АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-1283/11
Головуючий по 1-й інстанції Рябішин А.О.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2011 року м.Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Пікуля В.П.,

суддів: Акопян В.І., Петренка В.М.,

при секретарі: Колодюк О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 25 лютого 2011 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Степненської сільської ради,

треті особи: Полтавська районна державна нотаріальна контора, КП «БТІ та містобудування Полтавського району»

про визнання рішення сільської ради недійсним, визнання договору дарування недійсним, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2008 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, у якому просила:

визнати недійсним рішення № 37 від 24.05.1991 року Степненської сільської ради Полтавського району Полтавської області про оформлення переводу будівництва індивідуального житлового будинку в с. Степне Полтавського району Полтавської області з ОСОБА_4 на імя ОСОБА_3;

визнати недійсним договір дарування від 07 травня 1999 року житлового будинку з надвірними побудовами, що знаходиться в с. Степне Полтавського району Полтавської області по вул. Соловїній, 14, що складається в цілому з: жилого будинку А-1 жилою площею 74, 4 кв.м. літньої кухні Б, погріба В, гаража Г, вбиральні Д, теплиці Е, сараю Ж, водогону № 1, огорожі № 2, 3, замощення № 4;

визнати жилий будинок з надвірними побудовами по вул. Соловїній, 14 в с. Степне Полтавського району Полтавської області спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вони з відповідачем з 08 вересня 1981 року перебували у зареєстрованому шлюбі і за спільні кошти побудували на виділеній чоловіку земельній ділянці домоволодіння. Після розлучення вона зясувала, що чоловік без її відома перевів будівництво домоволодіння на свою матір і після завершення будівництва вона подарувала це домоволодіння ОСОБА_4, вважає дії відповідачів неправомірними і такими, що порушують її права.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 25 лютого 2011 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_5 його оскаржила, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що рішення суду ухвалено із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 8 вересня 1981 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений шлюб. У червні 1990 року ОСОБА_4 була виділена земельна ділянка для індивідуального будівництва. 25 травня 1991 року рішенням Степненської сільської ради народних депутатів № 37 за заявою ОСОБА_4 переведено будівництво індивідуального житлового будинку на імя його матері ОСОБА_3 та закріплено за нею земельну ділянку площею 0,25 га. в с. Степне Полтавського району по вул. Гараха 13. 03 грудня 1996 року будинок № 14 по вулиці Соловїній в с. Степне Полтавського району було прийнято в експлуатацію. 07 травня 1999 року ОСОБА_3 подарувала вказане домоволодіння своєму синові ОСОБА_4 09 квітня 2009 року шлюб між сторонами розірваний рішенням Полтавського району суду.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що земельні відносини на час виникнення спірних правовідносин були урегульовані ЗК України, в редакції від 18.12.1990 року, що був введений в дію з 15 березня 1991 року.

Відповідно до ст. 19 ЗК України (1990 року) сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших обєктів, повязаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.

Згідно із ч. 1 п.1 ст. 27 ЗК України (1990 року) право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі добровільної відмови від земельної ділянки.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що із змісту вказаних норм, та інших положень чинного на той час законодавства, відмова землекористувача від земельної ділянки не повязана із згодою одного із подружжя, та вірно встановив, що ОСОБА_4 звертаючись до сільської ради із заявою про відмову від земельної ділянки, а сільська рада приймаючи 25 травня 1991 року рішення про переведення будівництва на ОСОБА_3 та закріплюючи за нею земельну ділянку площею 0.25 га, діяли у спосіб, передбачений Земельним Кодексом України (1990 року).

Та обставина, що на момент прийняття зазначеного рішення на вказаній земельній ділянці вже було побудоване приміщення літньої кухні не позбавляла ОСОБА_4 права звернутися до сільської ради із заявою про відмову від земельної ділянки, а останню прийняти відповідне рішення оскільки право власності на кухню як обєкт нерухомого майна на той час не виникло.

Крім того, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що договір дарування спірного домоволодіння був укладений 07 травня 1999 року і відповідно застосував положення ст. 58 ЦК України (1963 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 України, недійсною є угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

При цьому, проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів приходить до переконання, про обґрунтованість висновку суду першої інтонації, що позивачкою та її представниками не надано суду доказів у підтвердження щодо вказана угода є мнима.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю.

Як передбачено ст. 24 КпШС України майно, одержане подружжям під час шлюбу в дар або порядку спадкування, є власністю кожного з них.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, про те, що спірне домоволодіння, яке одержав ОСОБА_4 в дар, хоча і в період шлюбу, є його особистою власністю, відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 не отримав документа, який посвідчував право на земельну ділянку, а тому не мав права нею розпоряджатися не ставлять під сумнів правильності висновків суду першої інстанції, так як відсутність вищевказаного документа не позбавляло право відповідача відмовитися від користування земельною ділянкою, а сільській раді відповідно передати земельну ділянку у користування іншій особі.

Посилання апелянта на ту обставину, що в момент проведення будівництва спірного домоволодіння на земельній ділянці було зведено частину надвірних споруд і переводячи незавершене будівництво на матір сторони фактично уклали договір дарування, також не спростовують висновків суду першої інстанції тому, що як встановлено судом першої та апеляційної інстанцій право власності на обєкти незавершеного будівництва на час відмови ОСОБА_4 від земельної ділянки у сторін не виникло.

Доводи апелянта про те, що суд не застосував закон, який підлягає застосуванню, а саме: ст. ст. 16, 17 Закон України «Про власність», а спірний будинок є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не підтверджується матеріалами справи.

Так, відповідно розяснень даних у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок (пункт 4) участь інших осіб у будівництві будинку дає право вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування витрат на будівництво, якщо допомога забудовнику надавалася не безоплатно.

Оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що земельна ділянка для будівництва будинку надана ОСОБА_3 у відповідності із вимогами земельного законодавства, вона була забудовником, відповідно, участь інших осіб у будівництві будинку дає право не на визнання право власності на будинок, а за наявності відповідних підстав, на відшкодування витрат на будівництво.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. ст. 308, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 25 лютого 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя ОСОБА_1

Копія