АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2011 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

Головуючого Заводян К. І.

Суддів: Винту Ю.М., Савчук М.В.

Секретаря: Сторожук У.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору позики з підстав його фіктивності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Новоселицького районного суду від 21 березня 2011 року, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2011 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали позов до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору позики з підстав його фіктивності.

Посилалися на такі обставини.

15 березня 2010 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 підписали і посвідчили у нотаріуса договір позики 40 тисяч євро у ОСОБА_6 на строк до 15 листопада 2010 року.

Насправді позики валюти не було.

ОСОБА_6 фактично належало нерухоме майно, розташоване в Маршинці Новоселицького району, а саме: будівлі автомийки з пунктом техобслуговування і міні-баром по вул.Леніна №191а; земельна ділянка площею 0,1400 га по вул.Леніна, №191-а; земельна ділянка площею 0,3015 га по вул.Леніна, №191-е; земельна ділянка площею 0,1218 га по вул.Леніна, № 191- д, яке було зареєстроване за ОСОБА_7.

Вони домовилися про купівлю у ОСОБА_6 цього майна за ціною 120 тисяч євро. В підтвердження домовленості уклали договір позики 40 000 євро, який посвідчили нотаріально.

На підтвердження зобовязань за договором купівлі - продажу ОСОБА_1 також передав ОСОБА_6 завдаток 5000 євро, про що той дав розписку.

Крім того, 24 березня 2010 року на імя ОСОБА_1 було переоформлено договір іпотеки купленого ним майна із ПАТ ОСОБА_8 ОСОБА_9 і з того часу він сплачує взяті відповідачем кредити.

Позивачі вважають, що договір позики не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у част.5 ст.203 ЦК України, оскільки він не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. Укладаючи договір, вони знали зазделегідь, що він виконаний не буде. Правочин укладався умисне, а внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву.

Посилаючись на ст..234 ЦК України, зокрема, на те, що фіктивний правочин визнається судом недійсним, просили суд визнати недійсним договір позики грошових коштів в сумі 40 000 євро, укладений ними із ОСОБА_6 15 березня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_9

Рішенням Новоселицького районного суду від 21 березня 2011 року ОСОБА_1Г, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1Г, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги.

Вважають, що суд неправильно застосував норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Вказують на те, що вони не розуміють української мови і не могли прочитати договір, який підписували. ОСОБА_6 ввів їх в оману щодо умов договору позики. Нотаріус не розяснив їм умов договору. Договір був укладений без перекладача, в судовому засіданні нотаріус ОСОБА_9 показала, що факту передачі грошей не було.

Суд не взяв до уваги їх покази як свідків, не звернув уваги на те, що покази свідків ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_12 і пояснення відповідача були суперечливими.

ОСОБА_6 ввів їх в оману щодо фактів, які впливають на укладення даного правочину.

Якби вони володіли інформацією щодо умов договору, розуміли мову договору, то не вступили б у невигідні для них правовідносини.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що позивачами не доведено, що договір позики був укладений між сторонами під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості між сторонами чи під впливом тяжких обставин.

Договір позики, укладений між ОСОБА_1Г, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, відповідає вимогам ст..1046, 1047 УК України.

З таким висновком суду не можна погодитися в повному обємі.

Як убачається з матеріалів справи, заявляючи позов про визнання договору позики недійсним, ОСОБА_1Г, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 посилалися на фіктивність правочину. Тобто, за їх твердженням правочин був вчинений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися (ч.5 ст.203, ст..234 ЦК України).

Вияснення цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Позов про визнання договору позики недійсним як такого, що вчинений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості між сторонами чи під впливом тяжких обставин, позивачами не заявлявся.

Суд неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, що відповідно до п.4 част.1 ст.309 є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст..ст. 1046, 1047 за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 15 березня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1Г, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 був укладений і нотаріально посвідчений договір позики 40 000 євро, що на день укладення договору становило 432000 гривень.

Позичальники зобовязалися повернути зазначену суму грошей позикодавцю готівкою до 15 листопада 2010 року.

Позивачі посилаються на те, що вказаний договір не був направлений на реальне отримання відповідної суми коштів, а був укладений на підтвердження факту домовленості про придбання нерухомого майна: автомийки та земельних ділянок в с.Маршинці Новоселицького району, а тому є фіктивним.

На підтвердження своїх доводів про те, що гроші насправді не були одержані, позивачі посилаються на покази свідків.

Із вказаними доводами не можна погодитися.

За ст.. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Як зазначалось вище, за вимогами закону договір був укладений у письмові формі і посвідчений нотаріусом.

Сторони не заперечують, що були у нотаріуса для посвідчення договору позики 40 тисяч євро.

Оскільки позов про недійсність договору заявлено з підстав фіктивності, а не як укладеного під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником.

Позивачі не подали суду будь - яких доказів фіктивності правочину, а в апеляційній скарзі посилаються не на докази фіктивності, а на обман з боку відповідача через незнання ними української мови, хоча позов з цих підстав ними не заявлявся.

Крім того, із змісту договору вбачається, що під час укладення договору позики сторони засвідчили, що договір не укладається під час тяжкої для них обставини, він відповідає їх інтересам, їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, а умови договору їм зрозумілі.

Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року розяснив, що в разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Під майном згідно з ч. 1 ст. 190 ЦК України вважаються і майнові права.

З договорів купівлі - продажу від 24 березня 2010 року (а.с. 45 - 50) убачається, що після укладення договору позики позичальник ОСОБА_1Г, придбав у ОСОБА_7 будівлі автомийки з пунктом техобслуговування і міні-баром по вул.Леніна №191а; земельні ділянки площею 0,1400 га по вул.Леніна, №191-а; площею 0,3015 га по вул.Леніна, №191-е і площею 0,1218 га по вул.Леніна, № 191- д в с.Маршинці Новоселицького району.

Оскільки суд вірно встановивши обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, рішення суду слід скасувати і ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_1ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору позики 40 тисяч євро з підстав його фіктивності відмовити.

На підставі ст..234, 1046, 1047, 1051 ЦК України, керуючись ст..307, п.4 част.1,ст..309 ЦПК України колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Новоселицького районного суду від 21 березня 2011 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору позики з підстав його фіктивності відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: