АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія 26 (ІІІ) суддя Коноваленко М.І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді: Остапенко В.О.

суддів: Неклеси В.І. , Зубакової В.П.,

при секретарі: Бадалян Н.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 26 травня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Кривому Розі Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представник відповідача ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області ОСОБА_5 , -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (далі ОСОБА_2 Фонду), та просила суд стягнути з відповідача 125 000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 300 грн. судових витрат, посилаючись на те, що 17 липня 2002 року при виконанні трудових обов`язків начальника виробничо-технічного відділу Колмунального підрядного спеціалізованого РБП №2 вона отримала травму, в звязку з чим було складено акт за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві та висновком МСЕК від 16.10.2002 року первинно встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 30% і 3-тю групу інвалідності.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 26 травня 2010 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 Фонду на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 14 000 грн. та 300 грн. витрат на правову допомогу, а всього 14 300 грн., в решті позову відмовлено. Вирішено питання по судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 Фонду ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову, оскільки судом порушено норми матеріального і процесуального права. Зокрема, судом необґрунтовано було відмовлено в задоволенні клопотань ОСОБА_2 Фонду про призначення медико-соціальної експертизи для встановлення факту спричинення позивачу моральної шкоди. Крім того, довідка МСЕК про відсоток втрати працездатності є лише підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому матеріальної шкоди і не підтвердженням факту заподіяння моральної шкоди. Судом не враховано, що згідно «Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким нанесене ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22.11.1995р. №212, саме на органи МСЕК покладений обов'язок встановлення факту заподіяння моральної шкоди потерпілим на виробництві, однак позивачка такого документу суду не надала, як не надала і доказів на підтвердження спричинення їй моральної шкоди та саме у розмірі, який вона визначила. Також судом не враховано, що строк позовної давності по вказаним категоріям справ становить три місяці.

Крім того, судом не взято до уваги рішення Конституційного Суду України №10-п/2008 від 22.05.2008 р.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 о 09 год. 50 хв. 17 липня 2002 року при виконанні трудових обовязків начальника виробничо-технічного відділу Комунального підрядного спеціалізованого РБП №2 була травмована та отримала травму правої верхньої кінцівки, про що було складено акт № 1 про нещасний випадок на виробництві.

Висновком МСЕК від 16.10.2002 року первинно їй було встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 30% та третя група інвалідності. При подальших оглядах МСЕК відсоток втрати профпрацездатності залишався незмінним.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та дійшов правильного висновку про відшкодування позивачці моральної шкоди у звязку з отриманою нею виробничою травмою.

Цей висновок суду відповідає положенням ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV в редакції, що діяла на час встановлення позивачці вперше стійкої втрати працездатності, якими передбачено, що відшкодувати заподіяну працівникові моральну шкоду, отриману внаслідок ушкодження його здоровя за наявності факту заподіяння цієї шкоди, покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Зазначений висновок суду узгоджується також із рішенням Конституційного Суду України №1-рп/2004 від 27.01.2004 року, відповідно до якого громадяни, котрим встановлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди.

Факт заподіяння моральної шкоди позивачці у звязку з виробничою травмою встановлений в судовому засіданні. Позивачка переніс зменшення обсягу трудової діяльності, змушена була пройти стаціонарний курс лікування, переносить фізичні страждання, позбавлена нормальних життєвих звязків, що вимагає додаткових зусиль для організації її життя, тому доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди позивачці у звязку з відсутністю висновку ЛКК щодо наявності моральних страждань у позивачки є необґрунтованими й суперечать ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин між сторонами, так як такий висновок відповідного медичного органу є необхідним тільки для тих працівників, яким заподіяно моральної шкоди, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності.

Узгоджується рішення суду із рішеннями Конституційного Суду України №6-рп/2007 від 09.07.2007, №10-п/2008 від 22.05.2008 р., якими зокрема встановлено, що законом про Державний бюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасувати їх з об'єктивних причин, це створює протиріччя у законодавстві і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина.

Враховуючи вищенаведене, доводи ОСОБА_2 Фонду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог безпідставні, оскільки право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивачки у жовтня 2002 року, тобто до набрання чинності, як Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік», так і Законами України «Про державний бюджет України на 2007 та 2008 роки», якими було зупинено дію чинності норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим особам, заподіяної внаслідок втрати профпрацездатності на 2006, 2007 роки, а на 2008 рік дію цих норм припинено.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає в залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги щодо неправильності стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 понесених нею витрат на правову домомогу грунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з п.2 ч.2 ст. 79 ЦПК України до судових витрат серед іншого належать і витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч.1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Як передбачено статтями 26, 42 ЦПК України, представник особи, який бере участь у справі за дорученням, має процесуальний статус саме представника цієї особи і не може одночасно мати процесуальний статус особи, яка надає правову допомогу.

Відповідно до довіреності від 10 січня 2007 року (а.с. 21) ОСОБА_4 позивачем надано повноваження свого представника, саме в такому процесуальному статусі згідно з протоколами судових засідань він брав участь у справі.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79, ст.84 ЦПК України, витрати пов`язані з оплатою участі у справі представника сторони не відносяться до судових витрат і не підлягають розподілу між сторонами в порядку передбаченому ст. 88 ЦПУ України.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду не відповідають обставинам справи, у зв'язку з чим рішення суду в частині стягнення судових витрат на надання правової допомоги підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задовленні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 Фонду на користь ОСОБА_3 судових витрат на надання правової допомоги в сумі 300,00 гривень.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3 ч.1 ст.309, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 26 травня 2010 року в частині розміру стягнутих з ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області на користь ОСОБА_3 судових витрат за надання правової допомоги в сумі 300 (триста) гривень скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_3 в стягненні з ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області на її користь витрат на представництво її інтересів в судовому засіданні в сумі 300 (триста) гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: