Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-1538/2011 р. Головуючий у 1 інстанції: Марченко Н.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2011 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Осоцького І.І.

суддів: Мануйлова Ю.С.

ОСОБА_2

при секретарі Бурими В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «ОТП Факторінг Україна» про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ТОВ «ОТП Факторінг Україна» про визнання правочину недійсним.

В позові зазначав, що 19.05.2008 року між ним та ЗАТ «ОТП Банк» в особі філії у м. Запоріжжі правонаступником, якого є ПАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір № СМ-SME205/239/2008 від 19.05.2008 року, який складається з двох частин, що нерозривно повязані між собою.

На умовах передбачених Кредитним договором Банк надав йому кредит в іноземній валюті в сумі 87 681,38 доларів США, з метою наступного цільового використання: Перший транш у розмірі 13 687,38 доларів США на погашення поточної заборгованості громадянки ОСОБА_4; Другий транш у розмірі 45000,00 доларів США на споживчі цілі; Третій транш у розмірі 28994,00 доларів США на споживчі цілі.

Статтею 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Позивач вважає, що Кредитний договір підлягає визнанню в судовому порядку недійсним з моменту його вчинення, оскільки укладений з порушенням норм законодавства України - норм матеріального права, а також, оскільки цей Кредитний договір порушує права Позивача як споживача кредитних послуг, з огляду на наступне:

По перше: Згідно ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до положень ст. 192 ЦК України - законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

2

Частиною 1 ст. 524 ЦК України передбачено, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Крім того, ч. 1 ст. 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане виключно у гривнях.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про Національний банк України" гривня (банкноти і монети), як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів.

Наведена норма повністю кореспондує з нормами ст. З ст. З Закону України „Про платіжні системи та переказ коштів в Україні"" та п. 1 ст. З Декрету Кабінету міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Пунктом 2 Положення Національного банку України (НБУ) «Про кредитування» передбачено, що фізичні особи мають право на отримання лише споживчого кредиту в національній валюті.

В свою чергу ч. 2 ст. 192 ЦК України передбачене, що іноземна валюта, як засіб платежу, зокрема за зобов'язаннями може використовуватися в Україні лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно ч. З ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Отже єдиним законним засобом платежу на території України є гривня. Перелік випадків, коли зобов'язання між сторонами може бути виражене в іноземній валюті та підлягає виконанню в іноземній валюті чітко зазначені в законі. Такими випадками зокрема є визначення ціни в іноземній валюті у зовнішньоекономічному договорі (контракті) та, як наслідок, його виконання в іноземній валюті, наявність у конкретного суб'єкта господарських відносин виключного права на проведення розрахунків в іноземній валюті у разі дотримання вимог, прямо передбачених законодавством.

В свою чергу режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обов'язки суб'єктів валютних відносин, відповідальність за порушення валютного законодавства передбачені Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року № 15-93 (далі -Декрет №15-93).

Згідно ч. 2 ст. 1 Декрету № 15-93 під валютними операціями розуміються операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

З наведених норм Декрету № 15-93 вбачається, що надання споживчого кредиту у іноземній валюті є валютною операцією.

Разом з тим, ст. 5 Декрету № 15-93 передбачено, що валютні операції проводяться на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

3

По друге: Згідно положень ст. 1054 ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

В свою чергу ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати визначаються в договорі.

Таким чином умови повернення кредиту та сплати процентів відноситься до істотних умов Кредитного договору.

Згідно п. 1.11.1 Кредитного договору усі платежі для повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватись Позичальником у валюті кредиту, в строки та на умовах встановлених договором.

Тобто, істотною умовою повернення кредиту та сплати відсотків за Кредитним договором є те, що ці платежі повинні вчинятися Позивачем у валюті кредиту, тобто з у доларі США,

Умовами Кредитного договору не передбачено конкретного валютного курсу НБУ гривні по відношенню до долару США, який повинен враховуватися при виконанні умов цього договору.

В свою чергу на момент укладання Кредитного договору офіційний курс української гривні до долару США складав 505,00 грн. за 100 доларів США.

На даний момент офіційний курс НБУ української гривні по відношенню до долару США значно зріс.

Згідно п. 1.11.1 Кредитного договору усі платежі для повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватись Позичальником у валюті кредиту, в строки та на умовах встановлених договором.

При таких умовах Кредитного договору вказане стрімке зростання курсу іноземної валюти по відношенню до гривні порушує співвідношення майнових інтересів Позивача та Відповідача, тобто позбавляє Позивача того, на що він розраховував при укладанні цього Кредитного договору, а саме: можливості своєчасно повернути кредит та відсутність додаткових витрат, що пов'язані з таким поверненням, чим порушуються основні засади цивільного законодавства закріплені у ст. З ЦК України зокрема принципи справедливості, добросовісності та розумності.

Крім того, положеннями ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05. 1991 року № 1023-ХП (далі - Закон № 1023-ХИ) передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах в тому числі встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно п. 1.4. ч. № 2 Кредитного договору встановлений порядок розрахунку та зміни плати за користування кредитом.

Відповідно до п.п. 1.4.1.1.3 ч. 2 Кредитного договору вказано, що плаваюча процентна ставка по кредиту підлягає корегуванню протягом дії кредитного договору, щоразу після перебігу кожного 12 (дванадцятого) календарного місяця, починаючи з дати укладення цього договору, якщо інше не передбачене цим договором.

З огляду на наведене вбачається, що при укладенні Кредитного договору між Позивачем та Відповідачем не було досягнуто в належній формі згоди по всім істотним умовам цього договору такими, як розмір процентів, належних до сплати за користування кредитом, а також конкретному курсу гривні по відношенню до долару США, що повинен застосовуватись сторонами при виконанні цього договору, тобто поверненні кредиту.

4

В свою чергу ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

При таких обставинах оскільки в момент укладення Кредитного договору між Позивачем та Відповідачем не досягнуто згоди по всім його істотним умовам цей договір є таким, що підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

По трете: Згідно п. 2 ст. 11 Закону № 1023-ХІІ та пунктів 2.1, 2.2, 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168 зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 р. за № 541/13808 (далі - Правила № 168) перед укладанням договору про надання кредиту банки зобов'язані у письмовій формі надати споживачу інформацію про умови кредитування, орієнтовну та сукупну вартість кредиту шляхом надання йому складеного бюлетеня, довідки або повідомлення в яких має бути обов'язково зазначено зокрема: кредитні умови-мету, для якої споживчий кредит може бути використаний; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відомостей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

На підставі вимог п. 2.4 Правил відповідач зобов'язаний отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вище наведеною інформацією.

Про те, в порушення наведених вимог закону Відповідач порушуючи права Позивача як споживача кредитних послуг перед укладенням Кредитного договору не надав Позивачу наведену інформацією передбачену п. 2 ст. 11 Закону № 1023-ХІІ та пунктами 2.1, 2.2 Правил № 168.

Крім того, п. 4 ст. 11 Закон № 1023-ХІІ визначено, що обов'язковою умовою договору споживчого кредиту є річна відсоткова ставка за кредитом.

При укладені Кредитного договору Відповідач не виконав вимог п. 4 ст. 11 Закону № 1023-ХІІ, розділу 3 Правил № 168 та ст. 1056-1 ЦК України не вказав у ньому відомості про: строковість платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом; у графіку платежів докладно не розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом, вартість всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язаннях споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не вказано розмір сплати процентів, що підлягають до сплати у кожному платіжному періоді; реальну процентну ставку (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту.

Пунктом 2 ч. 6 ст. 19 Закону № 1023-ХІІ встановлено, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, яка необхідна споживачу для здійснення ним свідомого вибору і вчинення правочину, така діяльність розцінюється як нечесна підприємницька практика і є такою, що вводить споживача в оману. Правочин, укладений з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсним.

Так, при укладанні Кредитного договору Позивач виходив з того, що реальна ціна кредиту, яка вказана в п. 2 ч. 1 цього договору є кінцевою. Однак на даний час в зв'язку з застосуванням Відповідачем по відношенню до Позивача за Кредитним договором плаваючого розміру відсотків, РГОК всі грошові кошти, що сплачуються Позивачем в Відповідачем процентів, в зв'язку з чим заборгованість по кредиту постійно зростає.

З огляду на наведене позивач вважає, що Договір повинен бути визнаний в судовому порядку недійсним оскільки є таким, що укладений в супереч наведеним нормам діючого законодавства та з порушенням прав Позивача як споживача кредитних послуг.

5

Посилаючись на зазначені обставині поизвач просив суд, визнати кредитний договір № СМ-SME205/239/2008 від 19.05.2008 року укладений між ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП Банк» недійсним з моменту його вчинення.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2011 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволені позову суд обгрунтовно виходив з того, що заявлені у позові ОСОБА_3 обставини не дають підстав для визнання кредитного договору недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що 19.05.2008 року АТ „ОТП Банк в особі філії у м. Запоріжжі, правонаступником якого є ПАТ „ОТП Банк, а на теперішній час ТОВ „ОТП Факторінг Україна з ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредитні ресурси в іноземній валюті у доларах США у сумі 87 681,38 на строк до 18.05.2023 року з використанням плаваючої процентної ставки.

Згідно до ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов"язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

За нормами ст., ст. 32, 44 Закону України "Про Національний банк України", ст, ст. 2,47,49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст., ст. 1, 4, 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ст., ст.1,3.5 Декрету Кабінету Міністрів України " Про систему валютного регулювання і валютного контролю" банки та інші фінансові установи, які в установленому порядку отримали генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем отримано генеральну банківську ліцензію за № 191 від 08.11.2006 року на право здійснення багківських операцій, визначених частиною першою та пунтами 5-11 частини другої ст.47 Закону України „Про банки і банківську діяльність, серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностіми та мається Дозвіл від 08.11.2006 року за № 191-1 з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійнювати банківська установа з валютними цінностями.

Отже за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Тому при наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України на здійснення кредитних операцій у валюті укладення кредитного договору в іноземній валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України і не є підставою для визнання такого кредитного договору недійсним.

6

Також неможливо погодитися, що при укладені кредитного договору в іноземній валюті були порушені права позивача як споживача кредитних послуг щодо умов їх отримання та щодо інформації відносно ризику курсового коливання іноземної валюти.

Так як відповідно до положень ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору, то навяність ризику курсового коливання іноземної валюти у кредитному договорі є їх вільним волевиявленням і цей ризик стосуються кожної зі сторін кредитного договору.

Ненадання позичальнику інформації щодо умов отримання кредиту спростовується інформаційними листами таких умов, з якими ОСОБА_3 було ознайомлено під підпис і відсутністю при цьому його зауважень про не згоду з ними / а.с.57-62 /.

Крім того початок виконання позивачем умов кредитного договору свідчить про ознайомлення ним з умовами отримання і виконання кредитого зобовязання, а також про те, що між сторонами цього договору виникли кредитні правовідносини, до яких норми Закону України „Про захист прав споживачів щодо виконання умов виконання кредитного договору застосовуватись не можуть, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду про відмову у задоволені заявленого позову постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції для його скасування і постановлення нового рішення не мається.

Керуючись ст., ст. 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2011 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: