АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-1099/11 Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д.Д. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2011 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого: судді Пікуля В.П.,

суддів: Акопян В.І., Петренка В.М.,

при секретарі: Колодюк О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 4 лютого 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, КП «Кременчуцьке МБТІ» про визнання договору дарування квартири недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2010 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом до відповідача свої позовні вимоги мотивуючи тим, що ОСОБА_3 її племінниця, скориставшись її похилим віком та хворобливим станом здоровя умовила її укласти договір дарування квартири АДРЕСА_1, запевнивши, що після оформлення договору переїде проживати до неї та буде її доглядати. Проте, після укладення договору дарування ОСОБА_3 повідомила, що позивач має переїхати в іншу область, а подарована квартира буде продана для погашення боргу.

Вважає, що відповідно до ст. ст. 230, 233, 236 ЦПК України є підстави визнати вказаний договір дарування недійсним з моменту його укладення.

Просила визнати недійсним договір дарування оформлений Четвертою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою 16 лютого 2010 року, згідно якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 двокімнатну квартиру № 72 по вул. Тельмана в м. Кременчуці, зобовязати КП «Кременчуцьке МБТІ» скасувати реєстрацію на спірну квартиру та визнати за нею право власності на цю квартиру.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 4 лютого 2011 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове задовольнивши, її позовні вимоги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до частини другої цієї статті договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Із матеріалів справи вбачається, що 16 лютого 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір дарування, згідно якого ОСОБА_2 (дарувальник) передала безоплатно у власність ОСОБА_3 (обдарований), а остання прийняла в дар квартиру № 72, що знаходиться в будинку № 24 по вул. Тельмана в м. Кременчуці. Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори та зареєстрований у державному реєстрі правочинів за № 3827035.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Із позовної заяви та обставин справи вбачається, що позивач та її представник обґрунтовували підстави визнання договору дарування недійсним наявністю обставин передбачених ст. ст. 230, 233 ЦК України.

Згідно ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Верховним Судом України дано розяснення, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позивачкою та її представником не надано суду безспірних та переконливих доказів у підтвердження того, що вона була введена ОСОБА_3 в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Із матеріалів справи, зокрема із договору дарування ( а.с. 53), вбачається, що сторонам у тому числі і ОСОБА_2 були розяснені зміст і правові наслідки договору дарування. Третя особа представник нотаріальної контори, суду пояснила, що вона неодноразово розяснювала позивачці, що договір дарування це безоплатний договір, і він не несе наслідків того, що обдарований буде вчиняти певні дії, позивач не говорила про те, що хоче укласти договір довічного утримання.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що мотиви, якими керувалася позивач при укладенні договору дарування не мають істотного значення і не можуть бути підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦПК України.

Відповідно до ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою, під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставин і вкрай невигідних умовах, чим друга сторона скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба членів сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що факт перебування ОСОБА_2 на станційному лікуванні в неврологічному відділенні Кременчуцького обласного госпіталю для інвалідів війни з 11.12.2009 року по 28.12.2009 року не вказує на те, що договір дарування був укладений під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Суд також вірно звернув увагу, що договір був укладений 16.02.2010 року тобто через півтора місяці після завершення позивачем лікування.

Колегія суддів звертає увагу, що договір дарування є безоплатним договором. Позивачем та її представником не надано суду доказів та необґрунтовано, яким чином тяжкі обставини спонукали ОСОБА_2 безоплатно передати майно у власність відповідачу та не довели, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, щодо безпідставності вимог позивачки про визнання недійсним договору дарування та вірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги, щодо необєктивної оцінки доказів судом та невірного застосування норм матеріального і процесуального права не підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги щодо часткового визнання відповідачем угоди також не підтверджуються матеріалами справи, оскільки матеріали справи не містять будь-яких даних, що ОСОБА_3 визнавала позов. Та обставина, що у своїх листах відповідач вказує, що квартира їй не потрібна і вона згідна «переписати» квартиру на іншу людину, на яку скаже позивач, жодним чином не свідчить про визнання позову ОСОБА_3, а саме визнання підстав (навмисне введення в оману, укладення договору під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах) та предмету позову.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 4 лютого 2011 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя В.П. Пікуль

Судді: В.М. Петренко

ОСОБА_4

З оригіналом згідно

суддя В.П. Пікуль