Справа № 2-4092/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2011 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі :

судді Озерянської Ж.М.,

при секретарі Івановій І.І.,

з уч.адвокатів: ОСОБА_1,ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у сел. Ювілейному цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, 3-ті особи: Дніпропетровська райдержнотконтора, приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання частково недійсним договору дарування та про визнання права власності на ? частину житлового будинку в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання частково недійсним договору дарування та про визнання права власності на ? частину житлового будинку в порядку спадкування за законом, обґрунтовуючи це тим, що його батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 1972 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, а з 03 серпня 1978 року у зареєстрованому шлюбі. В період з 1973 по 1983 рік їх спільною працею та за спільні кошти ними велось будівництво житлового будинку на земельній ділянці за адресою м. Підгородне, вул.Лесі Українки, 29. В зв'язку зі зміною нумерації адресу було змінено з вул. Лесі Українки, 29 на вул. Лесі Українки, 35, яка була надана ОСОБА_7 згідно рішення виконкому Дніпропетровської районної Ради депутатів трудящих Дніпропетровської області № 493 від 19 грудня 1973 року. 11 лютого 1974 року виконком Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих Дніпропетровської області уклав з ОСОБА_7 договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки за вказаною адресою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, який було нотаріально посвідчено державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_8 11.02.1974 року реєстром № 2-13.

Позивач вважав що, відповідно до вкладених коштів, особистої праці та згідно зі ст. 28 КЗпШС України частки батьків у збудованому житловому будинку є рівними. Отже, його матері ОСОБА_6 на праві власності належала частка вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, батькові також ? частка.

В 1997 році актом прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку та господарських будівель індивідуального забудовника житловий будинок житловою площею 48,7 кв.м, загальною площею 74,0 кв.м з господарськими будівлями: літня кухня, сарай, вбиральня, літній душ прийняті в експлуатацію. В акті також вказано, що на земельній ділянці є ворота, огорожа, замощення. Вказаний акт затверджено рішенням Підгородненської міської Ради народних депутатів № 130 від 18 червня 1997 року.

Після введення будинку в експлуатацію право власності на нього зареєстроване 09.07.1997 року Новомосковським МБТІ за реєстраційним номером № 6731 в реєстровій книзі № 35 на ім'я ОСОБА_7.

В зв'язку з переобладнанням кухні 1-5 та ванної 1-6 в житлові кімнати житлова площа житлового будинку збільшена з 48,7 кв.м до 67,8 кв.м. Вказане переобладнання затверджене рішенням виконкому Підгородненської міської ради Дніпропетровського району № 236 від 20 жовтня 2004 року.

Після завершення будівництва та переобладнання кухні та ванної в житлові кімнати зі збільшенням житлової площі домоволодіння складається з житлового будинку літ. Ажитловою площею 67,8 кв.м, загальною площею 74,8 кв.м, в який входять коридор № 1 площею 7,0 кв.м та п'ять житлових кімнат - № 2 площею 19,9 кв.м, № 3 площею 19,4 кв.м, № 4 площею 9,4 кв.м, № 5 площею 11,7 кв.м, № 6 площею 7,4 кв.м.; господарських будівель - літньої кухні літ. Б, сараю літ. В, вбиральні літ. Г, літнього душу Д, навісу з металу (тимч.) літ. Е; колодязя літ. К, огорож № 1-3,7, замощення І.

У 1985 році батько позивача ОСОБА_7 пішов із сім'ї, а 22.05.1985 року він виписався з житлового будинку. Мати позивача ОСОБА_6 залишилась проживати з ним та його братом в житловому будинку та проживала в ньому до смерті.

Шлюб між батьками позивача було розірвано 11.01.1988 року. Оскільки ОСОБА_6 продовжувала проживати в житловому будинку і користуватися ним, то своє право власності на 1/2 частку житлового будинку вона належним чином не оформила та 09 лютого 2008 року померла.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, яку на підставі ст. 1269 ЦК України шляхом подачі заяви про прийняття спадщини до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори в квітні 2008 року прийняв її син - позивач, як єдиний спадкоємець першої черги за законом.

Для оформлення спадщини він на підставі листа нотаріальної контори № 1512 від 01.04.2008 року звернувся до Комунального підприємства Дніпропетровського району Бюро технічної інвентаризаціїдля отримання витягу з реєстру права власності, але йому в цьому було відмовлено, оскільки право власності на вищевказаний житловий будинок було зареєстроване на ім'я його батька ОСОБА_7 та в нього ж знаходилися правовстановлюючі документи на житловий будинок.

При підготовці документів для звернення до суду позивачу стало відомо, що 12 березня 2009 року ОСОБА_7 подарував спірний житловий будинок з господарськими будівлями відповідачці ОСОБА_4 - його доньці від іншого шлюбу. Вказаний договір дарування було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 616, після чого право власності на житловий будинок було зареєстроване КП Дніпропетровського району Бюро -технічної інвентаризаціїв Реєстрі прав 14.04.2009 року за реєстровим номером 26562180 за ОСОБА_4.

Позивач також вказав, що він вважає, що при укладанні договору дарування ОСОБА_7 приховав від нотаріуса, що вказаний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, відповідно до ст. 22 КЗпШС України ? частина належить його колишній дружині - матері позивача ОСОБА_6, яка до своєї смерті користувалася вказаним житловим будинком, її права співвласника батьком не оспорювались, отже не були порушені, а після смерті матері її 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на підставі ст. 1226 ЦК України, ч. 5 ст. 1268 ЦК України належить йому , як спадкоємцеві першої черги за законом з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належить право розпоряджатися лише своїм майном, отже ОСОБА_7 мав право розпорядитися (подарувати) лише належною йому 1/2 часткою житлового будинку, а не будинком вцілому, тому договір дарування в частині ? частки спірного будинку, яка не є власністю ОСОБА_7, а належала матері позивача, а після її смерті йому, є недійсним.

Оскільки договір дарування в частині ? частки спірного житлового будинку не відповідає вимогам 112 ЦК УРСР 1963 року, ст. 22 КЗпШС України, ст. ст. 317, 319, 1226 ч. 5 ст. 1268 ЦК України, то на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України він підлягає визнанню частково недійсним з витребуванням у відповідача ОСОБА_4 на підставі ст. 216 ЦК України 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями, які розташовані за адресою: м. Підгородне, вул. Лесі Українки, 35. Батько позивача ОСОБА_7 помер 14 січня 2011 року.

На підставі викладеного, позивач просив визнати частково недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями, які розташовані за адресою: м. Підгородне, вул. Лесі Українки, 35 Дніпропетровського району та області в частині дарування його 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 20 березня 2009 року, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 616, право власності на який зареєстроване КП Дніпропетровського району Бюро технічної інвентаризаціїв Реєстрі прав 14.04.2009 року за реєстровим номером 26562180 за ОСОБА_4, визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_6, яка померла 09 лютого 2008 року, на 1/2 частку житлового будинку літ. Ажитловою площею 67,8 кв.м, загальною площею 74,8 кв.м, в який входять коридор № 1 площею 7,0 кв.м та п'ять житлових кімнат - № 2 площею 19,9 кв.м, № 3 площею 19,4 кв.м, № 4 площею 9,4 кв.м, № 5 площею 11,7 кв.м, № 6 площею 7,4 кв.м,; літньої кухні літ. Б, сараю літ. В, вбиральні літ. Г, літнього душу літ. Д, навісу з металу (тимч.) літ. Е, колодязя літ. К, огорож № 1-3, 7, замощення І, розташованих за адресою: м. Підгороднє, вул. Лесі Українки, 35 Дніпропетровського району та області та витребувати у відповідачки вказане нерухоме майно .

У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнала, вказавши що вважає позов необґрунтованим , оскільки право власності на нерухоме майно відбувається після введення його до експлуатації. Будинок був прийнятий в експлуатацію після розірвання шлюбу між дарувальником та матірю позивача, тому спірний будинок був особистою приватною власністю дарувальника - її батька. Земельна ділянка надавалась дарувальнику у користування до укладання шлюбу між ними, то вона також не є спільно нажитим майном подружжя, а тому просила суд у задоволенні позову вімовити в повному обсязі.

Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора та приватний нотаріус ОСОБА_5 надали судові заяви з проханням справу розглянути у їх відсутність.

Суд, вислухав у судовому засіданні пояснення сторін, показання свідків, дослідив матеріали справи і прийшов до наступного.

Встановлено, що батько позивача ОСОБА_7 звернувся до виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих для отримання земельної ділянки під будівництво житлового будинку та згідно рішення виконкому Дніпропетровської районної Ради депутатів трудящих Дніпропетровської області № 493 від 19 грудня 1973 року ОСОБА_7 було відведено земельну ділянку площею 700 кв.м для будівництва житлового будинку за адресою: сел. Підгородне, вул.Лесі Українки, 29. В зв'язку зі зміною нумерації адресу було змінено з вул. Лесі Українки, 29 на вул. Лесі Українки, 35. На час виділення земельної ділянки та до 15.03.1975 р. ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 матірю відповідачки (а.с.56).

11 лютого 1974 року виконком Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих Дніпропетровської області уклав з ОСОБА_7 договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки за вказаною адресою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, який було нотаріально посвідчено державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_8 11.02.1974 року реєстром № 2-13.

03 серпня 1978 року батьки позивача зареєстрували шлюб (а.с.9). До реєстрації шлюбу 12 серпня 1973 року у них народився син - старший брат позивача ОСОБА_10, який 8 квітня 2003 року помер, а в шлюбі 18 жовтня 1979 року народився позивач. Будівництво житлового будинку велось в період з 1973 по 1983 рік (а.с.20).

Як вказав позивач, у 1985 році його батько ОСОБА_7 пішов з сімї та шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було розірвано 11.01.1988 року.

Судом встановлено факт спільного будівництва батьками позивача спірного будинку як у період фактичних шлюбних відносин так і у період шлюбу, але у визнанні права власності на ? частину домоволодіння за адресою: м. Підгородне, вул. Лесі Українки, 35 за ОСОБА_6, суд вважає за необхідне відмовити з наступних підстав.

Згідно п. 9 договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 11.02.1974 року після закінчення будівництва побудовані на земельній ділянці будівлі вступають в експлуатацію та стають особистою власністю Забудовника після введення приймальною комісією місцевої Ради депутатів трудящих повної готовності зведених будівель, затвердженої актом комісії.

В 1997 році актом прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку та господарських будівель індивідуального забудовника житловий будинок житловою площею 48,7 кв.м, загальною площею 74,0 кв.м з господарськими будівлями: літня кухня, сарай, вбиральня, літній душ прийняті в експлуатацію. В акті також вказано, що на земельній ділянці є ворота, огорожа, замощення. Вказаний акт затверджено рішенням Підгородненської міської Ради народних депутатів № 130 від 18 червня 1997 року, тобто майже через десять років після розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Після введення будинку в експлуатацію, право власності на нього зареєстроване 09.07.1997 року Новомосковським МБТІ за реєстраційним номером № 6731 в реєстровій книзі № 35 на ім'я ОСОБА_7.

Крім того, рішенням виконкому Підгородненської міської ради Дніпропетровського району № 236 від 20 жовтня 2004 року було затверджене переобладнання кухні 1-5 та ванної 1-6 в житлові кімнати житлова площа житлового будинку збільшена з 48,7 кв.м до 67,8 кв.м.

Вищевикладене свідчить про те, що домоволодіння за адресою м. Підгородне, вул. Лесі Українки, 35 є особистою приватною власністю ОСОБА_7, оскільки право власності набувається з моменту введення будинку в експлуатацію та затвердження вказаного акту рішенням органу місцевого самоврядування. Тобто, ОСОБА_7 набув право власності на спірне домоволодіння після розірвання шлюбу з ОСОБА_6, також ОСОБА_7 рішенням Підгородненської міської ради було затверджене переобладнання у будинку у 2004 року, тобто у час коли він не перебував у шлюбі з ОСОБА_6 та не знаходився у шлюбних відносинах.

ОСОБА_6 не зважаючи на те, що вона продовжувала проживати в житловому будинку і користуватися ним, у встановленому порядку право власності на 1/2 частку житлового будинку належним чином не оформила, не предявляла свої права на неї та не оспорювала право власності ОСОБА_7 на будинок в цілому.

Надання позивачем позовної заяви на підтвердження факту що ОСОБА_7 не заперечував права ОСОБА_6 на ? частину домоволодіння, складеної та підписаної нібито ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, суд до уваги не приймає, оскільки не зрозуміло чий саме підпис стоїть на вказаній позовній заяві, не має доказів звернення з нею до суду.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами частин 1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3 ст.29 КпШС для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

В порушення наведених норм, позивачем не надано суду доказів того, що ОСОБА_6 претендувала на свою частку у спільному майні подружжя, відсутні докази того, що ОСОБА_6 за життя зверталась до суду з позовом про поділ майна подружжя чи визнання домоволодіння спільним майном подружжя, права особистої приватної власності ОСОБА_7 на вказане домоволодіння не оспорювала, що позбавляє суд можливості визначити її волевиявлення щодо поділу та визнання за нею права власності на ? частину в спільному майні подружжя. ОСОБА_6 09.02.2008 року померла і в момент смерті її здатність мати цивільні права і обов'язки (цивільна правоздатність) припинилась згідно ч.4 ст.25 ЦК України.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для спадкування позивачем ? частини спірного нерухомого майна після смерті ОСОБА_6, а тому його вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а згідно ст.319 вказаного кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме відповідно до ч.3 ст.203 цього кодексу волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, суд не вбачає підстав для визнання договору дарування частково недійсним, оскільки ОСОБА_7 розпоряджався майном, яке належало йому на праві особистої приватної власності.

Керуючись вищевикладеним, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_3 не обґрунтованими та такими ,що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.10,27,31,57,60,215,223 ЦПК України, ст.ст.22,28 КпШС,ст.112 ЦК УРСР 1963 року, ст.ст.25, 203,207,209,215,317,319,1226,1269 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, 3-ті особи: Дніпропетровська райдержнотконтора, приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання частково недійсним договору дарування та про визнання права власності на ? частину житлового будинку в порядку спадкування за законом,-відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя : Озерянська Ж.М.