Апеляційний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2011р. м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі: головуючого судді Сидоренко І.П., суддів Погорєлової С.О., Сєвєрової Є.С., при секретарі Пугачовій Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 17 березня 2010р. по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ВАТ «Третій автобусний парк», ОСОБА_3, за участю третьої особи з боку відповідачів ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП,-

встановила:

08 жовтня 2008р. ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ВАТ «Третій автобусний парк», ОСОБА_3, третьої особи з боку відповідачів ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

В обґрунтування позову позивачі вказали, що 11 грудня 2006р. об 17.15 годин на автодорозі Одеса-Березівка водій ОСОБА_4, керуючи належним відповідачам пасажирським мікроавтобусом марки «ГАЗ 322132», державний номер НОМЕР_1, рухаючись в напрямку міста Одеси із смт. Комінтернівське Одеської області в темну пору доби, в умовах недостатньої видимості, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_5, який від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Враховуючи те, що смертельну травму потерпілому ОСОБА_5 завдано джерелом підвищеної небезпеки, а саме автомобілем, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, належить ОСОБА_3 та на 11 грудня 2006р. вказаним автомобілем на підставі тимчасового реєстраційного талону, користувалося ВАТ «Третій автобусний парк», де водієм працював ОСОБА_4, позивачі просили стягнути з відповідачів на користь матері та дружини загиблого матеріальну шкоду в сумі 31000грн, яка складається з витрат на поховання погиблого і моральну шкоду в сумі 50000грн., яка завдана великими моральними стражданнями і душевними переживаннями у зв'язку з втратою сина, чоловіка, батька й єдиного годувальника.

Представник відповідача ВАТ «Третій автобусний парк» позов не визнав, пояснив, що вини підприємства у ДТП немає. Згідно проведеного службового розслідування встановлено, що в дорожньо-транспортної пригоді винний сам пішохід ОСОБА_5 Щодо такого висновку дійшли і правоохоронні органи Комінтернівського району, після закінчення перевірки причин ДТП. Постановою від 20 грудня 2006р. відмовлено у порушенні кримінальної справи по факту ДТП за участю водія підприємства ОСОБА_4 на підставі п.2 ст.6 КК України за відсутністю складу злочину, передбаченого ст.286 КК України. Як було встановлено органом дізнання загиблий пішохід ОСОБА_5, знаходячись в стані алкогольного сп'яніння, порушив пункти 4.4. 4.14 Правил дорожнього руху України, тобто у темний час доби не виділив себе для своєчасного виявлення іншими учасниками дорожнього руху, раптово вийшов на проїжджу частину перед автотранспортним засобом.

Відповідач ОСОБА_3 і її представник також позов не визнали, просили відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди, належний ОСОБА_3 на праві власності автомобіль «ГАЗ 322132», знаходився в тимчасовому оперативному управлінні у іншої особи, тому вона не може нести матеріальну відповідальність за наслідки ДТП.

____________________

Справа №22ц-3358/2011 Категорія 32

Головуючий по першій інстанції - Рідник І.Ю. .

Доповідач суддя Сидоренко І.П..

Крім того, представник просив прийняти до уваги, що ДТП відбулася виключно з вини самого потерпілого, що позивачами не були надані належні докази про понесення матеріальних збитків.

Рішенням суду від 17 березня 2010р. позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задоволено частково. Суд стягнув з ВАТ «Третій автобусний парк» на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у якості відшкодування матеріальної шкоди1189грн.23коп., в якості відшкодування моральної шкоди 500грн. на користь кожної. В іншій частині позивних вимог відмовлено (а.с.86, 87-88).

Ухвалою апеляційного суду від 13 травня 2011р. апелянтам поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просять рішення суду скасувати, ухвалити рішення про задоволення їх позову в повному обсязі, посилаючись на те, що суд необґрунтовано задовольнив їх позов частково, не прийняв до уваги всі докази і обставини по справі (а.с.90).

В апеляційній інстанції справа розглянута у відсутності апелянта ОСОБА_2, представника ВАТ «Третій автобусний парк», третьої особи з боку відповідачів ОСОБА_4, яки належним чином сповіщені про слухання справи.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_3, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 і ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що дорожньо-транспортна пригода відбулося з вини самого загиблого ОСОБА_5, у зв'язку з грубої необережності ОСОБА_5, а не його умислу щодо спричинення шкоди своєму здоров'ю або життю.

Суд стягнув матеріальну шкоду в сумі 1189грн.23коп., враховуючи надані документальні підтвердження на а.с.14-16, пов'язані з похованням ОСОБА_5 Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди в сумі 500грн. на користь кожної позивачки, суд також прийняв до уваги вину загиблого ОСОБА_5 в даної ДТП, характер та обсяг моральних страждань, яких зазнала кожна позивачка, у зв'язку з втратою близької людини, а також виходячи з засад розумності і справедливості.

Однак, судова колегія не може повністю погодитись із висновками суду першої інстанції в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно ч.5 ст.1187 ЦК України, якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від вини, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Судом першої інстанції були встановлені факти і відповідні їм правовідносини, які виникли в наслідок ДТП, а саме.

11 грудня 2006р. о 17.15 годин на автодорозі Одеса-Березівка водій ОСОБА_4, керуючи пасажирським мікроавтобусом марки «ГАЗ 322132», державний номер НОМЕР_1, рухаючись в напрямку міста Одеси із смт. Комінтернівське Одеської області в темну пору доби, в умовах недостатньої видимості, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_5, який від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Власником пасажирського мікроавтобуса марки «ГАЗ 322132», державний реєстраційний помер НОМЕР_1 на підставі дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є ОСОБА_3

Власник ОСОБА_3 передала вказаний мікроавтобус в тимчасове оперативне володіння ВАТ «Третій автобусний парк», що підтверджується тимчасовим реєстраційним талоном на даний транспортний засіб, де його власником на період з 09 серпня 2006року по 09серпня 2009року вказано ВАТ «Третій автобусний парк» (а.с.31).

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволені позову про відшкодування шкоди з відповідача ОСОБА_3, оскільки на момент ДТП вона не була фактичним власником транспортного засобу.

Відповідно до ст.1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану її працівником під час виконання трудових обов'язків.

Пунктом 4 постанови №6 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992р. звернуто увагу на те, що не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор та ін.).

Водій ОСОБА_4 знаходився у трудових відносинах з ВАТ «Третій автобусний парк», та на час вчинення ДТП виконував свої трудові обов'язки, проти чого сторони не заперечували.

З роз'яснень у п.2 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК (в редакції 1963року) шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки - незалежно від вини.

Постановою Комінтернівського РО ГУМВС України в Одеській області по результатам перевірки обставин ДТП за участю водія ОСОБА_4 відмовлено в порушенні кримінальної справи па підставі п.2 ст.6 КПК України за відсутністю складу злочину, передбаченого ст.286 КК України, оскільки дорожньо-транспортна пригода відбулася по вині пішохода ОСОБА_5, який, знаходячись у стані алкогольного сп'яніння, в порушення пунктів 4.4; 4.14 (б) ПДР України в темний час доби не виділив себе для своєчасною виявлення іншими учасниками дорожнього руху, раптово вийшов на проїжджу частину перед автомобілем (а.с.5). Тобто зазначена ДТП знаходиться в причинному зв'язку з грубим порушенням пішоходом ОСОБА_5 Правил дорожнього руху. Дана постанова не оскаржена і є чинною.

Знаходження пішохода ОСОБА_5 в стані алкогольного сп'яніння підтверджено актом №464 від 12.12.2006р. судово-медичного дослідження трупа ОСОБА_5, з якого вбачається, при судово-токсикологічному дослідженні крові трупа ОСОБА_5, 1959р.н., в крові виявлено 3.6% етилового спирту, що відповідає сильної степені алкогольної інтоксикації (а.с.41). Згідно висновку спеціаліста експертного відділення авто-технічної експертизи №11/А-65 від 02.02.2007р., з моменту виникнення небезпеки для руху, тобто з моменту видимості пішохода, водій автомобілю «ГАЗ-322132СПГ» не мав технічної можливості запобігти наїзду па пішохода (а.с.43-47).

На підставі ч.2 ст.1187 ЦК України відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, здійснюється особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Тому ВАТ «Третій автобусний парк» відповідно до вимог закону зобов'язаний відшкодувати матеріальну і моральну шкоду завдану позивачам ОСОБА_1 і ОСОБА_2 Ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції не встановлено підстав для звільнення ВАТ «Третій автобусний парк» від відшкодування шкоди н користь позивачів.

Стаття 1193 ЦК України передбачає, що шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди. - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, та у разі відшкодування витрат на поховання.

Судом першої інстанції було встановлено, що дорожньо-транспортна пригода відбулася, у зв'язку з грубої необережністю ОСОБА_5, а не його умислу щодо спричинення шкоди своєму здоров'ю або життю, тому особа, яка володіла джерелом підвищеної небезпеки, повинна відшкодувати визначені законом витрати.

Судова колегія погоджується з тим, що суд першої інстанції стягнув з ВАТ «Третій автобусний парк» на користь позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 1189грн.23коп., враховуючи надані документальні підтвердження, пов'язані з похованням ОСОБА_5, які знаходяться на а.с.14-16.

Однак, суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги накладну № 4 від 05 вересня 2008р. на ім'я ОСОБА_1 на суму 24178грн. на витрати, пов'язані з виготовленням та установкою пам'ятника. Законом не передбачено відмова про стягнення витрат на пам'ятник, якщо він ще не встановлений. Відповідач ВАТ «Третій автобусний парк» може оплатити вказану накладну, згідно якої буде виготовлений та установлений пам'ятник загиблому ОСОБА_5 Тому витрати на виготовлення та установку пам'ятника підлягають стягненню з ВАТ «Третій автобусний парк» в сумі 24178грн., а всього слід стягнути матеріальну шкоду в сумі 25367грн.23коп.

Судова колегія не приймає до уваги доводи апелянтів відносно того, що суд необґрунтовано відмовив у стягненні витрат, пов'язаних з придбанням продуктів та інших товарів, у зв'язку з проведенням поховання ОСОБА_5, оскільки надана позивачами довідка на а.с.64, була видана через рік, а саме 30 жовтня 2007р., вона не містить даних про те, кому вона надана і у зв'язку з чим.

Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Частина 2 ст. 1168 ЦК України вказує, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Позивачі просили стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 50000грн.

В судовому засіданні першої інстанції позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в обґрунтуванні моральної шкоди просили прийняти до уваги перенесені ними страждання через втрату близької людини, який був для них опорою та помічником, батьком та годувальником сім`ї, якого вони дуже любили, до теперішнього часу не можуть змиритися з тим, що його немає поруч з ними.

Частиною ст.23 ЦК України передбачено, що розмір грошовою відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до обставин справи, враховуючи те, що смерть потерпілого настала з його вини, а також беручи до уваги характер та обсяг моральних страждань, яких зазнала кожна позивачка у зв'язку з втратою близької людини, виходячи із засад розумності і справедливості, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути з ВАТ «Третій автобусний парк» на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у якості відшкодування моральної шкоди по 3000грн. на користь кожної.

Керуючись ст.ст.304, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 17 березня 2010р. змінити.

Стягнути з ВАТ «Третій автобусний парк» на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у якості відшкодування матеріальної шкоди 25367грн.23коп., у якості відшкодування моральної шкоди по 3000грн. на користь кожної. В іншої частині позивних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Сидоренко І.П.

Судді Сєвєрова Є.С.

Погорєлова С.О.