РІШЕННЯ

Іменем України

26.07.2011 року Справа № 2-2511/11 Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська в складі: головуючого судді Подорець О.Б., при секретарі Завгородній Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі опікуна ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, прокурора Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська, треті особи Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради, Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора, Комунальне підприємство Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації, про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно, встановлення факту прийняття спадщини за законом, визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та скасування державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2010 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2, як опікун в інтересах ОСОБА_1, звернулися до суду із позовом, в якому просили встановити факт проживання однією сімєю ОСОБА_6 і ОСОБА_7 без шлюбу в період з початку 1993 року по 13 жовтня 2007 року, визнати домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську з побутовими прибудовами, що складається з: житлового будинку А-1 загальною площею 68,0 кв.м., житловою 27,0 кв.м., сараю, душа літ. Д,Е, душа із цегли літ К, вольєра літ М, навісів літ О,П, споруди 1-10, І, ІІ спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних частках по ? частині за кожним, встановити факт прийняття ОСОБА_3 спадщини за законом, що відкрилася після смерті матері ОСОБА_6, а саме ? частину домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську, визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську, встановити факт прийняття ОСОБА_1 спадщини за законом, що відкрилася 13 жовтня 2007 року після батька ОСОБА_7, а саме 1/6 частину домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську, визнати за ОСОБА_1 право власності на 5/12 частин домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську, визнати недійсними Свідоцтва про право на спадщину за законом на імя ОСОБА_4 та ОСОБА_5, видані 25 листопада 2009 року державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори, скасувати реєстрацію права власності на нерухоме майно, здійснене КП Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації28 грудня 2009 року на підставі свідоцтв про право власності на спадщину, покласти судові витрати на відповідачів.

В обґрунтування позову посилалися на те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 познайомилися в 1992 році коли позивачці ОСОБА_3 було не більше 6 місяців і стали проживати однією сімєю. 04 січня 1997 року у них народилася дитина ОСОБА_1. В подальшому в 1998 році ними було здійснено обряд вінчання в церкві, однак офіційно в органах РАГСу шлюб зареєстровано не було. На час знайомства ОСОБА_7 на праві власності належало домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську, а ОСОБА_6 та ОСОБА_3 квартира АДРЕСА_1. Оскільки домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську потребувало капітального ремонту ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було прийнято рішення про продаж квартири АДРЕСА_1. Кошти від продажу зазначеної квартири було використано на капітальний ремонт домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську.

Після трагічної загибелі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відкрилася спадщина і спадкоємцями першої черги після ОСОБА_6 є її діти ОСОБА_3 та ОСОБА_1, а після ОСОБА_7 його батьки - відповідачі по справі ОСОБА_1 та донька ОСОБА_1

Оскільки в період спільного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську істотно збільшилося в своїй вартості за рахунок обох, то на підставі ст.62 СК України домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську має бути визнано спільним майном ОСОБА_7 та ОСОБА_6 У звязки з цим, свідоцтва про право на спадщину за законом Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою відповідачам по справі ОСОБА_7 було видано незаконно, а відтак реєстрація КП ДМБТІправа власності на домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повинна бути скасована.

У судовому засіданні позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підтримали позов, і посилаючись на обставини, викладені в ньому, просили позов задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_8 позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити, та звернув увагу на те, що домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську дійсно належало ОСОБА_7 на праві власності, однак за спільне життя з ОСОБА_6 суттєво збільшилося в своїй вартості, що підтверджується висновком експерта, який долучено до матеріалів справи, що дає підстави за ст.62 СК України визнати спірний будинок спільним майном ОСОБА_7 та ОСОБА_6, а отже і частки спадщини після їх загибелі повинні розділитися наступним чином: за ОСОБА_3 ? частина домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську, а за ОСОБА_1 5/12 частин.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позов не визнали і просили відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що їх син ОСОБА_7 ще в 1992 році придбав домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську, проживаючи в першому шлюбі. Зазначене домоволодіння було нерентабельне. Вони, як батьки, син та сусіди допомогли привести будинок у стан можливий для проживання та користування. У листопаді 1994 року син на своє день народження познайомив їх з ОСОБА_6 та її донькою ОСОБА_3 і з цього часу син з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 почали проживати разом однією сімєю в домоволодінні №93 по вулиці Чернігівській в місті Дніпропетровську і жили до самої загибелі. Ніяких капітальних переобладнань за час їх спільного проживання не проводилося. Із сином та невісткою були добрі стосунки, поки у 2000 році вони не познайомилися з ОСОБА_2 Після смерті сина та невістки у нотаріальній конторі їм було розяснено, що право на спадщину мають вони як батьки та спільна донька сина та невістки - ОСОБА_1

Представник відповідачів ОСОБА_9 позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську належало на праві власності ОСОБА_7 і було придбано ним в 1992 році. Всі капітальні перебудови було зроблено до кінця 1993 року. З листопада 1994 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 стали проживати однією сімєю. За час спільного проживання робився лише поточний ремонт приміщень домоволодіння. А відтак домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську не може бути спільним майном ОСОБА_7 та ОСОБА_6 Оскільки за життя ОСОБА_7 не удочерив ОСОБА_3, то вона не може бути спадкоємицею після його смерті.

Прокурор Шавкун Н.С. позов підтримала і просила його задовольнити.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради за дорученням ОСОБА_10 просив розглянути справу на розсуд суду згідно діючого законодавства.

Третя особа - Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора надала заяву щодо розгляду справи у відсутності їх представника.

Третя особа - Комунальне підприємство Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризаціїсвого представника до суду не направила, була сповіщена належним чином, про причини неявки до суду не сповістила.

Вислухавши сторони, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За положеннями ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до ст.3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Згідно зі ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до розяснень наданих в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської ради народних депутатів м. Дніпропетровська №719/3 від 15 листопада 1991 року Про продаж нерентабельного домоволодіння по вулиці Чернігівській, 93 прийнято рішення продати нерентабельне домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську ОСОБА_7 (а.с.22).

11 січня 1992 року між виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської ради народних депутатів м. Дніпропетровська та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську, розташованого на земельній ділянці площею 677 кв.м. та який складався з: шлакобетонного будинку А-1, житловою площею 27,0 кв.м. та господарських будівель гараж Б, літня кухня В шлакоблочні, сарай цегловий Г, сараї Д,Е, дощаті, сарай залізний Ж, вхід в підвал дощатий З, сарай дощатий І, душова цеглова К, вбиральня цеглова Л, спорудження 1-7, І (а.с.21).

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 показала, що домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську було придбано ОСОБА_7 та його батьками. ОСОБА_7 та ОСОБА_6 почали проживати разом з 21 листопада, коли доньці ОСОБА_6 ОСОБА_3 було десь 1 рік та 7 місяців. За спільне життя в будинку проводився ремонт, ніяких добудов або капітальних переобладнань в будинку не робилося. У ОСОБА_6 дійсно була квартира, яка їй перейшла у спадщину і яку вона продала у 1998 році. Гроші їй віддавалися частинами в два чи три етапи. Куди пішли кошти від продажу квартири, пояснити не може, однак після цього в будинку зявилися меблі, побутова техніка.

Свідок ОСОБА_12 пояснив, що познайомився із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в 1997 році, оскільки з останнім працював. Знає, що домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську належало ОСОБА_7 В домоволодінні проводився ремонт. Десь в цей період ОСОБА_7 купив у одного з директорів фірми, де вони працювали, автомобіль Опель, однак розраховувався за нього частинами.

Свідок ОСОБА_13 суду показала, що в 1991 році ОСОБА_7 викупив будинок, який допомагали приводили у порядок всі сусіди. Було збільшено гараж. Після того як привели будинок у належний стан для проживання, її чоловік в 1992 році провів газ до будинку. В 1993 році ОСОБА_7 розлучився зі своєю першою дружиною ОСОБА_10 і в 1994 році став проживати в цьому будинку з ОСОБА_6 та її донькою. Коли свідок прийшла на похорон в 2007 році, то побачила зроблений навіс.

Свідок ОСОБА_14 пояснив, що познайомився з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в 1997 році і допомагав їм робити ремонт, а саме робив ремонт у ванній кімнаті, літній кухні. Це було десь 1999-2000 роки. Десь в цей період був зроблений навіс.

Свідок ОСОБА_15 суду показала, що домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську купив ОСОБА_7. Приводити його у житловий вигляд допомагали усі сусіді. Вони накривали кришу, її чоловік міняв вікна та двері. Як все зробили, то провели газ. Це був десь 1992 рік. Протягом 1993 року в будинку ОСОБА_7 жив зі своєю першою дружиною ОСОБА_10. Осінню 1994 року ОСОБА_7 став проживати із ОСОБА_6

Таким чином, в судовому засіданні достеменно встановлено, що домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську є особистим майном ОСОБА_7, а також те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 почали проживали однією сімєю з листопада 1994 року, що визнано і відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та підтверджено показаннями допитаних свідків. Інших доказів того, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 стали проживати однією сімєю з початку 1993 року, як то зазначено у позові, позивачами суду не надано, тоді як статтею 10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись з позовними вимогами про визнання домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську спільним майном ОСОБА_7 та ОСОБА_6, позивачі посилаються, як на підставу позову, на вимоги ст.62 СК України, а саме те, що ОСОБА_6 була продана квартира, яка перейшла їй у спадок, і кошти отримані від її продажу були витрачені на ремонт будинку, його переобладнання для поліпшення умов життя сімї, у звязку з чим вартість домоволодіння збільшилася, що підтверджується висновком експерта.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених зазначеною статтею правил збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів, (зокрема, тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення конкретного майна) і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи технічного паспорту на домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську станом на 10 липня 2009 року в 1993 році майже всі будівлі та споруди були побудовані, крім навісу, гараж збільшився у розмірах на 87%, однак він є самовільним будівництвом і у встановленому законом порядку не узаконений. Крім того, після добудови до будинку, на що посилаються позивачі, жила площа будинку не змінилася і залишилася 27,0 кв.м., тобто така як і була придбана за договором купівлі-продажу в 1992 році.

Позивачами на підтвердження своїх доводів щодо вкладання коштів ОСОБА_6 надано рішення виконавчого комітету Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська №479.2 від 15 грудня 1998 року Про дозвіл продажу гр. ОСОБА_6 приватизованої квартири при наявності неповнолітньої доньки, однак належних доказів того коли була продана квартира, за скільки і як були витрачені ці кошти, суду не надано. Разом з тим, суд зважує на те, що в будинку проводився поточний ремонт, однак це не є істотне збільшення майна, а саме домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську, що і є предметом позову. Таким чином, вагомих підстав вважати, що жилий будинок за рахунок праці та коштів ОСОБА_7 та ОСОБА_6 збільшився в цінності немає.

Крім того, з аналізу ст.62 СК України вбачається, що вона застосовується до правовідносин у разі коли вартість майна одного з подружжя, придбаного до шлюбу, збільшилася за рахунок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя саме в шлюбі, тоді як в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в шлюбі не перебували, а отже зазначена норма права до виниклих правовідносин застосовуватися не може.

Оскільки в судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську є власністю ОСОБА_7, а отже після його смерті спадкоємцями першої черги на зазначене домоволодіння є його батьки відповідачі по справі та донька ОСОБА_1 Таким чином, суд не знаходить підстав для визнання недійсними Свідоцтв про право на спадщину за законом на імя ОСОБА_4 та ОСОБА_5, видані 25 листопада 2009 року державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори та скасування реєстрацію права власності на нерухоме майно, здійснене КП Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації28 грудня 2009 року на підставі свідоцтв про право власності на спадщину.

Щодо встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, то суд зазначає наступне.

Цивільний процесуальний кодекс України передбачає право суду встановлювати факти, що мають юридичне значення відповідно до положень ст. 256 цього Кодексу, але це можливо за певних умов, а саме: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення.

Позивачі просили встановити юридичний факт проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 однією сім'єю без укладення шлюбу з метою визнання домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську спільним сумісним майном та визнання за ОСОБА_6 права власності на ? частину цього домоволодіння.

Оскільки суд дійшов висновку, що підстав передбачених законом для визнання домоволодіння №93 по вулиці Чернігівській в м. Дніпропетровську спільним сумісним майном ОСОБА_7 та ОСОБА_6 немає, то цей висновок фактично виключає необхідність встановлення юридичного факту проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 однією сім'єю без укладення шлюбу, оскільки його встановлення не тягне за собою виникнення права власності останньої на ? частину домоволодіння, а також визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом на імя ОСОБА_4 та ОСОБА_5, видані 25 листопада 2009 року державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, здійснене КП Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації28 грудня 2009 року на підставі зазначених свідоцтв про право власності на спадщину.

Виходячи з встановлених обставин та положень ч.1 ст. 234, п.5 ч.1 ст. 256 ЦПК України, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про встановлення юридичного факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без укладення шлюбу необхідно відмовити.

За таких обставин, на підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову позивачам у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.10,11, 15, 57-60, 212-215,218,222 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 в особі опікуна ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, прокурора Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська, треті особи Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради, Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора, Комунальне підприємство Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації, про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно, встановлення факту прийняття спадщини за законом, визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та скасування державної реєстрації прав власності на нерухоме майно - відмовити.

З повним текстом рішення суду сторони можуть ознайомитися 29 липня 2011 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: