Справа № 22-ц-1675/11 Головуючий у І інстанції Галаган В.І.
Провадження № Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 5 11.02.2011
УХВАЛА

11 лютого 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Олійника В.І.,

суддів Матвієнко Ю.О., Малорода О.І.,

при секретарі Мягкій Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ржищівського міського суду Київської області від 17 листопада 2010 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про знесення самочинного будівництва, зобов»язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2010 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі ухвали Ржищівського міського суду Київської області від 23 лютого 2005 року про затвердження мирової угоди, укладеної між нею та відповідачем, за нею на праві власності зареєстровано ? частини житлового будинку, розташованого в місті Ржищеві Київської області по вулиці Садовій, 17. Також за нею визнано право власності на господарські споруди: погріб, ? частину сараю та вбиральню. За відповідачем ОСОБА_3 на підставі тієї ж ухвали суду від 23 лютого 2005 року визнано право власності на ? частину вищевказаного житлового будинку, а також на господарські споруди: ? частину сараю, гараж та лазню (душ). Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 01 листопада 2005 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права користування земельною ділянкою та усунення перешкод в користуванні нею, за позивачем ОСОБА_2 було визнано право користування ? частинами земельної ділянки, розташованої біля будинку № 17 по вулиці Садовій в місті Ржищеві, а за відповідачем ОСОБА_3 право власності на ? частину вищевказаної земельної ділянки. Однак при виконанні вищевказаного рішення про визначення порядку користування земельною ділянкою було встановлено, що відповідачем на земельній ділянці, виділеній в користування позивачу, побудовано веранду площею 12,9 кв.м. без належного на те дозволу, без затвердження відповідного проекту та без згоди позивача як землекористувача. Побудована відповідачем ОСОБА_3 веранда створює перешкоди позивачу ОСОБА_2 в користуванні належною їй частиною житлового будинку та займає частину виділеної їй в користування земельної ділянки, в зв»язку з чим позивач і просила суд зобов»язати відповідача знести самочинно збудовану веранду площею 12,9 кв.м. за його рахунок та зобов»язати його не чинити перешкод в користуванні належною їй частиною житлового будинку та частиною земельної ділянки, розташованих в місті Ржищеві Київської області по вулиці Садовій, 17. Також позивач просила стягнути з відповідача 5000 грн. моральної шкоди, завданої їй порушенням її прав та законних інтересів.

Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 17 листопада 2010 року в задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, а також на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Ржищівського міського суду Київської області від 23 лютого 2005 року про затвердження мирової угоди, укладеної між позивачем та відповідачем в рамках цивільної справи про розподіл майна між ними, за ОСОБА_2 на праві власності зареєстровано ? частини житлового будинку, розташованого в місті Ржищеві Київської області по вулиці Садовій, 17, а також право власності на господарські споруди: погріб, ? частину сараю та вбиральню. За відповідачем ОСОБА_3 на підставі тієї ж ухвали суду від 23 лютого 2005 року визнано право власності на ? частину вищевказаного житлового будинку та господарські споруди: ? частину сараю, гараж та лазню (душ).

Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 01 листопада 2005 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права користування земельною ділянкою та усунення перешкод в користуванні нею, за позивачем ОСОБА_2 було визнано право користування ? частинами земельної ділянки, розташованої біля будинку № 17 по вулиці Садовій в місті Ржищеві, а за відповідачем ОСОБА_3 право власності на ? частину вищевказаної земельної ділянки.

При виконанні вищевказаного судового рішення про визначення порядку користування земельною ділянкою було встановлено, що відповідачем до належної йому частини житлового будинку було прибудовано веранду площею 12,9 кв.м.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, виходив з того, що відповідачем при побудові веранди, всупереч доводів позивача, не були порушені будівельні норми, а також з того, що позивачу в даній справі не належало право вимоги, оскільки ініціювати питання про знесення самочинного будівництва має право орган державної влади або орган місцевого самоврядування.

Однак з такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитись не можна, виходячи з наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Ржищівської міської ради від 13 лютого 2008 року за № 40 відповідачу ОСОБА_3 надано дозвіл на господарське будівництво (будівництво веранди) за адресою: місто Ржищів, вулиця Садова, 17 (а.с.35). Натомість письмових доказів, які б підтверджували, що відповідачем після завершення будівництва веранда була оформлена належним чином, в справі немає. Таким чином правильними є посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідачем при будівництві веранди були допущені порушення будівельних норм і правил, як про це зазначено в ч. 1 ст. 376 ЦК України.

Разом з тим, відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов»язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Таким чином діюче законодавство та існуюча по даній категорії справ судова практика передумовою ухвалення судового рішення про зобов»язання знесення об»єкту самочинного будівництва за рахунок особи, яка його здійснила, ставить неможливість проведення перебудови об»єкту самочинного будівництва таким чином, щоб він не суперечив будівельним нормам та правилам, а також не порушував прав інших осіб, в даному випадку прав позивача ОСОБА_2, або ж відмову особи, яка здійснила будівництво, від такої перебудови.

Як вбачається з матеріалів справи, питання про перебудову веранди, побудованої відповідачем, таким чином, щоб вона не займала частину земельної ділянки, виділеної в користування позивачу, ніким не вирішувалось, отже вимога позивача про знесення цієї веранди як об»єкту самочинного будівництва за рахунок відповідача, є передчасною.

Крім того позивачем ОСОБА_2 під час судового розгляду справи не було надано доказів на підтвердження того факту, що побудована відповідачем ОСОБА_3 веранда перешкоджає їй користуватися належною їй частиною житлового будинку та господарськими спорудами, на що вона посилається як на підставу до задоволення позову про зобов»язання відповідача знести побудовану ним веранду за власний рахунок.

Інших доводів, які б спростували законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення, апеляційна скарга не містить.

Таким чином, хоча висновки суду першої інстанції не в повній мірі узгоджуються з діючими нормами матеріального права, рішення ухвалене судом по суті правильне і справедливе, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

При таких обставинах, коли судом першої інстанції повно і всебічно зясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ржищівського міського суду Київської області від 17 листопада 2010 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: