Апеляційний суд Харківської області
Категорія: відшкодування шкоди
Головуючий 1 інст. - Трофімов B.C.
Доповідач - Яцина В.Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - судді Яцини В.Б.

суддів колегії - ОСОБА_1, ОСОБА_2

при секретарі ГопкоАМ.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 липня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про стягнення коштів за проданий автомобіль та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

19 червня 2009 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом про стягнення на їх користь з ОСОБА_3 еквівалентну 3500 доларам США грн. суму 27 878 грн. На обґрунтування позову послалися на те, що саме таку суму коштів вони 09 вересня 2005 року за письмовою розпискою передали відповідачу за переданий ним ОСОБА_3, який діяв по довіреності від ОСОБА_4, автомобіль марки. «Вольво 760», 1985 року випуску, д.н. С 2542 XI. При цьому ОСОБА_3В, за вказаною довіреністю, в порядку передоручення надав право на експлуатацію та розпорядження вказаним автомобілем. 19.03.2008 року цей автомобіль та свідоцтво про реєстрацію цього технічного засобу на імя ОСОБА_4 у позивачів були вилучені працівниками ДАІ, автомобіль був арештований виконавчою службою для примусового виконання наказу, виданого 06 липня 2005 року Господарським судом Харківської області про стягнення з СПД ФО ОСОБА_4Я, на користь ТОВ ІБФ «ВБК» 727008,22 грн. заборгованості, внаслідок чого позивачі позбулися можливості за виданою ним в порядку передоручення довіреністю укласти які-небудь договори з приводу вказаного автомобіля.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 липня 2011 року позовні вимоги були задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 суму в рахунок відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 27878 грн., а також - в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору у розмірі 175 грн. та витрат на ІТЗ. Стягнуто з ОСОБА_3В, в дохід держави судовий збір у розмірі 103,75 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3В, на користь ОСОБА_5Й та ОСОБА_6, кожного, по 500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні іншої частини позовних вимог про відшкодування моральної шкоди було відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням ОСОБА_3 в апеляційній скарзі поставив питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права. При цьому вказав, що згідно до наявних у справі доказів ОСОБА_3, який діяв по генеральній довіреності від ОСОБА_4, фактично уклав з позивачами договір купівлі-продажу автомобіля, отримав від них та передав ОСОБА_4Я, 3500 доларів США і при цьому він діяв добросовісно, оскільки йому не було відомо про накладений за 4 дні до фактичного укладення договору купівлі- продажу арешт. По справі відсутні докази завдання позивача моральної шкоди, суд без підстав стягнув з ОСОБА_3 судовий збір в доход держави.

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення районного суду змінити та скасувати в частині відшкодування моральної шкоди та виключити з мотивувальної частини рішення абзац про те, що після винесення рішення господарським судом Харківської області, згідно довіреності, засвідченої 01.06.2005р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, ОСОБА_4Я„ достовірно знаючи, що автомобіль входить до складу арештованого майна, з метою уникнути його втрати, довірив ОСОБА_3В, і ОСОБА_7 експлуатувати та розпоряджатися, слідкувати за технічним станом та проводити ремонт належного йому автомобіля «Вольво 760». 19.09.2005р. ОСОБА_3В, видав аналогічну довіреність (в порядку передоручення) строком до 01.06.2008 року на користь ОСОБА_6 і ОСОБА_5Й, Наданою розпискою від 09.09.2005 р. підтверджено, що ОСОБА_3В, одержав від позивачів 3500 доларів США за проданий їм автомобіль від імені ОСОБА_4 З наданих суду доказів випливає, що 19.03.2008р. державним виконавцем описаний автомобіль і на нього накладений арешт».

На обгрунтування скарги послався на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи і положенням закону, оскільки на момент фактичного продажу автомобіля ОСОБА_3, 01.06.2005 року, арешту не існувало, а ОСОБА_4Я, не міг знати про наявність такої заборони, оскільки наказ про примусове виконання відповідного рішення господарського суду був виданий лише 06 липня 2005 року, а сам опис автомобіля та накладення арешту були здійснені державним виконавцем 19 03.2008 року. Висновки суду про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди достатнім чином не обґрунтовані.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявились у судове засідання, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що вони підлягають частковому задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги відповідно до ст.ст. 1166, 1167 ЦК України районний суд з виходив з того, що договір купівлі-продажу автомобіля «ОСОБА_7 760, д.н. С 2542 XI, який належить ОСОБА_4, фактично не укладався, а видача генеральної довіреності чи передоручення повноважень на транспортний засіб, що був в експлуатації та має особливості цивільного обороту, без укладення договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений у відповідності із законом і допускає перехід права власності до третіх осіб. При цьому по справі безспірно встановлено, що ОСОБА_3 отримав гроші від позивачів за автомобіль, який йому не належав, не маючи законного права на його продаж, але при цьому він не довів, що не усвідомлював настання негативних наслідків таких своїх дій, що внаслідок таких його умисних дій призвело до втрати майна позивачами та спричинило їм матеріальних збитки та завдало моральної шкоди. Наявність моральної шкоди суд обгрунтував тим, що вони понесли моральні і душевні переживання у звязку з втратою майна і грошових коштів, відсутністю соціальної і правової захищеності, непередбаченими збитками, а також - необхідністю в додаткових зусиллях, направлених на захист своїх інтересів.

Однак такі висновки суд першої інстанції грунтуються на неповно зясованих судом обставинах, що мають значення для справи, при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, при цьому суд порушив норми процесуального права, безпідставно застосував вказані норми матеріального права та не застосував не застосовано закон, який підлягав застосуванню, що відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставами для часткової зміни та скасування рішення суду та ухвалення нового рішення з наступних підстав.

Так, всупереч вимогам ст.. 213, п.п. 1,3,4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України щодо законності та обгрунтованості рішення суд першої інстанції не зясував, чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Замість цього суд першої інстанції задля встановлення мотивів видачі позивачам довіреності на право користування автомобілем, які не мають правого значення для оцінки дійсності цього правочину, на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м, Харкова від 18.05.2009 року за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа підрозділ примусового виконання рішень ВДВС ГУЮ Харківської області, про визнання права власності на автомобіль, повернення автомобіля, звільнення автомобіля з-під арешту, а також - рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14.09.2010 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 В Я. про визнання дійсним договору купівлі-продажу автомобіля від 09.09.2005 року, - встановлював обставини про зміст рішення господарського суду Харківської області від 23.04.2005 року, яке набрало чинності 23.06.2005 року, яким із СПДФО ОСОБА_8 на користь ТОВ Інвестиційно- будівельна фірма «ВБК» була стягнута заборгованість у розмірі 727008,22 грн., для виконання якого 06 липня 2005 року господарським судом було видано наказ, за яким було відкрито виконавче провадження 23.08.2005 року і постановою держвиконавця від 05.09.2005 року на автомобіль було накладено арешт, який був фактично реалізований 19.03.2008 року.

Виходячи з предмету та підстав заявленого позову має значення, що у позивачів вказаний автомобіль був вилучений правомірно, в межах виконання вказаного рішення господарського суду, а також - обставини та правові підстави передачі позивачами грошових коштів за це автомобіль.

Апеляційним розглядом встановлено, що 09 вересня 2005 року ОСОБА_3 1.В., який діяв за довіреністю від 01 червня 2005 року, виданого на його імя ОСОБА_4, у порядку нотаріального передоручення уповноважив ОСОБА_6, ОСОБА_5 розпоряджатися, слідкувати за технічним станом і провадити поточний ремонт належного ОСОБА_4Я, автомобіля марки «ОСОБА_8 760, 1985 року випуску, державний номерний знак С 2542 XI, для чого їм були надано право представляти інтереси власника у органах нотаріату, державтоінспекції та інших установах, підприємствах та організаціях з усіх без винятку питань, повязаних з експлуатацією та відчуженням автомобіля, його переобладнанням та ремонтом, зокрема: зняти автомобіль з обліку, подавати та одержувати від його імені різного виду заяви, довідки та документи, укладати договори: обміну, купівлі-продажу, страхування, одержати належні йому за результатами згаданих угод гроші (а с. 8,9). При цьому за письмовою розпискою від 09 вересня 2005 року ОСОБА_3 одержав від ОСОБА_6 і ОСОБА_5И, грошові кошти в еквіваленті 3500 грн. за проданий їм вказаний автомобіль від імені ОСОБА_4 При цьому він вказаний автомобіль з обліку в ДА1 не зняв та передав позивачам свідоцтво про реєстрацію вказаного автомобіля на імя ОСОБА_4 (а.с. 10).

Таким чином всупереч Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, які затверджені постановою КМ України від 07.09.1998 року №1388, що передбачають перед відчуженням, передачею такого транспортного засобу обовязкове його зняття з обліку в підрозділу ДАІ, ОСОБА_3 таких дій не вчинив і договір купівлі-продажу у передбаченому законодавством порядку не уклав. Натомість ОСОБА_3 безпідставно отримав від позивачів за автомобіль еквівалент 3500 доларів США, що, як правильно визначив суд першої інстанції, станом на 24.04.2011 року складає визначену у позовній заяві суму - 27878 грн., і видав їм нотаріально посвідчену довіреність, яка не передбачає отримання цих коштів, та передав позивачам свідоцтво про реєстрацію вказаного автомобіля та імя іншої особи.

Виходячи з наведеного, оскільки вказану суму коштів ОСОБА_3 набув без достатньої правової підстави, то з підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України, він зобовязаний її повернути. Оскільки у даному випадку не йдеться про завдання майнової шкоди, суд першої інстанції безпідставно застосував норму ст.. 1166 ЦК України.

Що стосується відшкодування моральної шкоди, то в цьому питанні судова колегія виходить з того, що у позивачів до реалізації арешту на автомобіль була реальна можливість за отриманою ними від ОСОБА_3 довіреністю укласти відповідні договори про набуття автомобіля у власність, однак, як пояснили ОСОБА_6 і ОСОБА_9 при апеляційному розгляду справи, таких правочинів вони не уклали, оскільки після отримання довіреності вони відвідували підрозділ ДАЇ, однак їх не влаштувала вартість оформлення права власності, тому вони його відклали на більш пізній строк і продовжували користуватися автомобілем на підставі довіреності до його вилучення. Окрім того, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази вини ОСОБА_3 у моральній шкоді, яка була завдана позивачам внаслідок втрати права користування автомобілем за довіреністю від 09 вересня 2005 року. Заперечення ОСОБА_3 про те, що йому не було відомо про накладення арешту на переданий ним позивачам за довіреністю автомобіль позивачами не спростовані, а висновки суду першої інстанції про те, що він усвідомлював можливість втрати майна позивачами та спричинення їм

матеріальних збитків, грунтуються на припущеннях, належним чином не обґрунтовані і тому у районного суду були відсутні передбачені ст. 1167 ЦК України підстави для стягнення з нього моральної шкоди.

Оскільки позивачі таким чином не довели, що саме ОСОБА_3 завдав їм моральної шкоди, у задоволенні такої заяви їм необхідно відмовити, за недоведеністю.

Крім того, в рішенні суду першої інстанції безпідставно вказано, що ОСОБА_8 на день видачі довіреності ОСОБА_3 достовірно знав, що автомобіль входить до складу арештованого майна, і довірив його ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з метою уникнути його втрати, оскільки на день видачі довіреності постанови про арешт автомобіля ще не існувало, а видача довіреності не є правочином про відчуження майна.

Однак така помилка суду першої інстанції носить формальний характер і не впливає на право позивачів на повернення грошових коштів, що згідно до змісту письмової розписки від 09 вересня 2005 року їм належать в рівних частках.

Виходячи з наведених обставин та правового обґрунтування рішення районного суду підлягає частковій зміні та скасуванню, а скарга - частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 316, 319, 323-325, 327 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 липня 2011 року змінити в частині порядку відшкодування майнової шкоди та скасувати в частині відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5, ОСОБА_6, кожному по 13939 грн. безпідставно набутих грошових коштів.

У задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5, ОСОБА_6, кожного, по 87,5 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору, а також - по 125 грн. - в рахунок відшкодування витрат по сплаті за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: