Апеляційний суд Житомирської області
Справа 22-ц-589/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2011 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого-судді Кашапової Л.М.

суддів Рафальської І.М.

ОСОБА_1

при секретарі Ганько Ю.І.

з участю сторін, представників позивача, третьої особи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про визнання договору дарування укладеним

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 06 січня 2011 року, -

в с т а н о в и л а :

В червні 2009 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до своїх батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_5, в якому просив визнати укладеним договір дарування грошей від 26.01.2002 року в сумі 15000грн., які він отримав від них відразу після підписання договору дарування.

Посилався на те, що дарувальники не бажали посвідчувати договір дарування грошей нотаріально, мотивуючи свою відмову тим, що посвідчення потребує додаткових грошових затрат та часу.

Зазначав, що прийняті в дар гроші він витратив на придбання квартири №17 в будинку №50 в смт.Озерне Житомирського району Житомирської області, як і передбачалося договором.

18.11.2009 року ОСОБА_4 подала заяву про притягнення її до участі в справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету

спору, посилаючись на те, що результат розгляду даної справи вплине на її майнові права та обовязки, оскільки з лютого 2009 року в провадженні Житомирського районного суду перебуває інша цивільна справа за її позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, нажитого під час шлюбу, в тому числі і квартири №17 в будинку №50 в смт.Озерне.

Протокольною ухвалою Житомирського районного суду від 18.11.2009 року ОСОБА_4П залучена до участі в справі в якості третьої особи.

В листопаді 2010 року ОСОБА_2 подав до суду уточнену позовну заяву, в якій виключив з числа відповідачів ОСОБА_5, який помер 01.02.2010 року, та просив визнати договір дарування грошей від 26.01.2002 року на купівлю квартири №17 в будинку №50 в смт.Озерне Житомирського району Житомирської області дійсним, посилаючись як на правову підставу заявленого позову на ст.47 ЦК України (в редакції 1963 року).

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 06.01.2011 року позов задоволено. Визнано договір дарування грошей в розмірі 15000грн. від 26 січня 2002 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 дійсним.

Ухвалою Житомирського районного суду від 21.01.2011 року виправлено описку, яка мала місце в рішенні суду від 06.01.2011 року: ухвалено в резолютивній частині рішення зазначити: „визнати договір дарування грошей в розмірі 15000грн. від 26.01.2002 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на те, що суд не дав належної оцінки зібраним по справі доказам, неправильно застосував норми матеріального закону, а тому висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з врахуванням наступного.

Задовольняючи позов про визнання договору дарування грошей від 26.01.2002 року дійсним, суд виходив з того, що „оскільки підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені у ст.203 ЦК України, проте недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення договору не є підставою для його недійсності

З таким висновком суду погодитись неможливо, оскільки він є надуманим, суперечить вимогам закону, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, та не відповідає дійсним обставинам справи.

Згідно вимог ст.47 ЦК України в редакції 1963 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених в законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до ч.1 ст.244 ЦК України в редакції 1963 року договір дарування на суму понад 500 гривень, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 гривень повинен бути нотаріально посвідчений.

Згідно вимог ст.ст.10 ч.3, 11 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з копії письмового договору, оригінал якого не було надано суду, 26.01.2002 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 подарували своєму сину ОСОБА_2 15000грн. для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1. Вказана угода нотаріально посвідчена не була (а.с.6).

28.01.2002 року позивач ОСОБА_2 перебуваючи з 24.06.2000 року у зареєстрованому шлюбі з третьою особою по справі - ОСОБА_4, уклав договір купівлі-продажу на придбання двокімнатної квартири №17 в будинку №50 в смт.Озерне Житомирського району, вартість якої складає 8426грн. (а.с.108).

Рішенням Житомирського районного суду від 10.01.2009 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано.

10.02.2009 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, нажитого під час шлюбу, предметом якого в тому числі є і квартира №17 в будинку №50 в смт.Озерне Житомирського району.

В травні 2009 року ОСОБА_2 звернувся в суд з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4, в якій серед інших вимог поставив і вимогу про визнання за ним права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2, посилаючись на те, що вона придбана за його особисті кошти.

Звертаючись до суду з даним позовом про визнання договору дарування грошей від 26.01.2002 року дійсним, ОСОБА_2 ухилився від висвітлення обставин, які б вказували на дійсні мотиви звернення: здобуття доказів для підтвердження вимог зустрічного позову; по власній ініціативі не притягнув до участі в справі в якості відповідача свою бувшу дружину ОСОБА_4, хоча рішення суду по даній справі прямо і безпосередньо впливало на її майнові права та інтереси; не зазначив обставин, які б вказували на те, яким чином були порушені його особисті права поведінкою батьків, які не бажали нотаріального посвідчення договору дарування, в момент передачі грошей та як це вплинуло на його особисті інтереси чи інтереси третіх осіб.

Звертає на себе увагу непослідовність позиції позивача та невідповідність обставин, на які посилається позивач, документально підтвердженим фактам, які були предметом розгляду в суді. Так, позивач ОСОБА_2 посилався на те, що батьки відмовилися нотаріально посвідчувати угоду внаслідок юридичної необізнаності та впертості, однак в тексті спірного договору дарування зазначено, що вони перебували при здоровому розумі, ясній памяті, діяли добровільно, розуміючи значення своїх дій. Також розмір коштів, що були передані по спірній угоді для придбання квартири (15000грн.), не відповідає розміру коштів, які були сплачені за договором купівлі-продажу квартири №17 в будинку №50 в смт. Озерне від 28.01.2002 року (8426грн.).

Крім того, наперед обумовлене небажання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 посвідчувати договір дарування нотаріально з посиланням на те, що таке посвідчення потребує додаткових грошових затрат та часу, не є ухиленням однієї сторони по договору, всупереч інтересам другої сторони, від такого посвідчення, оскільки позивач ОСОБА_2, як обдарований по угоді, не був позбавлений права і можливості взяти на себе організаційні питання та грошові витрати, повязані з нотаріальним посвідченням угоди, однак не зробив цього.

В порушення вимог ст.ст.58,60,64,212-215 ЦПК України суд не зясував дійсних обставин справи (в резолютивній частині рішення навіть не зазначено всіх учасників спірної угоди), не визначив характер спірних правовідносин, не дав належної оцінки зібраним по справі доказам, в рішенні не зазначив встановлених судом обставин справи; мотивів, з яких вважав встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення; висновків щодо наявності порушення, невизнання або оспорення права, свободи чи інтересу, за захистом яких особа звернулася до суду та щодо встановлення особи, яка це порушення допустила.

Поряд з тим, судом при вирішенні справи неправильно застосовано норми матеріального закону (ст.ст.203, 220 ч.2, 638 ЦК Кодексу України, редакція якого не існувала на час укладення спірної угоди), а посилання суду на те, що він керується ст.222 ЦК України, яка регламентує правові наслідки вчинення правочину неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, взагалі не відноситься до предмету спору.

З вищенаведеного вбачається, що позивачем не було доведено, що як на час укладення спірної угоди, так і на час звернення до суду існував конфлікт інтересів між ним та його батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_5, і що вони дійсно ухилилися від нотаріального посвідчення договору дарування, а він не зміг цього зробити по причині чинення йому перешкод зі сторони батьків; і особа, яка не визнавала спірної угоди ОСОБА_4- не була притягнута до участі в справі в якості відповідача.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, та дійсним обставинам справи, а тому рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 06 січня 2011 року скасувати.

Ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування дійсним.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді