Справа № 22-ц-5634/11 Головуючий у І інстанції Пасіка К.Г.
Категорія 46 21.10.2011
РІШЕННЯ

21 жовтня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Панасюка С.П.,

при секретарі: Сашко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області справу за апеляційною скаргою заступника Васильківського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної ради на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2008 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2008 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за укладеним між ними 12.12.2006 року договором позики на суму 947380 грн. та звернення стягнення на належну їй на праві власності земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6800 га, що розташована на території Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області. Вимоги позивач обґрунтовував тим, що згідно умов укладеного між ними 12.12.2006 року договору позики позичив відповідачу борг в сумі 947380 грн., які остання зобов»язалася повернути в строк до 12.12.2007 року. Однак станом на день звернення з позовом до суду відповідач борг позивачу не повернула і зробити це не може в зв»язку з відсутністю у неї коштів. Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача суму боргу та звернути стягнення на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6800 га, яка знаходиться на території Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області, та належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 958055 від 26.03.2008 року. При цьому просив суд припинити право власності ОСОБА_3 на вищевказану земельну ділянку, визнавши натомість право власності на неї за ним, ОСОБА_2

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2008 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 947380 грн. Змінено спосіб виконання рішення суду. У рахунок погашення боргу ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 звернуто стягнення на належну їй згідно державного акту на право власності земельну ділянку площею 2,6800 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Припинено право власності ОСОБА_3 на належну їй згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 0 земельну ділянку площею 2,6800 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, отриману на підставі розпорядження Васильківської районної державної адміністрації від 27 червня 2007 року № 403. Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 2,6800 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області і належала ОСОБА_3 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 0, виданого 26 березня 2008 року.

17.08.2011 року заступник Васильківського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної ради, не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 грудня 2006 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач ОСОБА_2 позичив відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 947380 грн., а остання зобов»язалася повернути їх до 12 грудня 2007 року, однак у передбачений договором строк гроші не повернула.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинено за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Статтею 139 ч.2 ЗК України передбачена можливість звернення стягнення на земельні ділянки, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а відповідно п. «г» ч. 1 ст. 140 ЗК України підставою припинення права власності на земельну ділянку є звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора по будь-яким зобов»язанням власника земельної ділянки, яке здійснюється у судовому порядку у разі примусового звернення стягнення на земельну ділянку по зобов»язанням власника цієї земельної ділянки. На підставі вищенаведених норм суд першої інстанції дійшов висновку, що звернення стягнення на земельні ділянки, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, допускається у випадках, коли у власників таких ділянок відсутнє інше майно, на яке може бути звернене стягнення, якщо інше не запропоновано власником земельної ділянки.

Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 15 Перехідних положень Земельного кодексу України до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель, але не раніше 1 січня 2012 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб.

Розяснюючи судам застосування норм земельного законодавства, Пленум Верховного суду України в п. «Є» розділу 18 Постанови «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року за № 7 звернув увагу всіх судів, що не може здійснюватися перехід права власності за судовими рішеннями (через визнання права власності на відчужену земельну ділянку або визнання дійсним договору щодо її відчуження, звернення стягнення на земельну ділянку в рахунок зобов'язань власника земельної ділянки або передачу її у власність кредитору з цих підстав, видачу виконавчого документа за аналогічним рішенням третейського суду тощо) на земельні ділянки, щодо яких встановлена заборона на продаж або іншим способом відчуження, а саме: сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб, відчуження та зміни цільового призначення земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону (без доплат) і вилучення (викуп) для суспільних потреб (пункт 15 розділу X "Перехідні положення" ЗК).

На вищевикладені вимоги закону суд першої інстанції уваги не звернув, що призвело до ухвалення ним незаконного рішення внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, обґрунтовані, в зв»язку з чим скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу заступника Васильківського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної ради - задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2008 року скасувати та ухвалити нове рішення:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :