АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Категорія: житлові ОСОБА_1
Доповідач: Даниленко В.М
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2011року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

при секретарі: Подпрядовій В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 травня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Комунальне підприємство «Жилкомсервіс», Служба громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб Орджонікідзевського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, що діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_7, треті особи: Комунальне підприємство «Жилкомсервіс», Служба у справах дітей Орджонікідзевського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Харківської області про зміну договору найму житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2008 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом, у якому вказували на те, що вони зареєстровані та проживають у квартирі № 50 житлового будинку № 17 по вул. Грицевця в м. Харкові.

Разом із ними в цій квартирі зареєстровані й проживають і діти позивача ОСОБА_3 - онуки позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Крім того, в зазначеній квартирі зареєстрована відповідачка по справі ОСОБА_4 - колишня дружина позивача ОСОБА_3, яка після розірвання шлюбу з чоловіком з грудня 2005 року в цій квартирі не проживає, житлом не цікавиться, квартплату не вносить і комунальні послуги не сплачує.

Посилаючись на вказані обставини позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили суд на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК визнати відповідачку ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою № 50 у житловому будинку № 17 по вул. Грицевця в м. Харкові та зобовязати Службу громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб Орджонікідзевського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області зняти останню з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

У судовому засіданні позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтримали свої позовні вимоги в повному обсязі й наполягали на їх задоволенні.

Відповідачка ОСОБА_4 заявлених до неї вимог не визнала та заперечуючи проти задоволення цих вимог, посилалась на їх безпідставність.

При цьому вона вказувала на те, що в спірну квартиру вона вселилася багато років тому на правах члена сімї наймача й постійно в ній проживає.

Однак, після розлучення з чоловіком між ними склалися неприязні стосунки, часто виникають сварки й скандали, в звязку з чим у разі появи його в нетверезому стані вона вимушена покидати спірне житло й час від часу проживати у своїх знайомих, але ця її відсутність у спірній квартирі є тимчасовою, а не тривалою, і не перевищує встановленого житловим законодавством шестимісячного строку, протягом якого за нею зберігається житлове приміщення.

Крім того, в спірній квартирі знаходяться її особисті речі, звязку з цим житловим приміщенням вона не втрачає, позаяк іншого житла для проживання не має, сплачує комунальні послуги, а у 2006 році навіть ініціювала питання щодо приватизації квартири, яке не було вирішено з вини позивачів.

У листопаді 2009 року в процесі розгляду справи судом відповідачка ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, підтриманою третіми особами по справі ОСОБА_6 і ОСОБА_5, у якому посилаючись на те, що між сторонами вже склався відповідний порядок користування спірним житлом, яким є трикімнатна ізольована квартира, однак вона з дітьми користується лише меншою його частиною, що обмежує їхні житлові права, просила суд змінити договір найму спірної квартири № 50 у житловому будинку № 17 по вул. Грицевця в м. Харкові, виділивши їй на сімю з дітьми та новонародженим онуком ОСОБА_7 у користування дві ізольовані кімнати площею 10,1 кв.м. та 12.3 кв.м., та зобовязати КП «Жилкомсервіс» укласти з нею окремий договір найму на ці жилі приміщення, залишивши в користуванні позивачів за основним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ізольовану жилу кімнату площею 20,1 кв.м.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 травня 2011 року у задоволенні заявленого позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позову, а також у задоволенні зустрічного, заявленого до них позову, відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заявлених ними вимог, позивачі за первісним позовом ОСОБА_2П та ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просять скасувати це судове рішення в зазначеній частині та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити заявлені ними позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянти посилаються на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору по суті в частині, що стосується заявлених ними позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті заявлених позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовних вимог, районний суд повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий, і надав їм належну правову оцінку в судовому рішенні.

При цьому, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання відповідачки ОСОБА_4 втратившою право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстрації місця проживання, суд першої інстанції виходив із того, що позивачами не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених ними позовних вимог.

Судова колегія погоджується з таким висновком районного суду, оскільки цей висновок відповідає матеріалам справи й ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Право громадян на житло передбачено ст. 1 Житлового кодексу.

Коментована стаття відповідно до ст.ст. 47, 48 Конституції України закріпляє право громадян на житло, як найважливіше соціально-економічне право.

При цьому право на житло, як субєктивне право, тобто таке, що належить конкретній особі на конкретне жиле приміщення в будинку відповідного житлового фонду, виникає в силу передбачених у житловому законодавстві юридичних фактів і отримує свою конкретизацію та деталізацію у відповідних правовідносинах.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 71 ЖК встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї жиле приміщення зберігається за ними на протязі 6 місяців.

Якщо ж тимчасова відсутність особи перевищує шестимісячний строк, наймач, члени його сімї, а також наймодавець вправі звернутися до суду з позовом про визнання цієї особи такою, що втратила право користування житлом.

Відповідно до ст. 72 ЖК визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені законом строки, провадиться у судовому порядку.

Як встановлено по справі, спірним житлом є неприватизована ізольована трикімнатна квартира № 50 жилою площею 43,69 кв.м., загальною площею 67,5 кв.м., що розташована у житловому будинку № 17 по вул. Грицевця в м. Харкові.

В зазначеній квартирі зареєстровані наступні особи: позивачі за первісним позовом ОСОБА_2 (основний квартиронаймач) та її син ОСОБА_3 - з 18.02.1986 року; колишня дружина останнього ОСОБА_4, яка вселилася в цю квартиру на законних підставах на правах члена сімї наймача - з 18.02.1986 року, та їх діти: ОСОБА_5 - з 06.07.2004 року та ОСОБА_6 - з 09.11.2006 року.

Після розірвання шлюбу подружжям ОСОБА_6 між позивачами ОСОБА_2П, ОСОБА_3 та іншими вищевказаними мешканцями спірного житла склалися напружені стосунки, в звязку з чим виникають сварки і скандали, в тому числі й стосовно користування житловим приміщенням, що позивачами визнається, не заперечується й у черговий раз було підтверджено в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Однак, при цьому матеріали цивільної справи не містять належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження заявлених позивачами за первісним позовом вимог та реального існування підстав, передбачених ст.ст. 71, 72 ЖК, для визнання відповідачки ОСОБА_4 такою, що втратила право користування спірним житлом у звязку з відсутністю її в житловому приміщенні без поважних причин понад встановлені законом строки.

Не надано таких доказів апелянтами й до суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведе вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вимог за їх безпідставністю.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги, наведених на її обґрунтування, то ці доводи апелянтів є не суттєвими й рішення суду першої інстанції в оскаржуваній його частині не спростовують, оскільки фактично зводяться до переоцінки обставин справи, встановлених судом з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

В решті рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, в апеляційному порядку не оскаржується, а відтак, відповідно до ст. 303 ЦПК України судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 травня 2011 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: