Справа 2-71/11
Номер провадження 2/974/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.11 року. Рахівський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Тулик І.І.,

при секретарі - Шемота М.І.

з участю представників позивачів - ОСОБА_1, ОСОБА_2

представників відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рахів справу за позовом

ОСОБА_6 до

ОСОБА_7 обласної державної адміністрації, релігійна громада УПЦ (Хрестовоздвиженський храм) м. Рахів про визнання права на прийняття участі у керуванні і тлумаченні умов договору та за позовом Хрестовоздвиженської релігійної громади ГКЦ м. Рахів

до

ОСОБА_8 районної державної адміністрації, ОСОБА_6, православної релігійної громади Української православної церкви, (Хрестовоздвиженський храм) м. Рахів про

визнання нечинною умови щодо використання майна від 30.12.1953 року

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про визнання права на прийняття участі у керуванні майном - Хрестовоздвиженским храмом по вул. Г. Петрова № 1, у м. Рахів, Закарпатської області шляхом приєднання її стороною до Умови від 30.12.1953 року. Мотивує свої вимоги тим, що 30 грудня 1953 року виконкомом ОСОБА_8 Окради депутатів трудящих та громадянами села Рахова була укладена Умова, згідно положень якої, громадяни, що її підписали - учасники умови - в кількості 20-ти осіб прийняли в користування культову споруду для задоволення релігійних потреб та виконання релігійних обрядів, що підтверджує копією названої Умови доданою до матеріалів справи. Зазначає, що згідно умов цієї Умови, її учасники здійснюють управління та приймають участь у керуванні зазначеним в ній майном. Вказує на те, що вона також виявила таке бажання і має намір підписати Умову, посилаючись на п.12 названого документу, що дає їй право, таким чином стати учасником Умови і на рівних правах з іншими здійснювати управління та приймати участь в керуванні зазначеним в ній майном. З цього приводу вона звернулася до ОСОБА_8 районної державної адміністрації Закарпатської області, яка є правонаступником виконкому ОСОБА_8 Окрради депутатів трудящих з проектом договору приєднання, однак їй було усно відмовлено та роз'яснено, що підписати з нею цю Умову неможливо, оскільки вона є не чинною на день звернення. Однак, не маючи письмової відповіді, 08.04.2009 року вона повторно звернулася до ОСОБА_8 РДА із заявою, щодо підписання Додатку до Умови від 1953 року з цією ж метою, однак письмової відповіді так і не одержала. Таким чином, вважає, що ОСОБА_8 РДА порушується її право надане їй п. 12 згаданої Умови, тому просить суд визнати незаконною відмову ОСОБА_8 РДА у підписанні Додатку до Умови від 1953 року про приєднання її до підписантів Умови, визнати її стороною (підписантом) Умови від 30.12.1953 року та визнати її право на прийняття участі в керуванні майном Хрестовоздвиженського храму м. Рахів, на підставі п. 12 Умови від 30.12.1953 року - на загальних підставах, на рівні з громадянами, які підписали Умову від 30.12.1953 року. Також просила винести рішення про тлумачення змісту правочину - умови від 30.12.1953 року, однак в ході розгляду справи від даної вимоги відмовилася.

В свою чергу третя особа - релігійна громада ГКЦ заявляє самостійні вимоги про визнання Хрестовоздвиженського храму по вул. Г.Петрова № 1 у м. Рахів, Закарпатської області таким, що не являється предметом Умови від 30.12.1953 року та про визнання Умови від 30.12.1953 року недійсною. Свої вимоги мотивує тим, що рішення у справі за позовом ОСОБА_6 про визнання права на прийняття участі у керуванні майном Хрестовоздвиженського храму у м. Рахів по вул. Г.Петрова, 1 та визнання її учасником такої Умови, може вплинути на права їхньої релігійної громади в частині реалізації права почергового користування Хрестовоздвиженським храмом у м. Рахів по вул. Г. Петрова, 1, про що їхньою громадою ставиться таке питання перед ОСОБА_8 РДА та ОСОБА_7 ОДА з 1991 року, з моменту набрання чинності Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» та водночас із часу виникнення рівного права у громад на визначення порядку державним органом, щодо почергового користування зазначеним храмом. Посилається на те, що вказаний храм належав громаді ГКЦ на праві власності до 1949 року, до моменту його націоналізації та переходу у власність держави. Вказує на те, що Хрестовоздвиженський храм належав греко-католицькій релігійній громаді, оскільки був ними побудований у 1828 році в с. Акна-Рахів по вул. Г. Петрова, 1 (теперішнє лівобережжя м. Рахів), однак у 1949 році був насильницьким способом націоналізований державою. Зазначає, що Хрестовоздвиженський храм не був предметом Умови від 30.12.1953 року, а такою була Введенська церква, побудована православною релігійною громадою з дерева, тому Умова від 30.12.1953 року, на яку посилається у своєму позові ОСОБА_6, не являється договором, який ставновлює права щодо Хресто-Воздвиженського храму. Крім того, вважає, що зазначена Умова є нечинною посилаючись на ст. 331 ЦК УРСР, в зв'язку з припиненням її дії, через те, що на сьогодні підписантів Умови немає в живих, та знищений об'єкт Умови по вул. Москва, 15 (теперішня Довженка). Зазначає, що рішення у справі ОСОБА_6 може також вплинути на право громади, щодо укладення Типового Договору про безоплатне користування релігійною організацією культовими будівлями та іншим майном, що є державною власністю затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 жовтня 2003 р. №1699, відносно почергового користування з релігійною громадою УПЦ, Хрестовоздвиженським храмом по вул. Г. Петрова, 1 у м. Рахів. Просить визнати Хрестовоздвиженський храм по вул. Г.Петрова у м. Рахів таким, що не являється предметом Умови від 30.12.1953 року та визнати Умову від 30.12.1953 року нечинною.

Ухвалою Рахівського районного суду від 14 липня 2009 року дані позови були об'єднані в одне провадження для спільного розгляду.

В ході розгляду справи представником релігійної громади ГКЦ - ОСОБА_2 було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій в доповнення до заявлених вимог про визнання Хрестовоздвиженського храму таким, що не є предметом Умови від 30.12.1953 р. та з визнання Умови недійсною, заявляє ще вимогу про визнання Хрестовоздвиженської церкви у м. Рахів державною власністю в особі ОСОБА_7 обласної державної адміністрації та вимогу про вилучення у Православної релігійної громади УПЦ з її незаконного користування Хрестовоздвиженську церковну споруду у м. Рахів по вул. Петрова, 1. Збільшені вимоги мотивує тим, що у ОСОБА_7 ОДА, яка вважає є власником спірного храму за приписами Закону, відсутній правовстановлюючий документ, що посвідчує право власності на нього. Зазначає, що для вирішення спірного питання стосовно храму, має місце визнання за ОСОБА_7 ОДА права власності судом. Вказує на те, що рішеннями арбітражного суду Закарпатської області від 1993 р. визнано недійсним рішення ОСОБА_7 облвиконкому №161 від 19.09.1991 року в частині передачі Хрестовоздвиженської церкви православній громаді, що рішенням господарського суду Закарпатської області від 19.05.2008 року у справі №3/21, свідоцтво про право власності на культову споруду від 06.03.1992 року, видане релігійній громаді УПЦ виконкомом ОСОБА_8 районної ради народних депутатів на підставі рішення виконкому ОСОБА_7 обласної ради народних депутатів №161 від 19.09.1991 року скасовано та визнано недійсним, та Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22.07.2008 року зазначене вище рішення було залишено без змін. Цим також мотивує вимогу про вилучення з незаконного користування Хрестовоздвиженську церковну споруду у м. Рахів по вул. Петрова, 1 у релігійної громади УПЦ. Вважає, що релігійна громада УПЦ втратила законні підстави користуватися цією спорудою. Посилаючись на зазначені рішення судів та на ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» вважає, що на час виникнення спірних правовідносин у сторін і на даний час спірна церковна споруда е державною власністю. Зазначає також, що голова ОСОБА_7 обласної державної адміністрації своїм розпорядженням №653 на її думку, правомірно передав Хрестовоздвиженську Церкву в м. Рахів у почергове безоплатне користування релігійній громаді ГКЦ та релігійній громаді УПЦ. Однак, релігійна громада УПЦ не виявила згоди на почергове користування спірною культовою спорудою, вважаючи, що вона має право одноособово користуватися цим об'єктом. Вказує на те, що на цій підставі релігійна громада УПЦ самовільно зайняла церковну споруду і не допускає користуватися нею релігійну громаду ГКЦ а отже, такі дії релігійної громади УПЦ суперечать вимогам закону про свободу совісті та релігійні організації, посилаючись на частину 9-ту ст. 17 згаданого закону, згідно з якою самовільне захоплення культових будівель чи привласнення культового майна не допускається та вважає, що у релігійної громади УПЦ відсутні правові підстави користуватися спірною церковною спорудою. Тому просить визнати Хрестовоздвиженську церковну споруду у м. Рахів по вул. Г.Петрова, 1 державною власністю в особі ОСОБА_7 обласної державної адміністрації та вилучити у релігійної громади УПЦ з її незаконного користування Хрестовоздвиженську церковну споруду у м. Рахів по вул. Петрова, 1.

Представник релігійної громади УПЦ - ОСОБА_5П подав суду заперечення проти позовних вимог, де зазначає, що як основні вимоги у даній справі так і збільшені є надуманими й безпідставними, бездоказовими, й не підлягають задоволенню. Вказує на те, що релігійною громадою УПЦ неодноразово стверджувалося про те, що православні вірники користуються культовим майном та спорудою Хрестовоздвиженського храму у м. Рахів згідно Умови від 30.12.1953 року про безстрокове й безоплатне користування, яка є чинною на сьогодні, оскільки її не було розірвано або припинено її дію у встановленому законом порядку. Вважає, що дія зазначеної Умови не припинялася у зв'язку з прийняттям Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» від 23.04.1991 року з наступними змінами, що стверджено постановою ВР України «Про порядок введення в дію Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» від 23.04.1991 року з наступними змінами та п. 5 постанови Президії ВАС України №02-5/109 від 29.02.1996 року з наступними змінами «Про деякі питання, що виникають при застосування ЗУ «Про свободу совісті та релігійні організації». На його думку, чинність зазначеної Умови стверджена також фактом реєстрації Статуту релігійної громади УПЦ в 1991 році, з зазначенням найменування культової споруди та зазначенням місця знаходження культової споруди - м. Рахів, вул. Г. Петрова, 1. Вказує на те, що твердження релігійної громади ГКЦ про те, що особи які підписали умову на сьогодні немає в живих , то ця обставина не підтверджена доказами, й до того ж на його думку не має суттєвого значення, так як з 30.12.1953 року до Умови приєднувалися багаторазово інші православні вірники, про що наявні відповідні списки, посилаючись на п. 12 Умови. Зазначає про те, що безпідставними є й твердження релігійної громади ГКЦ про те, що спірна Умова від 1953 року стосується іншої культової споруди, зазначає спростовується тією обставиною, що з моменту укладення Умови ні ким з сторін не піддавалося сумніву факт користування, саме спорудою Хрестовоздвиженського храму м. Рахів, що зазначає й слідує зі змісту Умови. В запереченнях також зазначає, що рішення на які посилається релігійна громада ГКЦ в своїх вимогах скасовані й справа закрита та Постановою ВГС України від 04.11.2008 року справа №3/21. Наголошує також, що розгляд цієї господарської справи ініціювала, саме релігійна громада ГКЦ, звертає увагу суду на рішення судів у подібних справах, просить суд відмовити в задоволенні як первинного так і зустрічного позовів, за недоведеністю позовних вимог і пропуском строку позовної давності.

Ухвалою Рахівського районного суду від 29 квітня 2010 року було замінено неналежного відповідача ОСОБА_8 районну державну адміністрацію належним відповідачем ОСОБА_7 обласною державною адміністрацією та залучено до участі у даній справі в якості співвідповідача релігійну громаду Української православної церкви (Хрестовоздвиженський храм).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позов своєї довірительки ОСОБА_6 і просить його задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_7 ОДА ОСОБА_3 позовні вимоги визнав, не заперечив, щодо їх задоволення.

Представника УПЦ - ОСОБА_5, ОСОБА_4 позовні вимоги заперечили, просять відмовити в їх задоволенні.

В судовому засіданні представник ГКЦ ОСОБА_2 свої позовні вимоги підтримала, просить позов задоволити в повному обсязі.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що 30 грудня 1953 р. між виконкомом ОСОБА_8 Окрради депутатів трудящих та громадянами м. Рахів (в кількості 20 чоловік) була укладена Умова, згідно якої підписані нею громадяни прийняли від виконкому ОСОБА_8 Окрради депутатів трудящих в безтермінове і безоплатне користування церковний будинок у м. Рахів, а також приміщення дочірної церкви, яка знаходиться в с. Рахові по вул. Москва, №15.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зі змісту ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України слідує, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно чинного законодавства кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, а у ст. 16 ЦК міститься перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним.

Згідно статті 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров'я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Зі змісту ст.17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» слідує, що релігійні організації мають право використовувати для своїх потреб будівлі і майно, що надаються їм на договірних засадах державними, громадськими організаціями або громадянами. Культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим. Культова будівля і майно, що є державною власністю, можуть передаватися у почергове користування двом або більше релігійним громадам за їх взаємною згодою, а за відсутності такої згоди державний орган визначає порядок користування культовою будівлею і майном шляхом укладення з кожною громадою окремого договору. Договори про надання в користування релігійним організаціям культових та інших будівель і майна можуть бути розірвані або припинені в порядку і на підставах, передбачених цивільним законодавством України. Самовільне захоплення культових будівель чи привласнення культового майна не допускається.

Хрестовоздвиженська релігійна громада ГКЦ виявила намір почергового користування Хрестовоздвиженським храмом, однак релігійна громада УПЦ користується спірною спорудою і не згідна на користування Хрестовоздвиженської церквою почергово.

Представник Хрестовоздвиженської релігійної громади ГКЦ в ході розгляду справи стверджує, що згідно історичних даних спірний храм був побудований у 1828 році силами греко-католицької релігійної громади, який і був власністю громади до моменту її насильницької націоналізації у 1949 році, коли зазначене майно перейшло до держави, тобто .рам був поставлений на баланс виконкому ОСОБА_8 Окрради, що підтверджується іохівною довідкою №13-Церк від 16.03.1992 року.

Той факт, що в с.Акна-Рахів існувало два храми підтверджено докладом Єпископу Мукачівському і Ужгородському від 13.12.1954 року №168, згідно якого на протязі 1953 і 1954 років богослужіння здійснювалися щоденно у Хрестовоздвиженський церкві с.Рахів- Акна та один раз у місяць у Святовведенській церкві с.Рахів-Акна.

В ході розгляду справи було встановлено та не заперечувалося сторонами, що всі підписанти Умови від 30 грудня 1953 року від Церковної ради померли.

За приписами цивільного законодавства, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Нормами цивільного кодексу УРСР (ст.331) та нормами Цивільного кодексу України (ст.781) встановлено, що договір найму (договір безоплатного користування майном) припиняється у разі смерті фізичної особи - підписанта договору. З цих підстав спірну Умову від 30 грудня 1953 року слід визнати нечинною, у зв'язку із тим, що громадян, які укладали Умову у 1953 році, на сьогоднішній день немає в живих.

Більше того, з матеріалів справи вбачається, що Умова 1953 р. є документом, яким було оформлено права громадян, щодо храму у м. Рахів по вул. Москва, 15, тобто Введенської церкви, який знищений (зруйнований) на сьогоднішній день. Таким чином, Хрестовоздвиженський храм не являється предметом Умови від 30.12.1953 року.

Статтею 18 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що релігійні організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, яке належить їм на праві власності.

В ході розгляду справи доказів на підтвердження права власності Хрестовоздвиженського храму м.Рахів не надала жодна з громад, тобто ні Хрестовоздвиженська релігійна громада УПЦ, ні Хрестовоздвиженська релігійна громада ГКЦ, таким чином, виходячи з положень Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», храм, який являється предметом позову, повинен належати державі в особі Верховної Ради України, яка зазначеним законом делегувала свої повноваження обласним державним адміністраціям, а отже позов Хресто-воздвиженської релігійної громади ГКЦ в частині визнання зазначеного храму державною власністю є підставним та підлягає до задоволення.

Вимога ОСОБА_6 про визнання незаконною відмови ОСОБА_8 РДА у підписанні додатку до Умови від 1953 року до задоволення не підлягає, оскільки позивачка не надала суду жодних доказів на підтвердження того, що їй було дійсно відмовлено в такій. Більше того, згідно статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» культовими будівлями і майном, яке становить державну власність, розпоряджаються обласні державні адміністрації, а позивачка вказує на те, що вона з приводу підписання додатку до Умови зверталася до ОСОБА_8 районної державної адміністрації, тобто до органу, який не уповноважений розпоряджатися зазначеним майном. Крім того, на даний час зазначена Умова є нечинною.

Суд також відмовляє позивачці ОСОБА_6 у задоволенні позову про визнання її стороною (підписантом) Умови від 30.12.1953 року, оскільки на момент підписання вона такою не була, а на даний час зазначена Угода є нечинною, у зв'язку зі смертю всіх її підписантів від Церковної ради.

Питання про стягнення судових витрат сторонами не ставилося.

Керуючись ст.ст.10,58,60,209,212,213,223 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні зміненого позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 обласної державної адміністрації, релігійна громада УПЦ (Хрестовоздвиженський храм) м.Рахів про визнання права на прийняття участі у керуванні майном Хрестовоздвиженського храму та тлумачення умов договору - відмовити.

Змінений позов Хрестовоздвиженської релігійної громади ГКЦ м. Рахів до ОСОБА_8 районної державної адміністрації, ОСОБА_6, православної релігійної громади Української православної церкви, (Хрестовоздвиженський храм) м. Рахів про визнання нечинною умови щодо використання майна від 30.12.1953 року - задовольнити частково.

Визнати, що Хрестовоздвиженський храм (м. Рахів, вул. Генерала Петрова, 1,) не являється предметом договору Умови від 30.12.1953 року.

Визнати Умову від 30.12. 1953 року нечинною, у зв'язку з її припиненням, внаслідок смерті всіх фізичних осіб - підписантів.

Визнати Хрестовоздвиженську церкву у м. Рахів вул. генерала ОСОБА_5, 1, Закарпатської області державною власністю в особі ОСОБА_7 державної адміністрації.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу в судову палату з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області через Рахівський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу потягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Тулик І.І.