АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 22-ц-4660 / 2011 р. Головуючий: 1 інстанції
Категорія: право власності Доповідач: Даниленко В.М
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2011 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Швецової Л.А., Піддубного Р.М.,

при секретарі: Подпрядовій В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на квартиру та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2009 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому вказував на те, що він був власником трикімнатної ізольованої квартири № 2 у житловому будинку № 12 по вул. Червоної Зірки у м. Харкові, придбаної ним у червні 2003 року за відповідним договором купівлі-продажу.

15 січня 2008 року між ним та його сином - відповідачем по справі ОСОБА_3 був укладений нотаріально посвідчений договір дарування, за яким він подарував належну йому квартиру останньому.

Проте, цей договір дарування було укладено без реального наміру передавати у власність відповідача зазначене житло, в звязку з тим, що у листопаді 2007 року громадянин ОСОБА_6 звернувся до Червонозаводського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу в розмірі 44 240,00 грн.

Тоді ж його син - відповідач ОСОБА_3, скориставшись ситуацією та юридичною необізнаністю позивача, повідомив, що все майно позивача, в тому числі й належна йому квартира може бути вилучена у нього та продана в рахунок погашення боргу, запропонувавши при цьому формально переоформити квартиру на нього шляхом дарування, та запевнивши, що як тільки загроза втрати квартири минеться, ця квартира знову буде переоформлена на позивача.

У травні 2008 року Червонозаводським районним судом м. Харкова було закінчено розгляд справи за позовом ОСОБА_6 та винесено рішення про стягнення з позивача на користь кредитора грошової суми в розмірі 25 717 грн., для погашення якої позивачу достатньо було звернути стягнення на належний йому автомобіль ГАЗ-66.

Тому, через деякий час він запропонував своєму синові повернути йому у власність подаровану ним квартиру та переоформити відповідні правовстановлюючі документи, але той відмовився, пояснивши, що має намір сам розпорядитися квартирою та продати її.

Проте, спірна квартира до цього часу перебуває у користуванні позивача, оскільки він там проживає та сплачує комунальні послуги.

Крім того, в цій же квартирі проживають його дружина та малолітня донька.

Посилаючись на зазначені обставини, а також на те, що при укладенні спірного договору дарування волевиявлення позивача не відповідало його внутрішній волі, а сам правочин не був направлений на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, позивач ОСОБА_2 просив суд на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України визнати договір дарування квартири № 2 у житловому будинку № 12 по вул. Червоної Зірки у м. Харкові, укладений між ним та відповідачем ОСОБА_7 15.01.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 і зареєстрований у реєстрі за № 118, недійсним та визнати за ним право власності на цю квартиру.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримав заявлені ним вимоги в повному обсязі й наполягав на їх задоволенні, додатково пояснивши, що при укладанні спірного договору в нотаріальній конторі він повністю ознайомився з його змістом, нотаріус розяснила йому наслідки укладання такого договору, з якими він погодився та підписав його добровільно, виходячи з обставин, наведених вище.

Відповідач ОСОБА_3 заявлених до нього позовних вимог не визнав та посилаючись на їх безпідставність, звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 та його теперішньої дружини ОСОБА_5 про захист права приватної власності, усунення перешкод у здійсненні ним права користування спірною квартирою та виселення відповідачів з цього житлового приміщення.

При цьому в обґрунтування своїх зустрічних вимог ОСОБА_3 пояснив, що ініціатором укладання спірного договору дарування був, саме його батько - позивач по справі ОСОБА_2, який ще за декілька місяців до його укладання повідомив про те, що хоче подарувати йому квартиру, в якій вони разом проживали, оскільки він є єдиним його сином та опорою в житті.

Перед укладанням договору батько консультувався у юристів, кілька разів навідував нотаріуса.

15 січня 2008 року вони разом приїхали до приватного нотаріуса ОСОБА_4, яка розяснила всі умови та наслідки укладання договору дарування квартири, з якими батько погодився, прочитав договір і після цього його підписав.

Згідно усної домовленості батько позивача повинен був протягом 6 місяців звільнити подаровану ним квартиру, оскільки його майбутня дружина - відповідачка по справі ОСОБА_5 проживала у своїх батьків, і він обіцяв переїхати до неї, або за місцем своєї постійної реєстрації у м. Харкові по 1 Польовому вїзду, буд. № 12.

Але замість цього, відповідачка ОСОБА_5 сама переїхала та стала проживати в спірній квартирі, здійснюючи моральний тиск на позивача з приводу його розпорядження житлом на користь свого чоловіка.

Враховуючи, що на той момент у спірній квартирі позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 також проживав зі своєю дружиною, між їхніми сімями почали виникати сварки та скандали, в звязку з чим він був вимушений виїхати з квартири, щоб зберегти свою сімю, та знімати житло у сторонніх людей, витрачаючи на це чималі кошти, оскільки іншого житла не має.

При цьому вільного доступу до належного йому житла він тепер вже взагалі не має, оскільки його батько - відповідач ОСОБА_2 змінив замки на вхідних дверях квартири, а ключі від огорожі навколо будинку в нього також відсутні, в звязку з чим він позбавлений можливості реалізувати своє право власності на спірну квартиру щодо вільного володіння та користування нею.

Його ж пропозиція батьку продати цю квартиру та придбати для кожної сімї окреме житло позитивного відгуку не знайшла, з огляду на категоричну позицію дружини останнього.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2011 року в задоволенні заявленого позивачем ОСОБА_2 позову відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 судом задоволено.

Суд усунув перешкоди у здійсненні позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 його права власності на належну йому квартиру № 2 у житловому будинку № 12 по вул. Червоної Зірки у м. Харкові шляхом виселення відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з цього житла без надання іншого житлового приміщення.

Не погодившись із таким рішенням районного суду, позивач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги у повному обсязі, відмовивши у задоволенні зустрічних позовних вимог, заявлених його сином - відповідачем ОСОБА_3

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

При цьому, апелянт вказує на те, що укладаючи спірний договір дарування належної йому квартири, він не мав реального наміру передавати цю квартиру у власність відповідача, а хотів лише уникнути загрози для свого майна, але суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі на вказану обставину належної уваги не звернув, а тому безпідставно відмовив у задоволенні заявленого ним позову, та виселив його з дружиною зі спірної квартири, не зважаючи на те, що іншого житла вони не мають.

Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті, повинен був залучити до участі у справі орган опіки та піклування, оскільки разом із ним та його дружиною у спірній квартирі проживає і їхня малолітня донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як убачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Відмовляючи в задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог, суд першої інстанції виходив із того, що зміст укладеного між сторонами спірного договору дарування житла не суперечить актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, цей правочин був вчинений ними добровільно, у формі, встановленій законом, та відповідав їхній внутрішній волі, і був спрямований на реальне настання очікуваних правових наслідків та реально виконаний, а тому законні підстави для визнання його недійсним відсутні.

Судова колегія погоджується з таким висновком районного суду, оскільки цей висновок суду першої інстанції відповідає матеріалам цивільної справи й ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За змістом ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обовязків є зокрема, договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України).

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину.

Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом.

Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтями 718, 719 ЦК України передбачено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Як зазначалося вище, обгрунтовуючи свої позовні вимоги щодо визнання укладеного між сторонами договору дарування належної йому квартири недійсним, позивач ОСОБА_2 посилався на те, що при укладенні цього договору його волевиявлення не відповідало його внутрішній волі, а сам правочин не був направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тобто фактично вказував на фіктивність оспорюваного ним правочину.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, і повинен визнаватися судом не дійсним.

За змістом вказаної правової норми ознаками фіктивного правочину є: 1) наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує відповідні наміри сторін; 2) відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, установлені цим правочином.

Таким чином, фіктивний правочин характеризується тим, що внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву і сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. Іншими словами, в такому разі має місце не правочин у точному значенні цього поняття, а його імітація, оскільки в діях сторін, які імітують правочин, відсутня його головна ознака - спрямованість на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети.

Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Отже, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину недійсним, з підстав його фіктивності, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Як розяснено в п. 24 постанови Пленуму верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

При цьому, у разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Як встановлено по справі, предметом цивільно-правового спору є квартира АДРЕСА_1, що належала на праві приватної власності позивачу ОСОБА_2 на підставі відповідного договору купівлі-продажу від 16.06.2003 року.

15 січня 2008 року між позивачем ОСОБА_2 та його сином - відповідачем за основним позовом ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири, згідно якого позивач ОСОБА_2 подарував, тобто безоплатно передав у власність останньому, належне йому зазначене вище житло - нерухоме майно.

Вказаний договір дарування нерухомого майна укладено сторонами у письмовій, як то передбачено законом формі, посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований у реєстрі за № 118 (а.с. 108).

При цьому будь-яких належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження того, що цей договір був укладений усупереч справжньої його волі, під впливом насильства, фізичного чи психічного тиску, або інших зовнішніх чинників, позивачем ОСОБА_2 до суду представлено не було й таких обставин судом не встановлено.

Більш того, як зазначав сам позивач ОСОБА_2 у поданій ним позовній заяві, неодноразово підтвердивши це і в процесі розгляду справи судом, вказаний договір дарування був укладений ним, як дарувальником, на добровільній основі, осмислено, без будь-якого стороннього примусу та втручання й мав на меті реальну ціль, спрямовану на перехід права власності на належну йому квартиру до його сина - відповідача ОСОБА_3, обдарованого ним.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, а також те, що вказаний договір дарування квартири був виконаний його сторонами реально, оскільки обдарований ОСОБА_3 прийняв дарунок і вже через два дні після укладення спірного договору на підставі переданих йому правовстановлюючих документів зареєстрував своє право власності на подаровану йому квартиру (а.с. 125-126), судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог за їх безпідставністю.

Що ж стосується доводів апелянта про мотиви, якими він керувався, укладаючи спірний договір дарування належного йому нерухомого майна, та які супротивною стороною не визнаються й заперечуються, то ці мотиви в даному випадку будь-якого правового значення не мають і на правильність ухваленого по справі рішення в цій частині не впливають.

Обгрунтовано, на думку судової колегії, суд першої інстанції задовольнив і зустрічний позов ОСОБА_3

Згідно ст.ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Обєктом права власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР (далі: ЖК УРСР), які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника житла можливе лише з підстав, передбачених законом.

Права та обовязки членів сімї власника жилого будинку (квартири) визначені у ст. 156 ЖК УРСР.

Згідно вказаної правової норми члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право власника будинку (квартири), а також членів його сімї на користування цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, тобто при незмінності власника майна, а отже припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє її право, так само, як і членів її сімї, на користування цим житлом.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР (з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України) члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Проте, як встановлено по справі, після укладання 15.01.2008 року договору дарування належної йому квартири № 2, розташованої у будинку № 12 по вул. Червоної Зірки в м. Харкові, та переходу права власності на це нерухоме майно до нового його власника - позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3, дарувальник ОСОБА_2 займане ним житло не звільнив та за відсутності належних, передбачених законом підстав (угоди з новим власником щодо користування житлом, найму, оренди, тощо), на протязі тривалого часу продовжує, фактично самовільно проживати в цій квартирі, поселивши туди, знову ж таки без згоди її власника й відповідачку ОСОБА_5, з якою офіційно зареєстрував шлюб 15 листопада 2008 року.

При цьому, як встановлено судом, і ця обставина відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 не заперечується, після неодноразових сварок та скандалів між сімями колишнього та нового власника квартири, що призвело до неможливості спільного в ній проживання, останній разом зі своєю сімю вимушений був залишити належне йому житло та за плату знімати житло у сторонніх людей.

Крім того, як встановлено судом, і ця обставина відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 також не заперечується, останній змінив замки на вхідних дверях квартири, яка є предметом спору, чим взагалі позбавив її власника можливості володіти та користуватися належним йому майном.

За таких обставин суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, обґрунтовано задовольнив заявлений відповідачем за основним позовом ОСОБА_3 зустрічний позов та з метою захисту його права власності на квартиру № 2, розташовану в будинку № 12 по вул. Червоної Зірки в м. Харкові, виселив з цього житлового приміщення відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5, які протягом тривалого часу безпідставно займали це житло, порушуючи права його власника, та користуючись при цьому житлово-комунальними послугами за рахунок останнього.

Доводи ж апелянта про те, що суд першої інстанції, вирішуючи виниклий між сторонами спір, фактично виселив відповідачів з їх малолітньою дитиною на вулицю, оскільки іншого житла вони не мають, судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки як встановлено по справі, відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за місцем проживання у житловому приміщенні, розташованому в м. Харкові по 1 Польовому вїзді, 12, і права користування цим житлом в установленому порядку не позбавлявся, а відповідачка ОСОБА_5 є співвласницею приватизованої ізольованої квартири АДРЕСА_2, де й зареєстрована.

Те ж саме стосується й доводів апелянта про незалучення судом до участі у справі органу опіки та піклування, оскільки будь-які питання про права чи обовязки малолітньої доньки відповідачів ОСОБА_8 судом першої інстанції взагалі не вирішувалися, тим більше що остання зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2, належній її матері (а.с. 119)..

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2011 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: