у квартирі АДРЕСА_2 була, саме позивачка - її мати, оскільки остання, проживаючи одна в чотирьохкімнатній квартирі, була неспроможна самостійно утримувати це житло та повністю оплачувати комунальні послуги, в тому числі й за свого сина - відповідача ОСОБА_5, який будучи зареєстрованим у ній разом зі своєю малолітньою донькою ОСОБА_8, фактично в квартирі не мешкав, маючи зі своєю сімєю інше житло.

Рішення про продаж належних її матері та братові з племінницею часток у праві власності на вказану квартиру було прийняте за спільною згодою всіх учасників спірного договору купівлі-продажу на сімейній раді заздалегідь до його підписання й на той час влаштовувало всіх, оскільки вона - відповідачка, мешкаючи в однокімнатній квартирі та маючи намір придбати більше житло, переїхавши з сімєю жити в квартиру до матері, таким чином вирішувала свої житлові проблеми та безпосередньо забезпечувала б і доглядала матір, а її брат - ОСОБА_5 на отримані від неї з продажу кошти також планував поліпшити житлові умови своєї сімї, придбавши нову квартиру.

Єдиною умовою, поставленою тоді позивачкою було те, що інші 4/15 частин квартири АДРЕСА_1, які особисто належали їй на праві приватної власності, будуть передані доньці за договором довічного утримання, що й було виконано сторонами за спільною згодою шляхом укладання такого договору 16.09.2004 року.

Відповідачка ОСОБА_3 також пояснила, що повністю розрахувалась з продавцями - матірю та братом за спірним договором купівлі-продажу, передавши останньому за спільною домовленістю між усіма ними грошові кошти в обумовленому розмірі, виручені нею від продажу власної однокімнатної квартири.

Однак, відповідач ОСОБА_5 не встиг придбати для себе нове житло, яке на той стрімко подорожчало, й почав вимагати від неї додаткової плати за продані частки, з чим вона не погодилась, у звязку з чим взаємовідносини між ними, а також з матірю різко погіршилися, почали виникати скандали й сварки, що у подальшому й стало причиною звернення позивачки ОСОБА_2 з позовом до суду про розірвання укладеного між ними договору довічного утримання, а потім і визнання недійсним договору купівлі-продажу, який є предметом спору.

Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що позивачка ОСОБА_2 зверталася до неї за консультацією щодо укладення договору купівлі-продажу часток квартири АДРЕСА_1 й ніяких сумнівів у її намірах щодо продажу цих часток своїй доньці не виявлялось. З проектом майбутнього договору та його умовами сторони ознайомлювалися протягом трьох днів і позивачка ОСОБА_2 навіть робила в ньому виправлення. При підписанні цього договору в нотаріальній конторі всі сторони угоди підтвердили свої дійсні наміри, а продавці факт отримання ними грошей за договором у повному обсязі. При цьому позивачка ОСОБА_2 особисто читала текст договору, будь-яких зауважень чи заперечень проти не мала, була повідомлена нотаріусом про його правові наслідки, а саме: перехід права власності на відчужувані частки квартири до її доньки - покупця ОСОБА_3, й з цим погодилася.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2010 року в задоволенні заявлених ОСОБА_2 позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішення районного суду, та вважаючи його незаконним і необгрунтованим, позивачка ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги позивачка посилається на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, не врахував тієї обставини, що розрахунок за спірним договором купівлі-продажу був проведений відповідачкою ОСОБА_3 несвоєчасно, вже після його укладення й у не повному обсязі, а тому безпідставно відмовив у задоволенні заявлених позивачкою вимог про визнання цього договору недійсним.

Крім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки наданим позивачкою доказам стосовно того, що спірний договір купівлі-продажу був укладений нею під впливом обману з боку її дітей - відповідачів по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Відповідачка ОСОБА_3 у своїх письмових запереченнях на подану апеляційну скаргу просить відхилити цю апеляційну скаргу за її необґрунтованістю, а оскаржуване рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, залишити без змін, вважаючи його законним і правильним.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті заявлених позовних вимог, районний суд повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий, і надав їм належну правову оцінку.

Відмовляючи в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог за їх безпідставністю, суд першої інстанції виходив із того, що спірний договір купівлі-продажу нерухомості від 08.10.2004 року був укладений сторонами відповідно до вимог чинного законодавства, у формі, встановленій законом, нотаріально посвідчений і зареєстрований, тобто реально виконаний його контрагентами, а будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження підстав його недійсності позивачка не представила.

Судова колегія погоджується з таким висновком районного суду, оскільки цей висновок суду першої інстанції відповідає матеріалам цивільної справи й ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обовязків є зокрема, договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України).

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину.

Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом.

Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 225 ЦК України, на яку посилалась позивачка ОСОБА_2 в обґрунтування своїх вимог як на підставу для визнання спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

Як розяснено в п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9

«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, передбачені статтею 229 ЦК України.

Відповідно до цієї правової норми в разі, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману визначені у статті 230 ЦК України.

Згідно цієї правової норми в разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування..

Як розяснено в п.п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст.ст. 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

За правилами статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Як встановлено по справі, обєктом цивільно-правового спору фактично є чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_1, що належала на праві спільної власності позивачці ОСОБА_2 та відповідачам ОСОБА_3, ОСОБА_5, а також доньці останнього ОСОБА_8

При цьому позивачці ОСОБА_2, а також відповідачу ОСОБА_5 та його доньці ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності в порядку приватизації державного житлового фонду належали 3/5 (9/15) частин цієї квартири.

Крім того, в порядку спадкування позивачці ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належало 4/15 частин вказаної квартири, відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_5 по 1/15 частині цієї квартири.

Як встановлено судом, 16 вересня 2004 року між позивачкою ОСОБА_2 та її донькою - відповідачкою ОСОБА_3 був укладений нотаріально посвідчений договір довічного утримання, за яким позивачка передала останній у власність належні їй 4/15 частки вказаної квартири, а та зобовязалася довічно її утримувати, надавати необхідну матеріальну допомогу та піклуватися нею зі збереженням права безоплатного проживання у відчужуваній частині квартири. В подальшому цей, укладений між сторонами договір довічного утримання за ініціативою позивачки ОСОБА_2 був розірваний у судовому порядку рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 червня 2007 року (т. 1 а.с. 6, 158-164).

08 жовтня 2004 року, тобто фактично через три тижні після укладення вищезазначеного договору довічного утримання, між позивачкою ОСОБА_2, відповідачем ОСОБА_5, що діяв у своїх інтересах та інтересах своєї малолітньої доньки ОСОБА_8, та відповідачкою ОСОБА_3 був укладений трьохсторонній договір купівлі-продажу, за яким продавці - співвласники 3/5 (9/15) частин квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_8 та ОСОБА_5, він же власник ще й 1/15 частини вказаної квартири, продали належні їм частки відповідачці ОСОБА_3 за 54 000 грн., що в еквіваленті на момент укладення цього договору складало 10 000 дол. США.

Вказаний договір купівлі-продажу, який є предметом цивільно-правового спору, укладено сторонами у письмовій, як то передбачено законом формі, посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований у реєстрі за № 2452 та виконаний реально з перереєстрацією права власності на вищезазначену квартиру в Харківському МБТІ на нового власника - покупця ОСОБА_3 (т.1 а.с. 8, 9, 166).

Як вбачається з цього договору, при його підписанні сторонами, а саме: позивачкою ОСОБА_2 та відповідачами ОСОБА_5 і ОСОБА_3, останні підтвердили, що вчиняємий ними правочин відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру уявного чи удаваного, тобто волевиявлення учасників угоди було вільним, відповідало їх внутрішній волі й сам правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а саме перехід права власності продавців на належні їм частки квартири до покупця на платній основі.

Крім того, як свідчить зазначений договір, при його підписанні сторонам нотаріусом були розяснені, як вимоги законодавства щодо його змісту, так і правові наслідки цього правочину, що підтверджується власноручними підписами останніх.

При цьому будь-яких належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження того, що цей правочин був укладений позивачкою ОСОБА_2 в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, останньою до суду не представлено й відповідних клопотань про призначення по справі судово-психіатричної експертизи для визначення такого її стану на момент укладення спірного договору нею не заявлялось.

Відсутні в матеріалах справи й будь-які належні та допустимі докази і на підтвердження наявності інших, заявлених позивачкою ОСОБА_2 підстав, передбачених ст.ст. 229, 230 ЦК України, для визнання укладеного між сторонами 08 жовтня 2004 року договору купівлі-продажу частин квартири недійсними.

Не представлено таких доказів позивачкою й до суду апеляційної інстанції.

Крім того, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції та перевірки всіх істотних обставин справи у їх сукупності, ні сама позивачка ОСОБА_2, а ні її представник так і не спромоглися дати однозначну відповідь стосовно того, навіщо було позивачці 08 жовтня 2004 року укладати зі своєю донькою ОСОБА_3 договір довічного утримання, як вона вважала, при наявності вже укладеного за три тижні до цього договору довічного утримання з тією ж самою особою від 16 вересня 2004 року, та чому при зверненні з письмовою заявою до приватного нотаріуса у жовтні 2005 року (т. 2 а.с. 84), а в подальшому і з позовом до суду про розірвання укладеного між ними договору довічного утримання від 16.09.2004 року, позивачка ОСОБА_2 жодним чином не згадувала спірний договір купівлі-продажу, який як вказує позивачка, вона вважала таким же самим договором довічного утримання.

При цьому сумнівною є й позиція позивачки ОСОБА_2 стосовно того, що вона, маючи вищу освіту і тривалий досвід роботи інженером-конструктором, а крім того працюючи в 2004 році у фірмі свого сина - відповідача по справі ОСОБА_5 безпосередньо в якості інженера по договорам підряду (т. 1 а.с. 144), помилилася в правовій природі спірного правочину та не змогла відрізнити трьохсторонній договір купівлі-продажу нерухомості від договору довічного утримання.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог за їх безпідставністю та правильно не взяв до уваги пояснення самої позивачки та відповідача ОСОБА_5 стосовно обставин укладення спірного договору, оскільки ці пояснення відповідно до ч. 2 ст. 57 ЦПК України не є належними засобами доказування, а крім того, як зясовано судом, в даному випадку зазначені особи прямо заінтересовані в конкретному для них результаті розгляду справи.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що розрахунок за спірним договором купівлі-продажу був проведений відповідачкою ОСОБА_3 несвоєчасно, вже після його укладення й у не повному обсязі, а тому суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заявлених позивачкою вимог про визнання цього договору недійсним, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки факт повного розрахунку покупця ОСОБА_3 з продавцями за відчужені ними частки квартири підтверджується п.п. 4, 5 самого договору купівлі-продажу, підписаного усіма сторонами угоди та посвідченого нотаріально, а крім того, власноручно підписаною відповідачем ОСОБА_5 письмовою розпискою про отримання грошових коштів.

Більш того, несвоєчасний чи неповний розрахунок за відплатним правочином не є передбаченою законом підставою для визнання такого правочину недійсним, а може бути підставою для застосування зовсім інших правових наслідків.

Інші доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до переоцінки обставин справи, встановлених судом з дотриманням вимог чинного законодавства, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті цивільно-правового спору, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, приймаючи до уваги наведене, та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2010 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: