Апеляційний суд Харківської області
Справа № 22-ц-201/2011p.
Категорія: захист права власності
Головуючий 1 ОСОБА_1.
Доповідач: Яцина В.Б,
РІШЕННЯ

іменем України

2лютого 2011 року м.Харків

Судова колегія судової палати, з цивільних справ апеляційного суду Харківської області у складі:

Головуючого - судді - Яцини В.Б.,

суддів - Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

при секретарі : Коршун I.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 де ОСОБА_2, яка діє як у своїх, так і в інтересах своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_5, про визнання такими, що втратили право користування житлом зі скасуванням реєстрації,

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_7, перша Харківська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_8, служба у справах дітей Московської районної ради м. Харкова про визнання договорів дарування, купівлі-продажу, спадкового договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

10 січня 2007 року ОСОБА_9, після смерті якої по справі судом був залучений у якості правонаступника ОСОБА_3, який підтримав її вимоги, та ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом, в якому просили визнати ОСОБА_2 та її неповнолітню доньку ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою № 156 будинку № 34 по проспекту 50- річчя ВЛКСМ у м. Харкові, у звязку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин, та скасувати реєстрацію їх постійного місця мешкання за вказаною адресою.

На обґрунтування позову послалися на те, що 03.11.2006 року між позивачами ОСОБА_9 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири № 156 по пр.. 50-річчя ВЛКСМ, 34 у м. Харкові. Згідно даного договору ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_9 63/100 частини квартири: для себе 2/3 частини та 1/3 частину своєму малолітньому брату ОСОБА_10, опікуном якого він є. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрований у встановлену порядку в БТІ. На день укладання цього договору купівлі-продажу на підставі спадкового договору від 03.08.2005 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_9, який за рішенням Московського районного суду м Харкова від 16.02.2006 року було розірвано, у квартирі з 2005 року були зареєстровані відповідач ОСОБА_2 та її малолітню донька ОСОБА_5. Після розірвання спадкового договору наприкінці лютого 2006 року ОСОБА_2 виїхала зі спірної квартири і до теперішнього часу вона та її донька в ній не

проживає, що підтверджується відповідними актами ОЖК «Левада», однак формально та безпідставно сплачує витрати по утриманні однієї кімнати, чим створює власникам незручності користуванні їх квартирою.

Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала та 24.01.2007 року звернулася до суду і т. зустрічним позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_9, після смерті якої по справі судом був залучений у якості правонаступника ОСОБА_3, в якому після його доповнення та уточнення просила визнати недійсними внаслідок фіктивності договори дарування від 17 липня 2005 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_6 і спадковий договір від 03 серпня 2005 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_9, - обох як вчинених з метою прикриття фактично укладених договорів міни 61/100 частки комунальної квартири АДРЕСА_1/5А 72/ 00 квартири по пр. 50-річчя BJIKCM, а також - визнати недійсним договір купівлі- продажу 63/100 частини квартири 156 по пр.. 50-річчя BJIKCM, буд. 34 у м. Харкові, укладеного 03 листопада 2006 року у нотаріальному порядку між ОСОБА_9 і ОСОБА_4 та ОСОБА_10 відшкодувати понесені нею по цій справі судові витрати.

На обгрунтування зустрічного позову послалася на те, що її та її малолітньої доньки ОСОБА_5 реєстрація постійного місця проживання за адресою спірної квартири № 156 по пр.. 50-річчя ВЛКСМ, 34 у м. Харкові відбулася за домовленістю з ОСОБА_9 Майєю- Петрівною та відповідно до правочинів від 15 лютого та від 03 серпня 2005 року про те, що після смерті останньої ця квартира буде передана їй у власність. В результаті згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 17 липня 2005 року вона подарувала сину ОСОБА_9 - ОСОБА_6 61/100 частину комунальної квартира № 16 з відповідною частиною місць спільного користування по пр. Московському, 124/5-А. 16 лютого 2006 року за спільною згодою рішенням Московського районного суду м Харкова спадковий договір був розірваний з мотивів досягнення домовленості від 03 січня 2006 року про зобовязання ОСОБА_9 забезпечити відповідачку ОСОБА_2 двокімнатною квартирою.

Натомість ОСОБА_9 разом з ОСОБА_4 обманули відповідачку ОСОБА_9 не виконала вказаної домовленості та 03 листопада 2006 року продала позивачу ОСОБА_4 і неповнолітньому ОСОБА_12, опікуном якого є ОСОБА_4 63/100 спірної трикімнатної квартири № 156, буд. 34 по пр. 50-річчя BJIKCM, зазначивши в договорі про зобовязання продавця та осіб, які проживають разом з нею, звільнити цю квартиру до 03 листопада 2006 року, про що відповідачка дізналася пізніше, і з приводу чого вона зверталася до правоохоронних органів, однак кримінальна справа за цим фактом не була порушена. У подальшому ОСОБА_4 за домовленістю ОСОБА_9 та виконання обовязку останньої при розірванні спадкового договору неодноразово підшукували їй разом з донькою іншу квартиру для проживання, за попередніми договорами з продавцем квартири двічі давали відповідачці кошти для сплати завдатку, однак договір купівлі-продажу відповідачка так і не уклала, оскільки вони не передали їй для цього необхідних коштів.

Окрім того відповідачка вказала, що акти про її відсутність у спірній квартирі, складені ОЖК «Левада» є сфальсифікованими, фактично вона проживала у спірній квартирі до 29 грудня 2006 року, що можуть підтвердити відповідні свідки, та про що був складений відповідний акт.

Відповідачка вказала, що внаслідок обману з боку ОСОБА_9 та ОСОБА_4 вона помилилась щодо дійсних їх намірів, що відповідно до ст. ст.215,229,230,651, 652, 653 ЦК України є підставою для зміни чи розірвання договору дарування та визнання його недійсним.

Треті особи не скористалися своїм правом участі в судовому розгляді справи

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2010 року позов ОСОБА_3 і ОСОБА_4 був задоволений.

ОСОБА_2 та її неповнолітня дитина ОСОБА_5 визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі № 156 будинку № 34 по гір. 50-річчя ВЛКСМ в м. Харкові зі зняттям з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 було відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з таким рішенням суду в апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказала, що висновки суду про недоведеність підстав для визнання недійсним спірних договорів, спростовуються наявними у справі доказами та фактичними обставинам; справи, насамперед письмовою розпискою ОСОБА_6 та членів його сімї від 15.03.2005р., відповідно до якої вони давали зобовязання звільнити кімнати у квартирі № 156 по просп.. 50 років ВЛКСМ, 34 після укладання, як вони зазначили, договору купівлі продажу належним мені часток квартири, після чого були оформлені всі наступні спірні

договори. При цьому після розірвання спадкового договору ОСОБА_9 не виконала свої зобовязання за угодою, підписаною при розірвання спадкового договору, щодо придбання на її імя житлової площі, рівнозначної подарованій.

Зазначила, що судом було встановлено відсутність такої істотної умови спірного договору дарування, як безоплатність, що свідчить про його незаконність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін по справі, перевіривши законність обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно заповіту від 15.02.2005 року ОСОБА_9 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй квартиру № 156 будинку 34 п пр. 50 річчя ВЛКСМ у м. Харкові заповіла ОСОБА_2, а свого сина ОСОБА_6 позбавила спадщини.

За нотаріально посвідченим договором від 17.06.2005 року ОСОБА_2 передал безоплатно у власність ОСОБА_6 61/100 частин квартири № 16 відповідною частиною місць загального користування, що знаходиться у м. Харкові, пр. Московський, 124/5-А, який цей дарунок прийняв шляхом вселення до подарованої йому квартири разом зі своєю сімєю після виселення 07.07.2005 року з квартири АДРЕСА_2, яка на той момент повністю належала позивачі ОСОБА_9 на праві власності.

Згідно до нотаріально посвідченого спадкового договору від 03.08.2005 року укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_2, у разі смерті відчужувача ОСОБА_9 набувач ОСОБА_2 набуває право власності на квартиру АДРЕСА_3.

За рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16.02.2006 року було розірвано вказаний спадковий договір, укладений 03.08.2005 року між ОСОБА_9 і ОСОБА_2

Відповідно до договору купівлі-продажу від 03.11.2006 року ОСОБА_9 продала ОСОБА_4, який діяв від себе особисто та як опікун від імені і в інтересах малолітньої ОСОБА_10, 63/100 частини належної їй на праві власності квартири 156 у будинку № 34 по пр. 50-річчя ВЛКСМ у м. Харкові в наступних частинах: ОСОБА_4 2/3 частини, ОСОБА_12 - 1/3 частини вищевказаної частини квартири.

За заповітом від 06.12.2006 року ОСОБА_9 на випадок своєї смерті заповіла все своє майно, де б таке не було, та з чого б воно не складалося, що буде їй належати на день смерті у тому числі належну їй на праві особистої власності частину квартири № 156 по пр.50-річчя BJIKCM № 34 в м. Харкові, заповідає ОСОБА_13 Внаслідок смерті ОСОБА_9 спадщина за цим заповітом відкрилася 27.07.2007 року яку той згодом прийняв у встановленому порядку та оформив на своє імя.

Згідно до актів ОЖК «Левада» при обстеженні вказаної квартири встановлено, щo ОСОБА_2 та ОСОБА_5 там не проживають з грудня 2005 року.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у п. 25 Постанови Пленуму PC України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Таким чином, умовою застосування положень ст.ст. 235, 216 ЦК України є фактичне вчинення сторонами іншого, незаконного правочину, який вони навмисно приховують під іншими, удаваними угодами, що не мають передбачених ними наслідків.

Згідно до ст. 715 ЦК України за договором кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. При цьому кожна із сторін договору міни є продавцем того

товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги).

Апеляційним судом в межах перевірки доводів скарги встановлені наступні обставини.

За письмовим зобовязанням від 15 березня 2005 року ОСОБА_6 і представник ОСОБА_14 - ОСОБА_15 зобовязалися після укладення договори купівлі-продажу квартири за адресою м. Харків, пр. Московський, 124/5-А, кв.16 на їх користь звільнити житлові приміщення, які вони займають у квартирі за адресою: м. Харкові, пр. 50-річчя ВЖСМАДРЕСА_4 і виписатися звідти. При цьому вони також зобов'язуються відшкодувати ОСОБА_9 понесені нею судові витрати в сумі 700 грн. (а.с. 102, т. 1).

Згідно до довідки з обєднання житлових кооперативів «Левада» № 939 від 25.09.2005 року вказаній квартирі, яка належить ОСОБА_9, з 21.07.2005 року зареєстровані та постійно мешкають її племінниця ОСОБА_2 разом зі своєю донькою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка доводиться ОСОБА_9 внучатою племінницею (а.с. 59, т. 1).

За змістом спірного спадкового договору від 03.08.2005 року ОСОБА_2 зобовязувалася виконувати особисті розпорядження ОСОБА_9, а саме: сплачувати комунальні послуги за квартиру за свої кошти; забезпечувати ОСОБА_9 згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами на суму 100 грн.; прибирати квартиру на її вимогу; у разі смерті ОСОБА_9 поховати її поряд з могилою батька; надавати моральну та фізичну допомогу у разі хвороби ОСОБА_9. При розірванні цього договору ОСОБА_9 зобовязалася повернути витрачені ОСОБА_2 гроші і забезпечити її житлом.

Чинним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2006 року за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_2, третя особа Перша державна Харківська нотаріальна контора, про розірвання спадкового договору, яке має преюдиціальне значення по цій справі, встановлено, що ОСОБА_2 належним чином свої зобовязання за спадковим договором не виконувала, внаслідок чого цей договір був розірваний (а.с. 10, т. 1).

За угодою від 03.01.2006 року ОСОБА_9 зобовязалася до розірвання спадкового договору від 03 серпня 2005 року відшкодувати ОСОБА_2 понесені нею в період дії спадкового договору витрати в сумі 1736 грн., а також - забезпечити ОСОБА_2 двома кімнатами у 3-х кімнатній квартирі на протязі строку, вказаного судом. При цьому було визначені певні вимоги щодо розміру та місця розташування, яким повинна відповідати вказана квартира (а.с. 106, т. 1). Той факт, що після розірванні спадкового договору судом ОСОБА_2 не отримала від ОСОБА_9 відповідного житла, не позбавляє її можливості заявити відповідні вимоги до спадкоємців останньої, а у випадку спору - захищати свої права у судовому порядку.

Наведене свідчить про те, що оскільки ОСОБА_2 разом зі своєю донькою, які є родичами ОСОБА_9, вселилися до спірної квартири за згодою її власника у якості членів її сімї, то вони набули право користування цим житлом з підстав, передбачених ст. 156 ЖК України, а не отримали його у власність. При цьому спірний договір дарування створив передбачені ним наслідки, укладений ОСОБА_2 з ОСОБА_9 пізніше спадковий договір також реально виконувався сторонами. Спадковий договір був розірваний судом лише з вини відповідачки ОСОБА_2, а не ОСОБА_9, що за відсутності належних та допустимих доказів інших мотивів, підтверджує зацікавленість останньої в укладенні такого договору.

Хоча обєктивно спадковий договір був укладений після того, як ОСОБА_2 подарувала свою-квартиру сину ОСОБА_9, у справі відсутні безспірні докази про наявність прямого причинного звязку між цими договорами. Крім того, оскільки на день укладення спірного договору дарування ОСОБА_2 вже була спадкоємицею квартири ОСОБА_9, при таких обставинах вона також була заінтересована в укладенні спадкового договору, при якому набувач має більшу вірогідність отримати майно у власність, оскільки таке право обумовлено лише належним виконанням ним своїх обовязків за цим договором, що в результаті виключає фіктивність або удаваність цих договорів.

Оскільки ОСОБА_9 внаслідок спірного договору дарування від 17.06.2005 року взамін від одарованої особи нічого не отримала, а право ОСОБА_2 в майбутньому за спірним спадковим договором від 03.08.2005 року отримати у власність квартиру ОСОБА_9 обумовлене її обовязком за цим договором надавати останній відповідній послуги, - у даному випадку відсутні ознаки фактичного укладення між сторонами договору міни, які викладені у ст. 715 ЦК України.

Посилання у скарзі на письмову розписку ОСОБА_6 та членів його сімї від 15.03.2005р., відповідно до якої вони давали зобовязання звільнити кімнати у квартирі № 156 по просп.. 50 років ВЛКСМ, 34 після укладання, як вони зазначили, договору купівлі- продажу належних позивачці часток квартири, та доводи скарги про порушення при укладенні договору дарування вимог ст. 717 ЦК України щодо його безоплатності є безпідставними, оскільки судом таких обставин не встановлено.

Окрім того, оскільки по справі не спростована передбачена ст. 204 ЦК України презумпція правомірності договору дарування, мотиви, з яких ОСОБА_2 був укладений цей договір, не має правового значення для його дійсності.

Таким чином, за відсутності належних та допустимих доказів про удаваність оспорених по справі договорів, в укладенні яких були б заінтересовані сторони по справі, та про недійсність спірного договору купівлі-продажу, - висновки суду першої інстанції недоведеність зустрічного позову ОСОБА_2 є законними і обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Що стосується задоволення позову ОСОБА_3 і ОСОБА_4, то в цій частині рішення суду не у повній мірі відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обгрунтованості. Так, відповідно до вказаній нормі законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_2 разом з неповнолітньою донькою була понад 6 місяців без поважних причин відсутня у спірній квартирі № 156 будинку № 34 по пр. 50-річчя ВЛКСМ в м. Харкові відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України їх може бути визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням зі зняттям з реєстраційного обліку. При цьому суд на підставі актів ОЖК «Левада» при обстеженні вказаної квартири вважав встановлений, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 там не проживають з грудня 2005 року.

Однак до такого висновку суд дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права, при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, що відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду.

Оскільки відповідачка разом зі своєю донькою у липні 2005 року вселилася до спірної квартири за згодою її власника у встановленому порядку у якості члена її сімї і мри цьому договір найму не укладався, то за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільного з ним користування цим житлом у даному випадку виникли сервітутні правовідносини в силу закону, ч. 1 ст. 402 ЦК України.

Тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню не положення ст. 71,72 ЖК України, які

стосуються наймачів або членів його сімї, як помилково вирішив суд першої інстанції норми ст.ст. 405, 406 ЦК України, які передбачає право членів сімї власника житла на користування цим житлом відповідно до закону та умови припинення такого сервітуту за вимогою власника майна.

Згідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України виселення із .жилого приміщення можливо лише з підстав та в порядку, передбаченому законом.

Такий порядок передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, згідно якому член сім'ї власники житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Крім того, згідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, оскільки кімнати 3 і 4 житловою площею 27,8 кв.м. у квартирі №156 будинку № 34 по пр. 50-річчя ВЛКСМ у м. Харкові, що складає 63/100 цієї квартири необхідні для проживання новому

власнику за спірним договором купівлі-продажу від 03.11.2006 року, що має істотне значення, і це право відповідно до положень ст.. 391 ЦК України про право власника майна на усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном підлягає захисту, - наявні підстави, передбачені ч. 2 ст. 406 цього ж Кодексу, для припинення сервітуту шляхом визнання ОСОБА_2 та її неповнолітньої доньки ОСОБА_5 такими, що втратили прано користування вказаною часткою квартири, а позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 частковому задоволенню.

Оцінюючи наслідки порушення права ОСОБА_3 на користування належних йому в порядку спадкування 37/100 частин спірної квартири, які з урахуванням змісту вказаного договору купівлі-продажу від 03.11.2006р. та технічного паспорту спірної квартири складаються із кімнати № 2 площею 16 кв.м. з відповідною частиною місць спільного користування (а.с. 7,20, т. 1), судова колегія виходить з наступного.

Оскільки ОСОБА_3 відповідно до правил ст. 1218 ЦК України успадкував обовязок спадкодавця ОСОБА_9 забезпечити ОСОБА_2 житлом при розірванні спадкового договору, виходячи з загальних засад цивільного законодавства, передбачених п. 6 ч. 1 ст. З ЦК України, про справедливість, добросовісність та розумність, - порушення його пряв власника успадкованої 37/100 частини спірної квартири в контексті правил ч. 2 ст. 106 ЦК України не має істотного значення.

На підставі викладеного апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - відповідній зміні.

Керуючись ст.ст. 303,304, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 309,313, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2010 року змінити.

Позов ОСОБА_3 і ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 і неповнолітню доньку ОСОБА_5 такими, що втратили право користування кімнатами 3 і 4 житловою площею 27, 8 кв.м. у квартирі № 156 будинку № 34 по пр. 50-річчя ВЛКСМ у м. Харкові, що складе 63/100 цієї квартири.

В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_3 і ОСОБА_4 відмовити.

В іншій частині вказане рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту йти проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий :

Судді: