Справа № 2-2495/11
(/11)
04.01.2011 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська
в складі: головуючого судді Якименко Л.Г.
при секретарі Чабан Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на самовільні будівлі, -
Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що йому на праві приватної власності належить домоволодіння №23а по вулиці Таганрозькій в м. Дніпропетровську. В 2006 році позивачем без відповідних дозволів з метою благоустрою та покращення житлових умов було будовано прибудову літ.А1-2 і мансардний поверх літ. «Мс», гараж літ. «В»та сарай літ. «С».
У звязку з тим, що зазначені прибудови не порушують права інших осіб, позивач на підставі ст.376 ЦК України та ст.331 ЦК України просив визнати за ним право власності на житловий будинок літ.А-2 загальною площею 122,4 кв.м., житловою площею 73,0 кв.м, що складається з: першого поверху кухні 1-1 площею 10,5 кв.м., передпокою 1-2 площею 11,2 кв.м., санвузлу 1-3 площею 5,1 кв.м., житлової 1-4 площею 8,4 кв.м., житлової 1-5 площею 7,0 кв.м., житлової 1-6 площею 16,1 кв.м., тамбуру 1-7 площею 6,6 кв.м.; мансардний поверх: хол 1-8 площею 16,0 кв.м., житлової 1-9 площею 41,5 кв.м., ганок літ «а», вбиральні літ. «Б», гаражу літ. «В», погребу «під В», оглядової ями «під В», сараю літ. «Г», навісу літ. «Д»та споруди №1-6, І, що розташовані на земельній ділянці площею 350 кв.м. за адресою: вулиця Таганрозька, 23а в м. Дніпропетровську.
В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Представник відповідача у судове засідання не зявився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, у звязку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.
Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
У судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить домоволодіння №23а по вулиці Таганрозькій в м. Дніпропетровську, що підтверджується договором купівлі-продажу від 21 червня 2000 року.
В технічному паспорті КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації»на житловий будинок №23а по вулиці Таганрозькій в м. Дніпропетровську, виготовленого станом на 21 липня 2010 року встановлено наявність самовільно побудованих: мансардного поверху, гаражу «В», сараю «Г»та прибудови «А1-2».
Технічним висновком про стан будівельних конструкцій будівель на ділянці домоволодіння №23а по вулиці Таганрозькій в м. Дніпропетровську, складеного ТОВ «Промтехстальпроект»від серпня 2010 року (ліцензія АВ №051902 строк дії з 21 квітня 2006 року по 21 квітня 2011 року) самочинно збудовані будівлі, побудовані на земельній ділянці по вул. Таганрозькій, 23а в м. Дніпропетровську знаходяться у задовільному технічному стані.
Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 4180 від 25 листопада 2010 року було погоджено прийняття в експлуатацію житлового будинку (після реконструкції) та господарських споруд по вул. Таганрозькій, 23а.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частиною 3 статті 376 встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, ст. 376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 цієї статті), і встановлено випадки, коли право власності на самочинне будівництво може бути визнане за рішенням суду за особою, що здійснила самочинне будівництво, або за власником земельної ділянки.

Згідно з вимогами ст.ст.125, 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, цивільно-правовою угодою, свідоцтвом про право на спадщину. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Оскільки позивач не є власником або користувачем земельної ділянки, на якій розташовано домоволодіння №23а по вул. Таганрозькій в м. Дніпропетровську, правовстановлюючих документів на земельну ділянку позивач суду не надав, що унеможливлює застосування судом норм передбачених ч.5 ст. 376 ЦК України, а саме можливість суду на вимогу власника (користувача) земельної ділянки визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Крім того, за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України), тому звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво може мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Звертаючись з позовом до Дніпропетровської міської ради, позивач не надав суду доказів з приводу того, яким чином та які його права, свободи чи інтереси з питання, що є предметом спору в суді, порушені, невизнані або оспорювані відповідачем, як і не надав доказів того, що дане питання вирішувалося компетентним державним органом.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, вимоги позивача про визнання за ним права власності на житловий будинок літ. А-2 загальною площею 122,4 кв.м., житловою площею 73,0 кв.м, що складається з: першого поверху кухні 1-1 площею 10,5 кв.м., передпокою 1-2 площею 11,2 кв.м., санвузлу 1-3 площею 5,1 кв.м., житлової 1-4 площею 8,4 кв.м., житлової 1-5 площею 7,0 кв.м., житлової 1-6 площею 16,1 кв.м., тамбуру 1-7 площею 6,6 кв.м.; мансардний поверх: хол 1-8 площею 16,0 кв.м., житлової 1-9 площею 41,5 кв.м., ганок літ «а», вбиральні літ. «Б», гаражу літ. «В», погрібу «під В», оглядової ями «під В», сараю літ. «Г», навісу літ. «Д»та споруди №1-6, І, що розташовані на земельній ділянці площею 350 кв.м. за адресою: вулиця Таганрозька, 23а в м. Дніпропетровську є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57-60, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в позові до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на самовільні будівлі - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: