Справа № 2-25/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.11.2011 року. Рахівський районний суд Закарпатської області

у складі: головуючої - судді Бліщ О.Б.

при секретарі - Вербещук В.А.

з участю: відповідача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2

третьої особи - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів справу за позовом: ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3, ОСОБА_5 державна нотаріальна контора, Розтоківська сільська рада, Рахівського району, Закарпатської області Про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом та договору дарування в частині 1/2 недійсними та визнання права власності на спадкове майно. ,-

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 державної нотаріальної контори Закарпатської області, ОСОБА_1, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3, Розтоківська сільська рада Рахівського району, Закарпатської області про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом та договору дарування в частині 1/2 недійсними та визнання права власності на спадкове майно.

Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 09 вересня 2011 року замінено, у даній справі відповідача ОСОБА_5 державну нотаріальну контору, визнавши його процесуальне становище у справі як третя особа без самостійних вимог на предмет спору.

Позов мотивує тим, що 17 червня 1988 року громадянка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження, за яким все її майно, а також належний їй на праві приватної власності житловий будинок разом із надвірними спорудами, що розташований в с. Розтоки під №40 (новий номер 74) Рахівського району, Закарпатської області заповіла у рівних частинах своїм синам: ОСОБА_7 та ОСОБА_1.

ОСОБА_8 померла 27 січня 1990 року, в результаті чого відповідно до положень статті 525 ЦК України (в редакції 1963 року), відкрилася спадщина на спадкове майно.

Громадянин ОСОБА_7, як співвласник спадкового майна, прийняв спадщину, фактично вступивши в оперативне управління та володіння спадковим майном, оскільки проживав у спадковому будинку , тобто вчинив дії, які відповідно до положень ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) свідчать про прийняття ним спадщини.

Все спадкове майно, яке на день смерті належало або на яке громадянин ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, мав право, останній заповів позивачу.

12 квітня 2004 року громадянин ОСОБА_7 помер і після його смерті позивач як спадкоємець, відповідно до положень ст. 549 ЦК (в редакції 1963 року) прийняв спадщину шляхом вступу в оперативне управління та володіння спадковим майном, оскільки спадковий будинок являється сусіднім домоволодінням, що дозволяло останньому доглядати, обслуговувати та утримувати його в належному стані.

У листопаді місяці 2008 року позивач, через свого представника звернувся до органів БТІ із заявою про перереєстрацію спадкового майна за заповітом та видачу йому правовстановлюючого документу на нерухоме майно, однак на запит представника було видано копію інвентарної справи, в матеріалах якої знаходилися документи (свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 19.06.2006 року, витяг із реєстру про реєстрацію права власності від 06.07.2006 року, копія договору дарування від 26.07.2006 року та витяг із реєстру прав власності від 05.08.2006 року), які свідчать про те, що спадковий будинок, частина якого за заповітом відчужена попереднім власником в його користь, переоформлена в цілій частині за відповідачем та відчужена ним же в користь третьої особи, чим порушується його приватне право на частину нерухомого майна.

Вважає, що вищевказані документи підлягають частковому скасуванню з наступних причин. Відповідач ОСОБА_1, при подачі документів до нотаріальної контори з приводу отримання ним правовстановлюючого документу на спірний житловий будинок навмисно ввів нотаріуса в оману, повідомивши його про те, що інших спадкоємців, які б претендували або мали право на спадкове майно, не має. При цьому, ОСОБА_1 надав нотаріусу копію рішення Рахівського районного суду Закарпатської області №2-о-5/2006 року, за яким встановлено юридичний факт володіння та користування громадянкою ОСОБА_8 спірним житловим будинком та копію заповіту, за яким співвласниками спірного житлового будинку являлися сини померлої: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3. Вважає, що відповідач, ОСОБА_1, свідомо не повідомив нотаріуса про наявність інших спадкоємців чи осіб, які б мали право на спадкове майно, а нотаріус в порушення вимог ч.1 ст. 63 ЗУ "Про нотаріат", ч.2 ст. 63 цього ж закону та п.188 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, не повідомив інших спадкоємців про відкриття спадщини, в тому числі, шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі. В результаті навмисних дій громадянина ОСОБА_1 та бездіяльності державного нотаріуса при вирішенні питання про видачу правовстановлюючих документів на спадкове майно, позивача було позбавлено права володіння, користування та розпорядження спадковим будинком.

Тому просить суд, винести рішення яким свідоцтво про право на спадщину за заповітом №1348 від 19.04.2006 року, видане на ім`я ОСОБА_1, в цілій частині на житловий будинок №74, що розташований у с. Розтоки, Рахівського району, Закарпатської області, в частині 1/2 визнати недійсним. Договір дарування житлового будинку №74, що розташований у с. Розтоки, Рахівського району, Закарпатської області, укладений між громадянином ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та посвідчений 26.07.2006 року за № 2472 нотаріусом ОСОБА_5 державної нотаріальної контори в частині 1/2 визнати недійсним. Визнати за ним право власності в цілій частині на все спадкове майно, що належало на праві приватної власності громадянину ОСОБА_7, в тому числі на 1/2 частину житлового будинку №74, що розташований у с. Розтоки, Рахівського району, Закарпатської області. Стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь судові витрати.

У попередніх судових засіданнях позивач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_9 покликаючись на доводи, наведені у позовній заяві, просять в позові задовольнити.

Відповідач - ОСОБА_1, позов не визнав та показав суду, що на його думку нотаріус вчиняючи оскаржувані нотаріальні дії діяв вірно, підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом в частині 1/2 та договору дарування недійсними не має. Його матір ОСОБА_6 ще за життя зробила заповіт. Тривалий час жила й після посвідчення заповіту. Факт належності їй будинку визнаний рішенням суду. Його покійний брат за життя хворів на розлади психіки, неодноразово лікувався в Психіатричній лікарні, на його думку підписуючи заповіт на ім`я ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій. Спадкоємців перщої черги він не мав, а про існування заповіту на користь ОСОБА_4 нікому не було відомо, і взагалі такий викликає великий сумнів. Просить в позові відмовити.

Представник відповідача - ОСОБА_2 просить в позові відмовити, оскільки ОСОБА_4 в ОСОБА_5 державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом не звертався. ОСОБА_4 з ОСОБА_7 Миколайоввичем не проживав, а проживав по іншій адресі, отже не вступив в спадщину після його смерті.

Третя особа - ОСОБА_3 ствердила, що вона по договору дарування отримала у власність будинок від свого батька - ОСОБА_1. Вважає, що підстав для скасування такого договору, жодних не має. Окрім того, їй, як члену сім`ї відомо, що її батько набув права власності на вказаний будинок, після смерті своєї матері, законним шляхом. Щодо її покійного дядька - ОСОБА_7, то останній все життя страждав на розлади психіки, неодноразово, протягом тривалого часу лікувався у психіатричних клініках, весь інший час ним опікувалися спочатку за свого життя - її бабуся (матір покійного ОСОБА_7), а згодом її батько ОСОБА_1 та члени їхньої сім`ї. Ніякої посильної участі у його утриманні ОСОБА_4 не брали, проживали окермо. Насправді ОСОБА_4 ніколи не був потрібний і не потрібний на даний час будинок, за який йдеться в позові, йому лише потрібна земельна ділянка, навіть не йому, а його братові-підприємцю. Просить в позові відмовити як у надуманому і такому що не грунтується на вимогах чинного законодавства.

Представники Розтоківської сільської ради ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ствердили, що за свого життя ОСОБА_7 проживав у власному будинку, а коли захворів то пішов в притулок для пристарілих в смт. Ясіня. На момент смерті їхньої матері, скільки було дворогосподарств в ОСОБА_7 стільки було й землі, ніяких спорів не було. Просять винести правильне рішення.

Державний нотаріус ОСОБА_5 державної нотаріальної контори - ОСОБА_12 позовні вмиги не визнала, ствердила, що на момент видачі спірного свідоцтва діяв новий Цивільний Кодекс, заяви від ОСОБА_4 про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом не поступало, спадкоємців першої черги за законом після ОСОБА_7 чи осіб які претендували би на обов`язкову частку встановлено не було отже вважає, що свідоцтво на ім`я ОСОБА_1 було видано без порушень, доводи позивача вважає надуманими та безпідставними, просить в позові відмовити.

Свідок - ОСОБА_13 ствердив, що йому відомо, про те, що ОСОБА_7 за життя зробив заповіт ОСОБА_4 як своєму племіннику, оскільки родина сестри - ОСОБА_4, йому допомагали, однак йому не відомо, чи ОСОБА_4 подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку.

У ході судового дослідження достовірно встановлено, що17 червня 1988 року громадянка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження, за яким все її майно, а також належний їй на праві приватної власності житловий будинок разом із надвірними спорудами, що розташований в с. Розтоки під №40 (новий номер 74) Рахівського району, Закарпатської області заповіла у рівних частинах своїм синам: ОСОБА_7 та ОСОБА_1.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, вищевказаний житловий будинок дійсно належав ОСОБА_6.

ОСОБА_6 померла 27 січня 1990 року, в результаті чого відповідно до положень статті 525 ЦК Української ССР (в редакції 1963 року), відкрилася спадщина на спадкове майно.

ОСОБА_7 помер 12 квітня 2004 року, що підвтерджується його копією свідоцтва про смерть.

Дійсно, все спадкове майно, яке на день смерті належало або на яке громадянин ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, мав право, останній заповів позивачу - ОСОБА_4 (копія заповіту приєднана до матеріалів справи).

Спадкування за законом настає у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини. У таких випадках право на спадкування набувають особи, зазначені у ст. 1261-1265 ЦК України (в редакції 2003 року); у першу чергу - діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки; у другу - рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька так і з боку матері ...

Відповідно до положень ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї.

Для набуття спадщини необхідна наявність ряду умов. В момент відкриття спадщини спадкоємець набуває лише право на спадкування, але не право власності на саму спадщину. Для виникнення права власності на спадщину спадкоємець повинен належним чином здійснити (реалізувати) право прийняття спадщини. Здійснення права на спадкування, передусім, полягає в тому, що спадкоємець має право прийняти спадщину або неприйняти її. При цьому не допускається прийняння спадщини з умовою чи із застереженням. Тобто, воля спадкоємця має бути виражена однозначно: або приймаю спадщину, або ні. Прийняття спадщини можливе двома способами: 1) шляхом пасивної поведінки спадкоємця, яка встановлює, що для прийняття спадщини достатньо того факту, що спадкоємець мешкав разом з померлим і протягом строку для прийняття спадщини не відмовився від неї. Такі спадкоємці також подають заяву про видачу їм документа, що підтверджує їх право на успадковане майно, але можуть це зробити незалежно від закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини.

Посилання позивача на те, що відповідно до положень ст. 549 ЦК (в редакції 1963 року) він прийняв спадщину шляхом вступу в оперативне управління та володіння спадковим майном, оскільки спадковий будинок являється сусіднім домоволодінням, що дозволяло йому доглядати, обслуговувати та утримувати його в належному стані, суд не може брати до уваги, оскільки спадщина після померлого ОСОБА_7, відкрилася 12 квітня 2004 року (в день його смерті), то на час відкиття спадщини діяв Цивільний Кодекс України, який набрав чинності 01 січня 2004 року, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, то в даному випадку способи прийняття спадщини після померлого ОСОБА_7, повинні визначатися відповідно до Цивільного Кодексу України в редакції 2003 року, які й описує та застосовує суд в даному випадку.

Судом не встановлено, а позивачем не доведено в судовому засіданні факт його спільного проживання з спадкодавцем ОСОБА_7.

В такому випадку, ОСОБА_4, у відповідності до ст. 1269 ЦК України повинен був прийняти спадщину шляхом активної поведінки, тобто шляхом подачі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Спадкоємець зобов`язаний з`явитися до нотаріуса особисто.

У відповідності до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, тобто з моменту смерті спадкодавця.

Стаття 1272 ЦК України, передбачає, що якщо спадкоємець протягом зазначених у ст. 1270 ЦК України строків не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Якщо він все ж таки бажає прийняти спадщину, то може звернутися до спадкоємців, які отримали спадщину, з проханням надати йому письмову згоду на включення його до кола спадкоємців. А якщо спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, він має право звернутися до суду з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини.

Показами сторін та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4, з заявою до ОСОБА_5 державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за померлим ОСОБА_7, у встановлений законом строк не звертався. З позовом до суду, про надання додаткового строку для прийняття спадщини також не звертався, з часу відкриття спадщини і до сьогоднішнього часу не звертався, а отже він вважається таким що не прийняв її.

Отже, після смерті ОСОБА_6, спадкоємцями за заповітом, житлового будинку № 40 (новий номер 74) в с.Розтоки Рахівського району, Закарпатської області, були ОСОБА_7 та ОСОБА_1. Як вбачається з вищенаведеного ОСОБА_7 помер, ОСОБА_14 як його спадкоємець спадщину не прийняв, інших спадкоємців не встановлено, тому єдиним спадкоємцем на спадковий будинок залишився ОСОБА_1.

Тому, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 19 квітня 2006 року, відповідно до якого ОСОБА_1, є спадкоємцем, в цілій частині, всього спадкового майна, що належало ОСОБА_6, в тому числі житлового будинку №74 в с.Розтоки, Рахівського району, Закарпатської області, на думку суду є законним, оскільки на той час інших спадкоємців на спірне майно не встановлено. Також вказане свідоцтво видане відповідно до вимог Розділу 22 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та Глави 89 Цивільного Кодексу України.

Суд спростовує твердження позивача про те, що нотаріус в порушення вимог ч.1 ст. 63 ЗУ "Про нотаріат", ч.2 ст. 63 цього ж закону та п.188 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, до видачі спірного свідоцтва про право на спадщину, не повідомив інших спадкоємців про відкриття спадщини, в тому числі, шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, оскільки відповідно до статті 63 Закону України "Про нотаріат" нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов'язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, а прямого обов`язку, щоб нотаріус зробив виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, Законом не встановлено.

У відповідності до ст. 1299 ЦК України якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати права на спадщину в органах, які здйснюють державну реєстрацію нерухомого майна. ОСОБА_12 власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

Отже, відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, ОСОБА_1, став власником житлового будинку № 74 в с. Розтоки, Рахівського району, Закарпатської області з 06 липня 2006 року.

Тому, як власник нерухомого майна, 26 липня 2006 року, відповідач уклав договір дарування житлового будинку №74 в с.Розтоки, Рахівського району, Закарпатської області, відповідно до якого вищевказаний будинок подарував ОСОБА_3, який було укладено відповідно до вимг ст.ст. 717- 723 ЦК України.

У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, заслухавши та дослідивши пояснення сторін, суд вважає їх належними та достатніми для вирішення справи по суті, та такими, що відповідають вимогам статей 59-60 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Враховуючи наведене та зважаючи на обставини справи, ті докази, які були здобуті судом в ході розгляду справи, суд приходить до висновку, що в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3, Розтоківська сільська рада Рахівського району, Закарпатської області, ОСОБА_5 державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом та договору дарування в частині 1/2 недійсними та визнання права власності на спадкове майно слід відмовити як у недоведеному.

У відповідності до ч.6 ст. 154 ЦПК України слід скасувати заходи забезпечення позову застосовані Ухвалою Рахівського районного суду від 28 липня 2010 року.

Керуючись положеннями ст.ст.10, 58, 60, 83, 88, 154, 209, 212, 213, 223 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи без самостійних вимог ОСОБА_3, Розтоківська сільська рада, ОСОБА_5 державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом та договору дарування в частині 1/2 недійсними та визнання права власності на спадкове майно відмовити в цілому.

Скасувати заходи забезпечення позову застосовані Ухвалою Рахівського районного суду від 28 липня 2010 року.

Рішення суду може бути оскаржено в Апеляційний суд Закарпатської області через Рахівський районний суд Закарпатської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Бліщ О.Б.

З оригіналом вірно:

Суддя Рахівського районного суду: Бліщ О.Б.