Справа № 22-ц-2251/11 Головуючий у І інстанції Медвідь Н.О.
Провадження № Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 43 25.03.2011
РІШЕННЯ

Іменем України

25 березня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Олійника В.І.,

суддів Матвієнко Ю.О., Панасюка С.П.,

при секретарі Білан К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2010 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа Боярська міська рада, про виселення з жилого приміщення,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2010 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що він та відповідачі по справі проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1, яка була надана йому 18.04.1983 року виконкомом Києво-Святошинської районної ради народних депутатів на підставі ордеру № 17973. В даній квартирі крім нього проживають син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, дочка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, її чоловік ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, та онуки (діти дочки ОСОБА_6 від першого шлюбу) ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6. Дочка ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_3 зловживають спиртними напоями, в стані алкогольного сп»яніння вчиняють скандали та ведуть антигромадський спосіб життя, в зв»язку з чим позивач неодноразово звертався з заявами про протиправну поведінку відповідачів до правоохоронних органів. Після звернень позивача до правоохоронних органів відповідачів притягували до адміністративної відповідальності та офіційно попереджали про недопустимість антигромадської поведінки, однак будь-яких позитивних результатів це не дало, в зв»язку з чим позивач і просив суд виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 в зв»язку з неможливістю спільного проживання без надання їм іншого житлового приміщення.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2010 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_2.

У апеляційній скарзі відповідачі просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а також на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі: позивач ОСОБА_4 та відповідачі ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_3, проживають в ІНФОРМАЦІЯ_7. Крім них в квартирі проживають та зареєстровані ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, дочки відповідачки ОСОБА_2 від першого шлюбу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та виселення відповідачів з вищевказаного жилого приміщення, суд першої інстанції виходив з доведеності в судовому засіданні факту протиправної поведінки відповідачів та систематичного порушення ними правил співжиття, що унеможливлює сумісне з ними проживання в одному приміщенні та є підставою до застосування ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Разом з тим, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім»ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно існуючої судової практики в справах про виселення з підстав, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України, виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил громадського співіснування. Доказом застосування заходів попередження і громадського впливу можуть бути постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні попередження, рішення суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами на порушення правил співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

З матеріалів справи вбачається, що дійсно 30.06.2010 року та 03.09.2010 року відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були винесені офіційні попередження про недопустимість антигромадської поведінки (а.с.8-11), про ознайомлення зі змістом яких вони особисто розписались. Разом з тим дані попередження не можуть бути достатньою підставою до застосування положень ч. 1 ст. 116 ЖК України та виселення відповідачів без надання їм іншого приміщення, оскільки зі змісту попереджень не вбачається, за яку саме антигромадську поведінку відповідачів ці попередження винесені та чи унеможливлює така антигромадська поведінка відповідачів сумісне з ними проживання позивача в одній квартирі.

Право на житло гарантується кожному громадянину України та задеклароване в ст. 47 Конституції України, згідно з якою кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Не зважаючи на те, що право на житло є конституційним правом, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 про виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, посилався також на те, що у відповідача ОСОБА_9 є житловий будинок, належний їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, розташований в смт. Віньківці Хмельницької області. Однак згідно акту обстеження вищевказаного будинку від 18.10.2010 року в будинку відсутні газ, вода, ванна, освітлення, опалення, а сам будинок не відповідає санітарним та технічним нормам, і проживання в ньому на даний час неможливе (а.с.93). Таким чином висновок суду про наявність у відповідачів іншого житла крім квартири, в якій вони проживають з позивачем, є необґрунтованим.

Виселення особи в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 116 ЖК України без надання їй іншого житлового приміщення, по своїй суті є крайнім заходом, який може бути застосований судом лише в крайньому випадку за умови доведеності систематичного порушення винним правил громадського співіснування та застосування до нього за такі порушення заходів попередження і громадського впливу. Разом з тим в матеріалах справи достатніх доказів для таких висновків немає, оскільки крім офіційних попереджень, інших письмових доказів, які б переконливо свідчили про систематичне порушення відповідачами правил громадського співжиття, що унеможливлює спільне з ними проживання, та застосування до них за це заходів попередження та громадського впливу, немає. Натомість згідно наявних в справі матеріалів відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 характеризуються позитивно і за місцем роботи, як дисципліновані та сумлінні працівники, які не допускають порушень трудової дисципліни, і за місцем проживання, як порядні мешканці міста, які не порушують суспільний порядок.

Отже, зважаючи на те, що між сторонами склалися неприязні стосунки з приводу користування житловим приміщенням, які і є причиною виникнення конфліктів та підставою звернення позивача з відповідними заявами до правоохоронних органів, задоволення судом позову та виселення відповідачів без надання їм іншого житла в даній ситуації є необґрунтованим та незаконним, оскільки не відповідає змісту норми ч. 1 ст. 116 ЖК України.

При таких обставинах, в зв»язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням судом норм матеріального права, рішення суду відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа Боярська міська рада, про виселення з жилого приміщення відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: