Апеляційний суд Івано-Франківської області
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2011 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Девляшевського В.А., Васильковського В.М.

секретаря Вінтоняк О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Косівського районного суду від 16 листопада 2010 року, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2010 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що відповідачка зверталася неодноразово до різних установ та посадових осіб із заявами, якими поширювала неправдиві відомості, що порочать честь, гідність та ділову репутацію як керуючої Косівським відділенням № 6345 Державного ощадного банку України.

Недостовірною інформацією позивачка вважає те, що відповідачка протягом 2010 року у зверненнях до Президента України, Премєр-Міністра України та Голови Правління ВАТ «Ощадбанк» неправомірно зазначала, що 30.06. 2004 року при отриманні кредиту сумою 40000 гривень її дочкою ОСОБА_3 у Косівському відділенні фактично видала їй 36000 гривень пояснивши, що 4000 гривень це плата за її послуги та швидке оформлення всіх документів для кредиту і що гроші ідуть у Київ на вимогу вищого керівництва ВАТ «Ощадбанк». Банком безпідставно підвищена відсоткова ставка по кредиту та розірвано кредитний договір. Отримала від відповідачки 100 гривень за позачергове повернення її матері 14. 08. 2008 року 1000 гривень вкладень колишнього Ощадбанку СРСР.

Заочним рішенням Косівського районного суду від 16 листопада 2010 року позов задоволено. Визнано відомості, викладені у заявах та листах ОСОБА_2 до Президента України та Премєр-Міністра України від 15 квітня 2010 року, Президента України, Премєр-Міністра України та Голови Правління ВАТ «Ощадбанк» від 10.03.2010 року, Президента України і Премєр-Міністра України від 15.07.2010 року такими, що не _______________________________________________________________________________

Справа № 22-ц-135/2011 р. Головуючий у 1 інстанції Гордій В.І.

Категорія 39 Суддя-доповідач ОСОБА_4

відповідають дійсності. Зобовязано ОСОБА_2, спростувати відомості, що не відповідають дійсності, викладених у її заявах, адресованих Президенту України, Премєр-Міністру України та Голові Правління ВАТ «Ощадбанк» від 15.04.2010 року, 10.03.2010 року, 15.07.2010 року.

На дане рішення після залишення без задоволення заяви про скасування заочного рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та залишити позов ОСОБА_1 без задоволення.

Апелянт в скарзі зазначає, що зверталась з офіційними заявами до правоохоронних органів про посадову відповідальність ОСОБА_1 як керівника банківської установи, використання службового становища з особистих корисливих мотивів до Президента України, Премєр-Міністра України та керівництва ВАТ «Ощадбанк». Дані факти адресувалися владним структурам для відповідного реагування і не зазначено відомостей про ОСОБА_1 як приватну особу які принижували її честь, гідність та ділову репутацію.

Вважає, що позивачем не доведено факту поширення нею відомостей, що не

відповідають дійсності та порочать честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи. Її звернення до владних структур не можуть розглядатися як поширення неправдивих відомостей, якщо не встановлено, що фактично на меті цих дій було приниження честі і гідності і ділової репутації певної особи.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 34 Конституції кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Статтями 28, 32 Конституції гарантується кожному право на повагу до його гідності, на судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе.

Стаття 5 Закону "Про інформацію" передбачає, що основними принципами інформаційних відносин є об'єктивність, вірогідність інформації.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка протягом 2010 року у зверненнях до Президента України, Премєр-Міністра України та Голови Правління ВАТ «Ощадбанк» де зазначала недостовірну інформацію, що 30.06. 2004 року при отриманні кредиту сумою 40000 гривень її дочкою ОСОБА_3 у Косівському відділенні фактично видала їй 36000 гривень пояснивши, що 4000 гривень це плата за її послуги та швидке оформлення всіх документів для кредиту і що гроші ідуть у Київ на вимогу вищого керівництва ВАТ «Ощадбанк». Банком безпідставно підвищена відсоткова ставка по кредиту та розірвано кредитний договір. Отримала від відповідачки 100 гривень за позачергове повернення її матері 14. 08. 2008 року 1000 гривень вкладень колишнього Ощадбанку СРСР.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що поширена відповідачкою в заявах та оспорювана позивачем інформація не відповідає дійсності та принижує її честь, гідність та ділову репутацію й була поширена не з метою інформування відповідних органів про недотримання законів як посадовою особою та перевірки їх дій, а з метою поширення недостовірної інформації.

Апелянт помилково вважає, що викладення інформації в зазначених вище заявах до правоохоронних органів, а також до посадових і державних осіб, які виконують наглядові та контролюючі функції щодо зазначених органів, про порушення ОСОБА_1 як керуючої Косівським відділенням № 6345 Державного ощадного банку України в її діяльності законодавства не може вважатися поширенням відомостей, які порочать ділову репутацію позивача, оскільки вчинені не з метою поширення інформації, а з метою її перевірки уповноваженими на це органами.

Відповідно до Конституції всі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (ст. 40); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ч. 2 ст. 55).

Згідно з ч. 5 ст. 55 Конституції кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, а ст. 4 Закону "Про звернення громадян" передбачено підстави, які дають громадянам право оскаржувати рішення, дії (бездіяльність) у сфері управлінської діяльності.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду від 10.04.2003 N 8-рп/2003 звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення не можуть уважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Водночас наявність у зверненнях до правоохоронних органів завідомо неправдивих відомостей тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законодавством України.

Суд першої інстанції правильно врахував, що в зверненнях відповідачки, які були спрямовані не тільки до правоохоронних органів, а й до органів державної влади та посадових осіб, які не відносяться до правоохоронних органів, міститься інформація про скоєння злочину і порушення законодавства позивачем, а не відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами цих органів.

Матеріалами справи встановлено, що до правоохоронних органів, з інформацією про скоєння злочину і порушення законодавства позивачем, ОСОБА_2 вже зверталась і постановою Косівського райвідділу міліції Івано-Франківської області від 15. 09. 2008 року в порушенні кримінальної справи за даною інформацією відносно керуючої філією ОСОБА_1 відмовлено. При цьому зміст скарг та заяв, коло осіб і органів, до яких вони були направлені, їх численність, дублювання та повторюваність, незважаючи на підтвердження правоохоронними органами про відсутність доказів, обставини на які посилається позивачка мали місце ще у 2004 та 2008 роках, безпосередньо не з відповідачкою яка викладала інформацію в заявах, а отримання кредиту та вкладу в банку стосувалися її дочки та матері, свідчать про те, що негативна інформація стосовно позивача була доведена до відома органів державної влади та посадових осіб з метою формування негативної думки з боку останніх щодо діяльності позивача, а не з метою ініціювання проведення передбачених законодавством перевірок.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що викладення відповідачкою інформації в зазначених вище заявах до органів державної влади є поширенням недостовірної інформації.

Відповідно до чч. 3, 4 ст. 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Однак, визнаючи інформацію викладену відповідачкою в заявах недостовірною та визначаючи спосіб спростування суд першої інстанції повинен був викласти в резолютивній частині рішення яка саме інформація визнана недостовірною і порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача.

У цій частині суд першої інстанції неповно з»ясував обставини, що мають значення для справи, тому є підстави для його зміни.

Крім недостовірної інформації про те, що відповідачка неправомірно зазначала, що 30.06. 2004 року при отриманні кредиту сумою 40000 гривень її дочкою ОСОБА_3 у Косівському відділенні фактично видала їй 36000 гривень пояснивши, що 4000 гривень це плата за її послуги та швидке оформлення всіх документів для кредиту і що гроші ідуть у Київ на вимогу вищого керівництва ВАТ «Ощадбанк», отримала від відповідачки 100 гривень за позачергове повернення її матері 14. 08. 2008 року 1000 гривень вкладень колишнього Ощадбанку СРСР вона вказувала, що банком безпідставно підвищена відсоткова ставка по кредиту та розірвано кредитний договір.

Однак інформація, що банком безпідставно підвищена відсоткова ставка по кредиту та розірвано кредитний договір не може вважатись недостовірною, оскільки стосується оціночних суджень про недодержання керуючою філією банку законодавства, а не поширення неправдивої інформації.

Ухвалюючи, що відповідачка повинна спростувати відомості які не відповідають дійсності і викладені в заявах до Президента України, Премєр-Міністра України та Голови Правління ВАТ «Ощадбанк» суд не дав оцінки тому, що такий спосіб захисту буде ефективним для спростування недостовірної інформації та, що він фактично може бути виконаний відповідачкою.

Керуючись, 218, 307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Косівського районного суду від 16 листопада 2010 року змінити.

Визнати відомості, викладені у заявах та листах ОСОБА_2 до Президента України та Премєр-Міністра України від 15 квітня 2010 року, Президента України, Премєр-Міністра України та Голови Правління ВАТ «Ощадбанк» від 10.03.2010 року, Президента України і Премєр-Міністра України від 15.07.2010 року, що ОСОБА_1 як керуюча Косівським відділенням № 6345 Державного Ощадного банку України, 30.06. 2004 року при отриманні кредиту сумою 40000 гривень її дочкою ОСОБА_3 у Косівському відділенні фактично видала їй 36000 гривень пояснивши, що 4000 гривень це плата за її послуги та швидке оформлення всіх документів для кредиту і що гроші ідуть у Київ на вимогу вищого керівництва ВАТ «Ощадбанк», отримала від відповідачки 100 гривень за позачергове повернення її матері 14. 08. 2008 року 1000 гривень вкладень колишнього Ощадбанку СРСР такими, що не відповідають дійсності.

У зобовязанні ОСОБА_2, спростувати відомості, що не відповідають дійсності, викладених у її заявах, адресованих Президенту України, Премєр-Міністру України та Голові Правління ВАТ «Ощадбанк» від 15.04.2010 року, 10.03.2010 року, 15.07.2010 року відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді В.М. Васильковський

ОСОБА_5