Справа 2-760/11
Номер провадження 2/709/1108/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.11 року. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючої - судді Марусяк М.О

при секретарі Ступчук Л.Б.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 районна державна адміністрація про поновлення на роботі, виплату середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу та виплати моральної шкоди ,-

ОСОБА_1

до

ОСОБА_4 районної державної адміністрації

про поновлення на роботі, виплату середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу та виплату моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 районної державної адміністрації про поновлення на роботі, виплату середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу та виплату моральної шкоди.

Позовні вимоги позивач ОСОБА_1 мотивує тим, що 09.06.2005 року відповідно до розпорядження голови ОСОБА_4 райдержадміністрації № 81 від 08.06.2005 року, він був призначений на посаду директора ОСОБА_4 територіального центру ОСОБА_4 райдержадміністрації. 07.06.2011 року його було звільнено з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Вказане звільнення з посади директора ОСОБА_4 територіального центру вважає незаконним та безпідставним. Відповідачем було порушено вимоги щодо звільнення з роботи по ст. 40 п. 1 КЗпП України, порушено ст. 43 Конституції України, вимоги ст. 36, 40, 44, 47 КЗпП України. Причини звільнення наведені у розпорядженні № 144 від 07.06.2011 року, а саме п. 1 ст. 40 КЗпП України не відповідають дійсним обставинам справи, реорганізація ОСОБА_4 територіального центру навмисно видумана лише для того щоб звільнити його з роботи. Відповідач позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю та можливості матеріально забезпечувати його та сім'ю в якій двоє інвалідів на його утриманні. Таким чином, з викладеного вбачається, що відповідач звільнив його без законної на те підстави, а тому відповідно до вимоги ст. ст. 235, 237-1 КЗпП України, відповідач зобовязаний поновити його на попередній роботі; виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу та виплатити моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень.

В подальшому позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 в порядку ст. 31 ЦПК України збільшили позовні вимоги, та мотивували їх тим, що звільнення з роботи ОСОБА_1 є неправомірним, незаконним та безпідставним через наступне. Відповідач в порушення ст. 49-2 КЗпП України не попередив його за два місяці про звільнення, а також не запропонував іншу роботу на тій самій установі, організації. У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»дано чітко розяснення та порядок розгляду трудових спорів. Так п. 19 даної Постанови зазначено, що суди зобовязані зясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та інше. Відповідачем в порушення ст. 42 КЗпП України не враховано, що він мав переважне право залишення на роботі, так як має на утриманні двох і більше утриманців, зокрема син ОСОБА_6 інвалід 3 групи, дочка ОСОБА_7 інвалід 2 групи, а також у сім'ї він являється однією особою з самостійним заробітком. Насправді ніякої ліквідації посади директора та реорганізації в ОСОБА_4 територіальному центрі соціального обслуговування не відбулося. Вважає, що саме з метою домогтися його звільнення з посади директора для того, щоб у такий глибоко аморальний, брутальний та незаконний спосіб вивільнити посаду та отримати змогу прийняти іншу особу за належністю її до партії влади, відповідач безпідставно придумав собі так звану «реорганізацію та ліквідацію посади». Структура (штатний розпис) ОСОБА_4 територіального центру не мінявся на протязі останніх 5 років, як було 40 працівників так і залишилося. Після його звільнення з посади директора на наступний день було призначено п. Дудчук Юстину Василівну, в грубе порушення вимог ст. 42-1 КЗпП України та згаданої вище Постанови ВС України. У відповідності до вимог ст. 36 КЗпП України та п. 19 Постанови ВС України від 06.11.1992 року № 9, проста зміна (перетворення) у назві установи, організації не є підставою для звільнення, припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, можливе виключно у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України). Згідно п. 15 вище згаданої Постанови ВС України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового комітету, а відсутність або відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення на роботі. В порушення ст. 47 КЗпП України відповідач не видав йому у день звільнення належним чином оформлену трудову книжку, лише через місяць 07.07.2011 року йому видано трудову книжку. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. В порушення ст. ст. 116,110 КЗпП України відповідач не видав йому при звільненні письмової довідки про виплату належних коштів з розшифровкою виплат. Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення, а людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави. Ст. 48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сімї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Своїми неправомірними діями звільнивши з роботи відповідач позбавив його та сімю(двоє дітей-інвалідів) права на достатній рівень життя. Крім того, згідно ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Ця конституційна норма спрямована на забезпечення захисту громадянина, а він до того ж являється інвалідом 2 групи. Незаконно звільнивши його з роботи, відповідач по справі позбавив можливості заробляти кошти для утримання сімї (двоє дітей інвалідів) заподіяв моральну шкоду, яка полягає в перенесенні ним моральних переживань, з приводу неправомірних, щодо нього дій, а також викликаним в результаті цього захворюванням. Йому надзвичайно прикро та боляче, що для державних чиновників закони неписані взагалі, здійснюється повне свавілля по відношенню до простих громадян України. Саме через це моральну шкоду заподіяну йому відповідачем оцінює в 50 000 гривень. Також просить стягнути на його користь витрати, які понесені ним у звязку з поїздкою в апеляційний суд Закарпатської області для участі в судовому засіданні, які складаються з 305 гривень 01 копійки, витрачених коштів на паливо необхідне для поїздки в м. Ужгород та добові витрати в сумі 70 гривень на нього та його представника ОСОБА_5, який також брав участь у судовому засіданні апеляційного суду Закарпатської області. Окрім того, при звільненні з роботи було порушено вимоги ст. 116 КЗпП України не проведено повний розрахунок недоплачено йому 2180 гривень.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 змінені позовні вимоги підтримав. При цьому, стверджує, щоб звільнити його з роботи керівники ОСОБА_4 райдержадміністрації, які спочатку пропонували йому добровільно написати заяву про звільнення з роботи, на що він категорично відмовлявся, навмисно видумали реорганізацію ОСОБА_4 територіального центру. Хоча для цього не було юридичних підстав. Так, з 2007 року частково змінювалася назва ОСОБА_4 територіального центру через що було зроблено перереєстрацію положення про ОСОБА_4 територіальний центр. Відповідно до Положення про ОСОБА_4 територіальний центр попереджувати його про звільнення з роботи повинна була ОСОБА_4 райдержадміністрація, а не управління праці та соціального захисту населення. Відповідно до чинного законодавства України реорганізація не дає право на звільнення працівників з роботи ч. 3 ст. 36 КЗп П України, лише в тому випадку якщо скорочується чисельність штату працівників або працівник відмовляється від іншої посади яка утворюється або незайнята. В Постанові ПВС України № 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів»п. 19 та коментованому КЗпП України зрозуміле розяснення підстави, а не видумки керівника, лише для того щоб звільнити людину з роботи. Посада директора ОСОБА_4 територіального центру була з 1999 року і є до цього часу у всіх структурах і штатних розписах які приймалися і затверджувалися. Відповідно до Постанови ПВС України № 9 та коментованого КЗпП України, ст.. 36,40 та Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців»розділ 3 розяснено, що при реорганізації або ліквідації організації, установи повинна бути створена відповідна комісія на підставі відповідних законів та документів має проводитись реорганізація або ліквідація установи, нічого подібного не було зроблено ОСОБА_4 райдержадміністрацією. Під час судового слухання представник відповідача ОСОБА_3 так і не довів суду юридичні законні підстави для проведення в ОСОБА_4 територіальному центрі реорганізації і не зміг без підказки відповісти на запитання який вид реорганізації проводився. Представник відповідача ОСОБА_3 не надав жодного аргументу який би відповідав вимогам законодавчих актів, про те, що реорганізація в ОСОБА_4 територіальному центрі була необхідна, або що вона проведена у відповідності до вимог законів. Відповідач керувався лише своїм бажанням звільнити його з роботи. Під час судового слухання відповідач замість доказів, що стосуються справи про його звільнення з роботи по ст. 40 п. 1 КЗпП України надавав пояснення, які не стосуються даної справи, про те, що в нього немає вищої освіти, цей аргумент ніякого відношення до справи немає. Відповідно до Статуту про територіальний центр УПСЗН, Конституції України та КЗпП України був призначений на роботу законно, так як Положення це не Закон України, а тим більше не Конституція України, а лише другорядний документ в цьому випадку потрібно керуватися Конституцією і Законами України, які дають право жити і працювати. Звільнено його з роботи без попередньої згоди профспілкового комітету, що має бути обовязково відповідно до ст. 43 КЗпП України. Відповідач покладається на ст. 43 -1 КЗПП України, за якою при звільненні керівника з роботи не потрібно згоду профспілкового комітету, це дійсно так, але при звільненні керівника по інших статтях, окрім п. 1 ст. 40, де є обовязковим згода профспілкового комітету. Також, суд відмовив прокурору, який представляє його інтереси про залучення державної територіальної інспекції праці для проведення перевірки законності звільнення його з роботи, але на його думку, суду достатньо аргументів і фактів про те, що ОСОБА_4 районна державна адміністрація порушила Конституцію України, Закони України, мораль і честь найвищого керівного органу району. На підставі наведеного просить прийняти рішення про його поновлення на роботі, виплатити йому середній заробіток за увесь час вимушеного прогулу, та моральну шкоду, розмір морального відшкодування залишає на розсуд суду, при цьому не наполягає на стягненні з відповідача 50 тисяч гривень моральної шкоди.

В судовому засіданні прокурор Рахівського району Тричинець М.М. позов підтримав та пояснив суду, що на підставі ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру»здійснює представництво інтересів громадянина ОСОБА_1 у даній справі, з тих причин, що ОСОБА_1 являється інвалідом 2-гої групи. Вважає звільнення ОСОБА_1 незаконним та таким, що проведене з порушенням норм трудового законодавства, а саме ніякої реорганізації ОСОБА_4 територіального центру не відбулося, окрім того відповідач звільнив позивача без згоди профспілкового комітету, без надання йому іншої роботи, а також не попередивши про звільнення ОСОБА_4 районний центр зайнятості у встановлені законодавством строки. Просить задовольнити збільшені позовні вимоги в частині поновлення на роботі ОСОБА_1, стягнення з відповідача в користь позивача середньомісячної заробітної плати за увесь час вимушеного прогулу по день винесення рішення, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача в користь ОСОБА_1 моральної шкоди також залишає на вирішення на розсуд суду.

Представник відповідача ОСОБА_3, який діє на підставі доручення, в судовому засіданні збільшені позовні вимоги заперечив повністю, вважає їх безпідставними, такими, що не відповідають дійсності, не ґрунтуються на вимогах Закону та пояснив суду. Позивача ОСОБА_1, звільнено у звязку з реорганізацією територіального центру, про що було прийнято розпорядження голови ОСОБА_4 районної державної адміністрації від 10.03.2011 року № 124 «Про структуру та граничну чисельність ОСОБА_4 територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) управління праці та соціального захисту населення ОСОБА_4 райдержадміністрації». Так, другим пунктом зазначеного розпорядження встановлено - управлінню праці та соціального захисту населення райдержадміністрації персонально попередити директора територіального центру, на той час, ОСОБА_1, про реорганізацію ОСОБА_4 територіального центру управління праці та соціального захисту населення в ОСОБА_4 територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) управління праці та соціального захисту населення таку назву і функції передбачає Постанова Кабінету Міністрів України від 29.12.2009 р. № 1417 якою затверджено «Деякі питання діяльності територіальних центрів соціального обслуговування (надання соціальних послуг) із відповідними змінами. Головним розробником розпорядження голови райдержадміністрації від 26.05.10 р. № 380, яким було затверджено Положення про територіальний центр»відповідно до вищеназваної Постанови КМ України був ОСОБА_1. До цього часу від 2007 року діяло Положення затверджене головним управлінням праці та соціального захисту населення облдержадміністраці від 207 року. Тобто, були два різні Положення на підставі який ОСОБА_4 терцентр мав різне підпорядкування, функції та граничну чисельність. Позивача ОСОБА_1 було попереджено про наступне вивільнення листом, з яким він ознайомився 15.03.2011 року, однак у збільшених позовних вимогах він зазначає, що його не попередили належним чином. Звертає увагу суду на те, що реорганізація територіального центру полягала в наступному: по-перше, ліквідовано посаду директора ОСОБА_4 територіального центру управління праці та соціального захисту населення, створено ОСОБА_4 територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) управління праці та соціального захисту населення з новим штатним розписом та новою чисельністю працівників; на основі юридичної особи утворилася нова організація, яка має нові цілі і структуру. При цьому, відбулася зміна чисельності та штату працівників, ліквідовані чотири посади бухгалтера, діловода, сторожа, заступника завідуючого відділенням соціальної допомоги, зменшилася чисельність соціальних робітників з 28 окладів до 26.5 окладів; введено сім нових посад, зокрема, економіста, юрисконсульта, оператора компютерного набору, завідувача ОСОБА_4 відділення соціальної допомоги вдома, завідувача Великобичківського відділення соціальної допомоги вдома, утворено нове відділення соціально-медичних послуг та нові посади завідувача відділення та медичної сестри з масажу: відбулася раціоналізація робочих місць та зміна в організації праці. Позивач, будучи на посаді директора, сам видав наказ про упорядкування структури та граничної чисельності штату ОСОБА_4 територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) управління праці та соціального захисту населення ОСОБА_4 РДА від 25.03.11 року № 16-ВБ. Відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України попередити працівника про звільнення може не тільки керівник підприємства, установи, а й керівник структурного підрозділу, працівник відділу кадрів, якщо їм таке повноваження надано керівником (особою, що має право прийняття і звільнення працівників). Запропонувати іншу роботу або надати позивачу посаду керівника, директора утвореної після реорганізації установи, не було можливим, так як виявилося, що позивач не має вищої освіти, відповідної кваліфікації, є пенсіонером по віку і надати йому роботу, як інваліду другої групи у новій установі згідно кваліфікаційних вимог неможливо. Також, у новоствореному територіальному центрі відсутня посада функціональні обовязки якої міг би виконувати позивач, як інвалід другої групи, так як на посаду директора його призначити не було можливим згідно недостатньої кваліфікації та стану здоровя. Звільнено ОСОБА_1 по пункту 1 ст. 40 КзПП України, як керівника державної установи без згоди профкому (ст. 43-1 КЗпП України), про що одержано погодження головного управління праці та соціального захисту населення ОДА від 05.05.2011 року № 475/02-22, як передбачає Положення про територіальний центр. З розпорядженням про звільнення позивач відмовився ознайомитися, також відмовився отримати трудову книжку про що складено акт від 07.06.2011 року. Розрахунок та вихідну допомогу ОСОБА_1 отримав. Щодо затримки у виплаті розрахункових коштів на яку посилається відповідач, вважають, що ніякої затримки у виплаті не відбулося, як вбачається із довідки виданої бухгалтерією всі кошти ОСОБА_1 отримав на руки 15.06.2011 року, згідно платіжного доручення по мірі поступлення коштів на рахунок Державного Казначейства України. Окрім того, відповідач на день звільнення був керівником територіального центру, тому міг і повинен був витребувати довідку у бухгалтерії, яка йому була підпорядкована та отримати повний розрахунок у день звільнення, так як тільки він, і ніхто інший, не мав право підпису на фінансових документах. Також, як директор терцентру особисто повинен був повідомити районний центр зайнятості про реорганізацію та вивільнення працівників у відповідності до розпорядження голови від 10.03.2011 року № 124 та наказу по терцентру від 25.03.11 року № 16-ВБ. У відповідності до вимог ЗУ «Про зайнятість населення» не визнаються безробітними громадяни, які мають право на пенсію за віком, у тому числі, і на пільгових умовах або досягли встановленого законом пенсійного віку. Позивач являється пенсіонером по віку і отримує велику пенсію. Позивач не вправі вимагати поновлення на роботі на заново утвореному територіальному центрі, так як він не був переведений туди в установленому порядку, а у відповідності до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»суд не повинен обговорювати питання про доцільність перегрупування або перестановки кадрів в установі, так як це є прерогативою роботодавця. Посилання позивача про наявність у нього на утриманні двох дітей інвалідів також не достовірні, оскільки його діти повнолітні, отримують пенсії по інвалідності та можуть самостійно працевлаштуватися. Враховуючи наведені обставини та надані підтверджуючі документи, вважають що при звільненні позивача ОСОБА_1 діяли правомірно та в межах наданих повноважень відповідно до вимог чинного законодавства України і своїми діями не порушили жодних прав та законних інтересів позивача, тому з цих підстав просять у збільшеному позові ОСОБА_1 відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

У відповідності до положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи.

Разом з тим, суд зазначає, що обов'язок доказування і подання доказів у відповідності до положень статті 60 ЦПК України лежить на сторонах, і кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 п.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Як зазначив у пункті 19 Пленум Верховного Суду України у постанові від 06.11.1992р №9 з наступними змінами «Про практику розгляду трудових спорів», розглядаючи спори, повязані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Так, із матеріалів справи слідує, відповідно до розпорядження № 144 від 07 червня 2011року «Про звільнення ОСОБА_1І.»- позивача ОСОБА_1, звільнено з посади директора ОСОБА_4 територіального центру управління праці та соціального захисту населення райдержадміністрації 7 червня 2011 року, у звязку з реорганізацією ОСОБА_4 територіального центру управління праці та соціального захисту населення райдержадміністрації та ліквідацією посади, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підставою для видачі вказаного розпорядження стало розпорядження голови райдержадміністрації від 10.03.11 № 124 «Про структуру та граничну чисельність ОСОБА_4 територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) управління праці та соціального захисту населення ОСОБА_4 районної державної адміністрації, лист погодження Головного управління праці та соціального захисту населення облдержадміністрації від 05.05.11 № 475/02-22.

Згідно розпорядження №124 від 10.03.2011 року з метою упорядкування структури та граничної чисельності ОСОБА_4 територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) управління праці та соціального захисту населення ОСОБА_4 райдержадміністрації затверджено структуру ОСОБА_4 територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) управління праці та соціального захисту населення ОСОБА_4 районної державної адміністрації, погоджену начальником головного управління праці та соціального захисту населення облдержадміністрації, та граничну чисельність його структурних підрозділів. Другим та третім пунктами зазначеного документу, зобовязано управління праці та соціального захисту населення райдержадміністрації персонально попередити директора ОСОБА_4 територіального центру управління праці та соціального захисту населення про реорганізацію; директору ОСОБА_4 територіального центру УПСЗН (ОСОБА_1І.) провести процедуру реорганізації згідно чинного законодавства, довести до відома працівників, що скорочуються про їх вивільнення з посад через два місяці з дня повідомлення згідно пункту 1 статті 40 та повідомити їх про наявність вакантних посад.

Наданими відповідачем доказами (довідкою про погодження проекту розпорядження; розпорядженням № 124 від 10.03.2011 року; структурою ОСОБА_4 територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) управління праці та соціального захисту населення ОСОБА_4 районної державної адміністрації затвердженою в 2011 році; граничною чисельністю структурних підрозділів ОСОБА_4 територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) управління праці та соціального захисту населення ОСОБА_4 районної державної адміністрації; структурою затвердженою у 2009 році; підтверджено, що дійсно у ОСОБА_4 територіальному центрі управління праці та соціального захисту населення мала місце реорганізація, перетворення і змінами в організації праці, в результаті чого утворилася нова організація, яка має іншу структуру, найменування, відбулася зміна чисельності та штату працівників, одні посади ліквідовані, інші створені.

З матеріалів справи слідує, що у відповідача відсутні будь-які вакансії, які б відповідали професійним характеристикам позивача; відповідач не мав можливості перевести позивача за його згодою на іншу роботу. Позивач не мав переважного права на залишення на роботі, надати посаду керівника не було можливим через відсутність у позивача вищої освіти та відповідної кваліфікації. Окрім того ОСОБА_1 являється пенсіонером по віку та інвалідом другої групи.

У відповідності до Положення про ОСОБА_4 територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) управління праці та соціального захисту населення ОСОБА_4 районної державної адміністрації затвердженого розпорядженням голови ОСОБА_4 РДА від 26.05.10 № 380 територіальний центр очолює директор, який призначається на посаду та звільняється з посади головою райдержадміністрації за пропозицією управління праці та соціального захисту населення райдержадміністрації, погодженою відповідно з головним управлінням праці та соціального захисту населення облдержадміністрації. Посаду директора територіального центру може займати особа, яка має вищу освіту (магістр, спеціаліст) відповідного напряму підготовки і стаж роботи на керівній посаді не менше як пять років.

Стаття 43-1 КЗпП України встановлює порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації допускається у випадках, в тому числі, звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого та регіонального самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими обєднаннями громадян.

В матеріалах справи містить лист № 475/02-22 від 05.05.2011 року за яким

Головне управління праці та соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації погодило звільнення ОСОБА_1 з посади директора ОСОБА_4 територіального центру, як передбачає Положення про територіальний центр.

Судом достеменно встановлено, що позивач ОСОБА_1 є керівником відокремленого підрозділу, який призначається на посаду державними органами. Отже в даному випадку суд застосовує положення ст. 43-1 КЗпП України, за якою розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

У відповідності до вимог ст. 49-1 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

В ході судового розгляду належними доказами та показами самого позивача ОСОБА_1 спростовані посилання на той факт, що його не було повідомлено про скорочення у звязку з реорганізацією за два місяці до скорочення.

Пункт 5 статті 20 Закону України «Про зайнятість населення»покладає обовязок на підприємства, установи і організації незалежно від форм власності при вивільненні працівників ( у тому числі працюючих пенсіонерів та інвалідів) у звязку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ організацій, скороченням чисельності або штату працівників, підприємства, установи, організації повідомити про це не пізніше як за два місяці в письмовій формі державну службу зайнятості, вказуючи підстави і строки вивільнення, найменування професій, спеціальностей, кваліфікації, розмір оплати праці, а в десятиденний строк після вивільнення направляють списки фактично вивільнених працівників, зазначаючи в них інвалідів.

Суд погоджується з позивачем ОСОБА_1 про те, що в даному випадку вимоги Закону України «Про зайнятість населення»про необхідність повідомляти державну службу зайнятості про наступне вивільнення працівників відповідачем не виконані, що в тому числі і підтверджується довідкою директора ОСОБА_4 територіального центру зайнятості ОСОБА_8, однак таке порушення з боку відповідача, на думку суду, не може бути підставою для поновлення на роботі позивача. Оскільки суд також враховує положення ст. 2 ЗУ «Про зайнятість»населення»за яким не визнаються безробітними громадяни, які мають право на пенсію за віком, у т. ч. і на пільгових умовах, на пенсію за вислугу років та скористалися цим правом або досягли встановленого законом пенсійного віку.

Також не підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення на його користь заборгованості при розрахунку при звільненні з роботи, з тих причин, що в ході судового розгляду судом достеменно встановлено, що з відповідачем було проведено повний розрахунок, трудову книжку він відмовився отримати у день звільнення, довідку з бухгалтерії про повний розрахунок та зобовязання провести такий розрахунок повинен був підписати сам позивач ОСОБА_1, оскільки лише він мав право підпису на фінансових документах. Вини інших осіб у затримці видачі трудової книжки та довідок з бухгалтерії не встановлено.

Поряд з цим, суд не може залишити поза увагою та критично оцінює посилання позивача ОСОБА_1, а також його представника ОСОБА_2 про неможливість вирішити даний трудовий спір до того часу, поки територіальна Державна інспекція праці у Закарпатській області не проведе відповідну перевірку по факту звільнення ОСОБА_1 з роботи. Оскільки під час розгляду справи ОСОБА_1 надав суду лист прокурора району від 05.07.2011 року адресований начальнику ТДІП в Закарпатській області ОСОБА_9 Однак жодних доказів, що такий лист відправлений адресату, а також доказів того, що за тривалий час розгляду справи (розгляд ухвали в апеляційній інстанції, перебування судді у відпустці) прокуратурою району разом з позивачем ОСОБА_1 вживалося заходів для проведення необхідної, на їх думку перевірки, судом не здобуто.

Таким чином, враховуючи наведені обставини суд не вбачає порушень трудового законодавства при звільненні позивача ОСОБА_1, які дають підстави для його поновлення на роботі.

Керуючись ст. ст. 10,11,58,60,209,210,212,213 ЦПК України, ст.ст. 40 п. 1, 42,43-1,49-2,49-4 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного суду від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», Законом України «Про зайнятість населення» суд, -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 районної державної адміністрації Закарпатської області про поновлення на роботі, виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Головуюча: Марусяк М.О.