Апеляційний суд Житомирської області
Справа 22-ц/0690/1312/11
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2011 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого-судді Кашапової Л.М.

суддів Зарицкої Г.В.

ОСОБА_1

при секретарі Ковач Р.В.

з участю представників позивача, відповідачів ОСОБА_2

Т.Л., ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Ставищенської сільської ради Брусилівського району Житомирської області до ОСОБА_2 Лотієвича, ОСОБА_3, ОСОБА_4 Лотієвни про визнання договорів купівлі-продажу нежилого приміщення та земельної ділянки недійсними

за апеляційною скаргою Ставищенської сільської ради Брусилівського району Житомирської області на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 14 березня 2011 року, -

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2006 року Ставищенська сільська рада Брусилівського району Житомирської області звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, в якому просила визнати недійсним нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу приміщення комбінату побутових послуг, що знаходиться в с.Ставище по вул.Садовій, 8, який був укладений 03.07.2001 року між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем.

Посилалася на те, що вказана угода не відповідає вимогам закону, а саме ст.26 Закону України Про місцеве самоврядування, оскільки в результаті роботи тимчасової комісії, створеної за дорученням сесії сіль-

ської ради, було встановлено, що питання щодо продажу приміщення комбінату побутових послуг 16.06.2001 року на 13 сесії 23 скликання Ставищенської сільської ради не обговорювалось і рішення з цього приводу не приймалось, продаж був проведений не на конкурсній основі та без погодження з районною радою, довіреність на укладення угоди сільською радою не видавалась (ст.48 ЦК України 1963 року).

Зазначала, що кошти від продажу приміщення комбінату побутових послуг до Ставищенської сільської ради не надходили.

В листопаді 2006 року Ставищенська сільська рада збільшила позовні вимоги, звернувшись з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, в якому просила визнати недійсними нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу приміщення комбінату побутових послуг, що знаходиться в с.Ставище по вул.Садовій, 8, який був укладений 03.07.2001 року між Ставищанською сільською радою, як продавцем, та ОСОБА_2, як покупцем, та нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу щодо вказаного нежилого приміщення, який був укладений 17.08.2006 року між ОСОБА_2, як продавцем, та ОСОБА_4 і ОСОБА_3, як покупцями.

Вказувала на те, що договір купівлі-продажу від 17.08.2006 року є фіктивним, вчиненим без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином, оскільки, на думку сільської ради, фактичним власником майна залишився ОСОБА_2 (ст.234 ЦК України), та що оспорювана угода була укладена в період дії арешту на спірне приміщення, про що ОСОБА_2 було достовірно відомо (ст. 203 ч.1, ст.215 ч.1 ЦК України).

В лютому 2007 року Ставищенська сільська рада збільшила позовні вимоги, звернувшись з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, в якому просила визнати недійсними нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу приміщення комбінату побутових послуг, що знаходиться в с.Ставище по вул.Садовій, 8, який був укладений 03.07.2001 року між Ставищанською сільською радою, як продавцем, та ОСОБА_2, як покупцем, та нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу щодо вказаного нежилого приміщення та земельної ділянки площею 0,2250га, який був укладений 17.08.2006 року між ОСОБА_2, як продавцем, та ОСОБА_4 і ОСОБА_3, як покупцями.

Зазначала, що ОСОБА_2 не мав права відчужувати приміщення побуткомбінату, так як не був власником цього нерухомого майна, і наданий відповідачем державний акт на вказану земельну ділянку є недійсним, оскільки в сільській раді не зареєстрований, і земельна ділянка ОСОБА_2 у приватну власність не передавалась. Як на правову підставу позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу щодо земельної ділянки, сільська рада посилалась на ст.48 ЦК України 1963 року, ст.ст.203,215,234 ЦК України.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 14.03.2011 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Ставищенська сільська рада Брусилівського району Житомирської області просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовані норми матеріального закону, порушено норми процесуального закону, а тому висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зокрема зазначає, що судом не було взято до уваги вимоги ст.145 ЦК України 1963 року, п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, відповідно до яких власник має право витребувати майно у добросовісного набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі, та вимоги ст.234 ЦК України, оскільки не вчинення ніяких дій щодо спірного приміщення новими власниками свідчить про фіктивний характер правочину.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з врахуванням наступного.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ч.1 ст.48 ЦК України 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобовязана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Згідно ст.ст.203,215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу, а саме:

-зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

-особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

-правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

-правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до вимог ч.1 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином.

Абзацом 2 пункту 30 статті 26 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання про прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 03.07.2001 року між Ставищенською сільською радою Брусилівського району Житомирської області, як продавцем, від імені якої діяв згідно нотаріально посвідченої довіреності від 27.06.2001 року №62 секретар виконкому Ставищенської сільської ради ОСОБА_5, та ОСОБА_2 , як покупцем, було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу приміщення комбінату побутових послуг, яке знаходиться в с.Ставище Брусилівського району Житомирської області по вул.Садовій, буд.8 загальною площею 293,7кв.м вартістю 3950грн. (т.1 а.с.4,154,158)

Кошти за придбання приміщення комбінату побутових послуг відповідач ОСОБА_2 сплатив в повному обсязі, що підтверджується ксерокопіями квитанцій до прибуткових касових ордерів, виданих Ставищенською сільською радою, №25 від 03.07.2001 року на суму 4000грн., №16 від 27.12.2002 року на суму 500грн., №4 від 23.12.2004 року на суму 532грн. та поясненнями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (т.1 а.с.27, т.2 а.с.28,72).

На час укладення вищевказаної угоди спірне майно належало виконкому Ставищенської сільської ради на праві приватної власності згідно свідоцтва на право особистої власності №520 від 14.06.2001 року, зареєстрованого 18.06.2001 року в реєстровій книзі №2 ст.176 за реєстровим номером 779 інв.справа №67 (а.с.3,4 т.1, а.с.28,29,51,52 т.2).

На час укладення угоди вказане нежиле приміщення вісім років не використовувалось за призначенням, прийшло в непридатний для використання стан, псувало архітектурний та санітарний стан вулиці (були вибиті вікна та двері, в будинок та на прилеглу територію вивозилось сміття), коштів на його капітальний ремонт та приведення в належний стан приміщення і прилеглої території у виконкомі сільської ради не було, і лише після продажу його ОСОБА_2 там було наведено порядок та розпочались ремонтні роботи, що підтверджується листом Ставищенської сільської ради від 17.05.2001 року №35, адресованим голові Брусилівської районної державної адміністрації та голові Брусилівської районної ради, змістом рішення Ставищанської сільської ради від 16.06.2001 року, поясненнями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (т.1 а.с.5, т.2 а.с.31, 51-55,69-71).

Підставою для відчуження спірного майна було рішення 13 сесії 23 скликання Ставищенської сільської ради від 8 червня 2001 року щодо продажу приміщення бувшого побуткомбінату по балансовій вартості, яке на час розгляду справи було чинним і сторонами по справі у встановленому законом порядку не оспорювалось (т.1 а.с.58,157).

У відповідності до вимог ст.59 ч.2, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Посилання позивача на те, що вищевказане рішення на сесії не обговорювалось і не приймалось та довіреність секретарю сільської ради на відчуження майна не видавалась, а отже виконком не був уповноважений на укладення оспорюваної угоди, не знайшло свого підтвердження в процесі розгляду справи, оскільки позивач ухилився від надання суду першої інстанції протоколу 13 сесії 23 скликання Ставищенської сільської ради, на якій приймалось рішення про продаж спірного нежилого приміщення, списку депутатів сільської ради, які приймали участь у цій сесії та висновку тимчасової комісії щодо законності продажу приміщення комбінату побутових послуг, не надав суду документальних доказів на підтвердження того, що є рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання рішення сільської ради від 08.06.2001 року незаконним, а довіреності від 27.06.2001 року №62 недійсною, сторони по справі у встановленому законом порядку зазначені документи не оскаржували.

Звертає на себе увагу і той факт, що позивач до позовної заяви долучив копію рішення сільської ради про продаж спірного нежилого приміщення, в якій від руки виправлено дату його прийняття на 16.06.2001 року, однак пояснити причину подачі до суду неналежних доказів не зміг (т.1 а.с.5, т.2 а.с.34).

В силу вимог ч.4 ст.61 ЦПК України суд не може визнати допустимими доказами у даній цивільній справі надані позивачем копії постанови про порушення кримінальної справи від 16.03.2007 року по факту зловживання службовим становищем та скоєння службового підроблення службовими особами сільської ради с.Ставище Брусилівського району, за ознаками злочинів, передбачених ст.ст.364 ч.2, 366 ч.2 КК України та постанову Брусилівського районного суду Житомирської області від 24.01.2008 року, якою кримінальну справу по обвинуваченню голови Ставищенської сільської ради ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України, закрито у звязку із закінченням строків давності, оскільки вказані процесуальні документи не являються вироком у кримінальній справі, яким підтверджується вина особи, сам ОСОБА_11 не був притягнутий до участі у даній цивільній справі в якості сторони чи третьої особи, а тому вони не є обовязковими для суду, що розглядає справу, про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої вони ухвалені, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони були цією особою (т.1 а.с.139,151).

Не знайшли свого підтвердження і посилання позивача на те, що відчуження приміщення комбінату побутових послуг в 2001 році відбулося таємно і про це ніхто не знав, оскільки відповідач ОСОБА_2 неодноразово звертався до сільської ради з цього питання, і його заяви виносились на розгляд сесії сільської ради і раніше, що підтверджується письмовими доказами (т.1 а.с.74,75). Крім того, будівля сільської ради та приміщення комбінату побутових послуг розташовані на одній і тій же вулиці Садовій с.Ставище, відповідно під номерами та 1 та 8, а тому не бачити змін, яких зазнало спірне нежиле приміщення після продажу, ні депутати сільської ради, ні жителі села не могли.

Крім того, ні в позовній заяві, ні в процесі розгляду справи судом позивач не зазначив норм закону, у відповідності до яких відчуження обєктів нерухомого майна повинно було здійснюватись в 2001 році на конкурсній основі та з погодженням з районною радою.

До того ж у відповідності з положеннями ч.1, абз.2 ч.3 ст.92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

З врахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу приміщення комбінату побутових послуг від 03.07.2001 року є безпідставними.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, рішенням другої сесії Ставищенської сільської ради двадцять четвертого скликання від 12.07.2002 року посвідчено право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2250га відповідача ОСОБА_2 і 25.07.2002 року відповідачу видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ЖТ-24 №003005, зареєстрований в книзі записів державних актів за №307 (т.1 а.с.28-30).

17.08.2006 року між ОСОБА_2, як продавцем, та ОСОБА_4 і ОСОБА_3, як покупцями, було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу приміщення комбінату побутових послуг, яке знаходиться в с.Ставище Брусилівського району Житомирської області по вул.Садовій, буд.8 загальною площею 293,7кв.м вартістю 216 337грн. та земельної ділянки площею 0,2250га для обслуговування будівлі вартістю 4520грн., згідно якого 16.09.2006 року було зареєстровано право власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 і ОСОБА_3 в комунальному підприємстві „Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації Житомирської обласної ради за реєстровим №5112383 (т.1 а.с.31-33,256,257).

На час ухвалення судового рішення право власності чи користування (оренди) на спірну земельну ділянку за покупцями не зареєстроване, Державні акти на землю на їх імя не видано.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 10.09.2008 року позов Ставищенської сільської ради до ОСОБА_2 про визнання Державного акту на право приватної власності на землю недійсним задоволено. Визнано недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії ЖТ-24 №003005, згідно з яким передано ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,2250га, яка розташована на території с.Ставище Ставищенської сільської ради (т.1 ст.246,247).

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 09.12.2008 року рішення Брусиловського районного суду від 10.09.2008 року змінено, виключено з його мотивувальної частини правове обґрунтування рішення ст.48 ЦК України. В решті рішення залишене без змін.

В процесі розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, позивач не уточнив правові підстави визнання недійною угоди від 17.08.2006 року.

З врахуванням того, що дана цивільна справа неодноразово розглядалась судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій, колегія суддів вважає за доцільне дати правовий аналіз всім обставинам, повязаним з кожною з зазначених в позовній заяві правових підстав.

За змістом ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Однак, в процесі розгляду справи було достовірно встановлено, що на виконання оспорюваного договору від 17.08.2006 року приміщення комбінату побутових послуг було передано в безпосереднє володіння та розпорядження покупця ОСОБА_3, яка проводить в ньому ремонт (відремонтовано фасад будівлі, здійснюється ремонт внутрішніх приміщень), а тому такий правочин не може бути кваліфіковано як фіктивний.

Більше того, своє право власності на Ѕ частину нежилого приміщення відповідач ОСОБА_3 відстоювала у відповідача ОСОБА_2 в судовому порядку ще задовго до укладення договору купівлі-продажу, що підтверджується копіями боргової розписки, ухвал Брусилівського районного суду від 18.10.2004 року та від 24.01.2005 року, з яких вбачається, що вказаний договір був укладений на виконання мирової угоди, затвердженої судом (т.1 а.с.79, т.2 а.с.36,37).

Надання доступу відповідачу ОСОБА_2 до спірного нежилого приміщення залежить від волевиявлення нових його співвласників, а не від бажання сільської ради. До того ж, відповідач ОСОБА_4, як співвласник приміщення комбінату побутових послуг, видала ОСОБА_2 нотаріально посвідчену генеральну довіреність на представництво її інтересів у будь-яких органах, в тому числі з питань, повязаних з її господарською діяльністю, як субєкта підприємницької діяльності-фізичної особи, а отже він має офіційне право на доступ до вказаного приміщення (т.1 а.с.54).

Таким чином при розгляді справи достовірно встановлено, що волевиявлення відповідачів при укладенні договору купівлі-продажу від 17.08.2006 року було вільним і відповідало їх внутрішній волі, що і було відображено в абзацах першому та девятому оспорюваної угоди: „...діючи добровільно, розуміючи наслідки своїх дій та правові наслідки укладеного договору, „..укладення договору відповідає їх інтересам, умови зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого право чину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

Посилання позивача на преюдиційну силу рішення Брусилівського районного суду від 10.09.2008 року є необґрунтованим в контексті спірних правовідносин, оскільки згідно вимог ст.330 ЦК України у випадку коли майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно вимог ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі якщо майно: 1) було загублене власником чи особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

В даному випадку передбачені законом підстави витребування майна від відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відсутні, оскільки сама сільська рада оформила Державний акт на право приватної власності на землю на імя ОСОБА_2 на підставі рішення сільської ради від 12.07.2002 року, яке на даний час у встановленому законом порядку не оскаржене і не скасоване.

Не знайшли свого підтвердження при розгляді справи і посилання позивача на перебування спірного майна під арештом на час укладення угоди від 17.08.2006 року, оскільки ухвала Брусилівського районного суду від 18.10.2004 року про забезпечення позову шляхом арешту на спірне майно по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на будівлю та земельну ділянку, визнання права власності на частину будівлі та земельної ділянки, була скасована ухвалою Брусилівського районного суду від 24.01.2005 року, а ухвала про забезпечення позову по даній цивільній справі була прийнята лише 11.10.2006 року (т.1 а.с.11, т.2 а.с.37,38).

В процесі розгляду справи як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, ні позивач письмово, ні представники позивача в своїх виступах не уточнили правових підстав визнання угоди від 17.08.2006 року недійсною, а зазначені в позовній заяві правові підстави є взаємовиключними по своїй суті, що перешкоджає суду в силу диспозитивності цивільного судочинства зупинитись на одній з них по власній ініціативі.

За вказаних обставин, коли позивач не визначив конкретної правової підстави для визнання вищевказаної угоди недійсною, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що підстав для задоволення позову в цій частині немає.

Доводи апелянта про те, що суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, не дав належної оцінки поясненням представників позивача, слід визнати безпідставними, оскільки відповідно до вимог ст.60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а пояснення сторони по справі чи її представників в силу вимог ст.57 ЦПК України не належать до категорії доказів, так як вони не були допитані в якості свідків.

Посилання апелянта на неправомірне незастосування судом ст.145 ЦК України 1963 року та ст.388 ч.1 п.3 ЦК України є безпідставним, оскільки в контексті спірних правовідносин (спір щодо нерухомого майна, право власності на яке підлягає державній реєстрації) право на витребування майна власником від добросовісного набувача виникає лише після визнання недійсними правовстановлюючих документів на це майно. До того ж, в мотивувальній частині рішення суд дав належну правову оцінку обставинам, які вказують на те, що відповідачі у справі являються добросовісними набувачами спірного майна. Оскільки суд прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог щодо визнання угод недійсними, то і правових підстав для застосування двосторонньої реституції не було.

Крім того, вимог про витребування майна з чужого володіння та про усунення перешкод в користуванні майном сільська рада перед судом не ставила, а тому і посилання позивача на те, що відповідачі використовують не лише приміщення площею 293,7кв.м, в якому знаходився комбінат побутових послуг, а й приміщення площею близько 90кв.м, де був розташований будинок урочистих подій, суд до уваги не приймає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не містять посилань на порушення судом норм процесуального закону, чи неправильне застосування норм матеріального закону, які призвели чи могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому підстав для скасування рішення суду немає.

Поряд з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції при оформленні оскаржуваного рішення допущено описку в частині зазначення прізвища одного з відповідачів: вказано „Кварахцелія, тоді як належить вказати „Кварацхелія. Вказану описку слід виправити у відповідності до вимог ст.219 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 317 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Ставищенської сільської ради Брусилівського району Житомирської області відхилити.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 14 березня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Судді