АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 22-ц-9674 / 2011 р. Головуючий: 1 інстанції
Категорія: оскарження дій ОСОБА_1
державного виконавця Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2011 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

при секретарі: Подпрядовій В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 березня 2011 року по справі за скаргою ОСОБА_2 на постанову державного виконавця Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_3, заінтересовані особи: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2011 року заявник ОСОБА_2, як учасник виконавчого провадження (боржник) звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_3, у якій вказував на те, що 13 грудня 2010 року останньою на підставі відповідної заяви стягувача ОСОБА_4 була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа судової колегії з цивільних справ апеляційного суду Харківської області по справі № 2-161/08, виданого 03.12.2010 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, ОСОБА_5 суми основного боргу за договором займу в розмірі 50 500,00 грн. та судових витрат, понесених ними по справі.

При цьому, цією ж постановою державного виконавця накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, що мешкає у АДРЕСА_1.

Однак, вказана постанова про відкриття виконавчого провадження була винесена державним виконавцем з порушенням вимог ст.ст. 20, 24, 26 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавче провадження відкрите за неналежним місцем виконанням судового рішення, тобто не за місцем проживання боржника, що зареєстрований та проживає на території Фрунзенського району м. Харкова, який відноситься до юрисдикції Фрунзенського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, та не має будь-якого відношення до Комінтернівського відділу ДВС.

Таким чином, виконавче провадження з примусового виконання судового рішення відкрите державним виконавцем Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_3 безпідставно, з порушенням вимог закону, а накладенням арешту на майно заявника безпосередньо порушуються його законні права.

Крім того, заявник ОСОБА_2 вказував і на те, що виконавчий лист, за яким державним виконавцем було відкрито виконавче провадження, містить помилкову вказівку на те, що він виданий судовою колегією судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області, позаяк апеляційним судом виконавчі листи взагалі не видаються, а також є незрозумілою дата його видачі - 03.12.2010 року, оскільки аналогічний виконавчий лист, виданий 10.09.2008 року, вже знаходився на виконанні у Фрунзенському відділі державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що зазначеними діями державного виконавця Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_3 під час виконання судового рішення порушені його права та свободи, заявник ОСОБА_2 просив суд скасувати зазначену постанову цього державного виконавця від 13 грудня 2010 року про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення, а також скасувати вжиті державним виконавцем заходи щодо арешту належного йому майна.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_2 підтримав свою скаргу в повному обсязі й наполягав на її задоволенні.

Державний виконавець Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_3 проти задоволення поданої на неї боржником ОСОБА_2 скарги заперечувала, посилаючись на її безпідставність.

Заінтересовані особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проти задоволення скарги боржника ОСОБА_2 на вищезазначену постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення також заперечували з підстав необґрунтованості цієї скарги.

При цьому вони вказували на те, що заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 січня 2008 року, яке частково змінене рішенням судової колегії з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 07 серпня 2008 року, про стягнення з боржника ОСОБА_2 на їхню користь грошового боргу за договором позики в сумі 50 500,00 грн., а також судових витрат, понесених ними по справі, тривалий час залишається не виконаним, у тому числі й у звязку з тим, що боржник ОСОБА_2 в добровільному порядку виконувати це судове рішення не збирається, належне йому рухоме майно - транспортні засоби, на які накладено арешт, від вилучення приховує, а своїми формальними скаргами на дії державних виконавців фактично торпедує виконання вказаного судового рішення в примусовому порядку.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 березня 2011 року в задоволенні вищезазначеної скарги боржника ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням суду першої інстанції, заявник ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати зазначену ухвалу районного суду та постановити по справі нову ухвалу, якою задовольнити його скаргу на дії державного виконавця в повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Перевіривши законність і обгрунтованність оскаржуваної ухвали районного суду відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України апеляційний суд, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла на час винесення державним виконавцем Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_3 оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення (далі: Закон), виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, насамперед виконавчих листів, що видаються судами, та наказів господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду (ст. 3 Закону).

Права та обовязки державного виконавця визначені в ст. 5 Закону.

Відповідно до цієї правової норми державний виконавець зобовязаний вживати всіх необхідних заходів примусового виконання рішень, встановлених Законом, неупереджено, своєчасно та повно вчиняти виконавчі дії.

При здійсненні виконавчого провадження державний виконавець, крім інших наданих йому Законом прав, має право з метою своєчасного та повного виконання рішень, які підлягають примусовому виконанню, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством.

Підстави для відкриття виконавчого провадження чітко визначені в ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно вказаної правової норми державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа:

1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення, зазначеного в статті 3 цього Закону;

2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) в інших передбачених законом випадках.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі повинні бути зазначені:

1) назва документа, дата видачі та найменування органу, посадової особи, що видали документ;

2) дата і номер рішення, за яким видано виконавчий документ;

3) найменування (для юридичних осіб) або імя (прізвище, імя та по батькові за його наявності для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання (для фізичних осіб), ідентифікаційний код субєкта господарської діяльності стягувача та боржника за його наявності (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника за його наявності (для фізичних осіб - платників податків), а також інші відомості, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, такі як дата і місце народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника тощо;

4) резолютивна частина рішення;

5) дата набрання чинності рішенням;

6) строк предявлення виконавчого документа до виконання.

Виконавчий документ має бути підписаний уповноваженою посадовою особою і скріплений печаткою.

За приписами ст. 20 Закону виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, які можуть вчиняти виконавчі дії по виконанню рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

Якщо у процесі виконавчого провадження змінилися місце проживання чи місцезнаходження боржника, місце його роботи або зясувалося, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє, державний виконавець негайно складає про це акт і не пізніше наступного дня надсилає виконавчий документ разом з копією цього акта до органу Державної виконавчої служби за новим місцем проживання чи місцезнаходженням боржника, місцем його роботи чи місцем знаходження майна боржника, про що одночасно повідомляє стягувача та орган, який видав виконавчий документ (ч. 4 ст. 20 Закону).

Згідно ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк предявлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та предявлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення.

Відмова у відкритті виконавчого провадження може мати місце лише у виключних випадках, передбачених ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» .

Державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі:

1) пропуску встановленого строку предявлення документів до виконання;

2) неподання виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону;

3) якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання;

4) предявлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або підвідомчістю виконання рішення;

5) якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення;

6) у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 19 цього Закону;

7) наявності інших обставин, передбачених законом, які виключають здійснення виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, розглядаючи скаргу ОСОБА_2 на постанову державного виконавця Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_3 від 13 грудня 2010 року, районний суд належним чином дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу правовідносин, що мають місце, та закон їх регулюючий, а тому встановивши, що виконавче провадження з примусового виконання рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 січня 2008 року про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відповідних грошових сум, яке набрало законної сили, було відкрито державним виконавцем у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» на підставі виконавчого листа, виданого судом, у межах строку для предявлення цього виконавчого документа до виконання, за місцем імовірного знаходження майна боржника, який тривалий час з формальних підстав ухиляється від виконання судового рішення, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вищезазначеної скарги боржника ОСОБА_2 за її безпідставністю.

Доводи ж апеляційної скарги ОСОБА_2, наведені в її обґрунтування про те, що за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 січня 2008 року сума стягнення має бути адресована двом особам, але за редакцією резолютивної частини цього судового рішення незрозуміло у яких частинах, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки зазначена обставина не є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення, а крім того, відповідно до ст. 221 ЦПК України в разі, якщо рішення суду є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі, або для державного виконавця, суд за їхньою заявою може розяснити своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

Інші доводи апелянта є несуттєвими і мають формальний характер, ухвалене судом першої інстанції по справі судове рішення не спростовують, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного її вирішення.

Таким чином, з огляду на викладене, та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 березня 2011 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: