АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Справа № 22-ц-2341 / 2011 р. Головуючий: 1 інстанції
Категорія: комунальні послуги Зяброва О.Г. Доповідач: Даниленко В.М

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 квітня 2011 року м. Харків
Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:
Головуючого: судді - Даниленка В.М.,
Суддів: Швецової Л.А., Піддубного Р.М.,
при секретарі : Подпрядовій В.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 січня 2011 року по справі за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , третя особа: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, -

В С Т А Н О В И Л А:
У листопаді 2009 року військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказувала на те, що відповідачка ОСОБА_1 є наймачем житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 (колишнє військове містечко № НОМЕР_2 ).
До моменту повної передачі житлового фонду цього військового містечка, що перебував на балансі військової частини, в комунальну власність територіальної громади м. Харкова, житлово-комунальні послуги мешканцям житлових будинків військового містечка, у тому числі й того, в якому проживає відповідачка ОСОБА_1 , надавалися позивачем.
Однак, впродовж тривалого часу надані їй житлово-комунальні послуги відповідачка ОСОБА_1 оплачувала не в повному обсязі, а з грудня 2006 року взагалі припинила їх оплату, в зв`язку з чим станом на 01 листопада 2007 року утворилася значна заборгованість, загальний розмір якої відповідно до здійсненого позивачем розрахунку становить 1 475,57 грн.
Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що в добровільному порядку погашати існуючу заборгованість по квартирній платі та оплаті житлово-комунальних послуг відповідачка ОСОБА_1 не бажає, позивач просив суд в примусовому порядку стягнути з останньої на його користь вищезазначену грошову суму в рахунок погашення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, яка складається з квартирної плати, плати за опалення та централізоване водопостачання.
У процесі розгляду справи судом представник позивача дещо уточнив заявлені позовні вимоги, та посилаючись на арифметичні помилки, допущені в розрахунках загальної суми заборгованості відповідачки ОСОБА_1 по оплаті житлово-комунальних послуг, просив суд стягнути з останньої на користь військової частини 1 445 грн. 60 коп. у рахунок погашення цієї заборгованості.
Відповідачка ОСОБА_1 , не заперечуючи самого факту тривалої, починаючи з грудня 2006 року, несплати наданих їй житлово-комунальних послуг з причин їх стрімкого подорожчання, між тим заявлені до неї позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що восени 2005 року вона оплатила військовій частині НОМЕР_1 надані житлово-комунальні послуги зі значною переплатою авансом, а тому будь-яка заборгованість по оплаті нею цих послуг відсутня.
Крім того, відповідачка вказувала й на те, що позивач пропустив встановлений законодавством строк позовної давності для звернення до суду з вищезазначеним позовом.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 січня 2011 року позовні вимоги військової частини НОМЕР_1 задоволені.

Суд стягнув з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг у межах трирічного строку позовної давності за період з 01.11.2006 року по 01.11.2007 року в загальному розмірі 1 445 грн. 60 коп., а також 30 грн. оплачених ним при зверненні до суду витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Крім того, суд стягнув з відповідачки в дохід держави 51 грн. судового збору.

Не погодившись із таким рішенням районного суду та вважаючи його незаконним і необгрунтованим, відповідачка ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених до неї військовою частиною НОМЕР_1 позовних вимог за їх безпідставністю.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на не повне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, відповідачка ОСОБА_1 вказує на те, що задовольняючи заявлені позивачем вимоги, суд першої інстанції не врахував здійснених нею проплат житлово-комунальних послуг у вересні, жовтні 2005 року, загальний розмір яких значно перевищує та перекриває пред`явлену їй позивачем заборгованість, а тому безпідставно стягнув з неї на користь позивача начебто заборговану грошову суму, оскільки будь-якої заборгованості перед військовою частиною НОМЕР_1 по оплаті житлово-комунальних послуг у неї взагалі не існує.

При цьому відповідачка вказує й на те, що надані позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог довідки - розрахунки розміру її заборгованості за житлово-комунальні послуги за один і той же період часу містять арифметичні помилки та за своїм змістом суперечать одна одній.

Крім того, як зазначає апелянт, суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, не звернув уваги на відсутність між сторонами договору про надання житлово-комунальних послуг, що є обов`язковою умовою для надання та користування цими послугами згідно з чинним законодавством, а також їх оплати.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
Обгрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
У даному ж випадку рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, не в повній мірі відповідає цим вимогам процесуального закону.
Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовьязки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори, правочини, інші юридичні факти.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 р. № 1875-IV.

Відповідно до статті 1 вказаного Закону комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Виконавцем житлово-комунальних послуг є суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Споживачем житлово-комунальних послуг вважаться фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

В залежності від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на комунальні послуги, якими є централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо, та інші житлово-комунальні послуги, примірний перелік яких та їх склад визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства (ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до статті 7 цього Закону встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги та затвердження норм споживання та якості житлово-комунальних послуг, контроль за їх дотриманням відноситься до повноважень органів місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 32 вказаного Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору.

Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг визначені статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору.

Особливості укладання договорів у багатоквартирному будинку передбачені статтею 29 вказаного Закону.

Згідно з цією правовою нормою договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

У разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг з іншим виконавцем.

Обов`язок власника, наймача (орендаря) квартири укласти договір на надання житлово-комунальних послуг та оплачувати надані послуги передбачений також п. 7 «Правил користування приміщеннями житлових будинків», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 8.10.1992 року, п.п. 18, 20, 30 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. N 630 з наступними змінами та доповненнями, які регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (виконавець), і фізичною та юридичною особою (споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а також ст.ст. 66, 67, 68 ЖК УРСР.

Як встановлено судом, відповідачка ОСОБА_1 є наймачем житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 (колишнє військове містечко № НОМЕР_2 , житловий фонд якого перебував на балансі та утримувався й обслуговувався військовою частиною НОМЕР_1 ).

Судом також встановлено, й ця обставина відповідачкою ОСОБА_1 визнається і не заперечується, що починаючи з грудня 2006 року остання припинила вносити квартирну плату за займане нею житло та здійснювати оплату наданих їй комунальних послуг з централізованого опалення та холодного водопостачання.

При цьому з будь-якими скаргами про невідповідність кількісних чи якісних показників наданих їй послуг затвердженим нормативам (нормам) споживання остання до балансоутримувача житлового фонду - позивача по справі не зверталася, від отримання вказаних комунальних послуг не відмовлялася й питання про відключення займаного нею житлового приміщення від мереж централізованого опалення та водопостачання в установленому законом порядку не вирішувала.

За таких обставин, з огляду на викладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги військової частини НОМЕР_1 , стягнувши з відповідачки ОСОБА_1 , як квартиронаймача та фактичного споживача житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та холодного водопостачання, на користь останнього заборгованість з їх оплати, а також борг по квартирній платі в межах трирічного строку позовної давності на день звернення позивача з позовною заявою до суду.

Однак, при цьому, правильно вирішивши виниклий цивільно-правовий спір по суті заявлених позовних вимог з точки зору застосування норм матеріального права, суд першої інстанції, визначаючи загальний розмір вказаної заборгованості відповідачки ОСОБА_1 на підставі наданого позивачем розрахунку припустився помилки.

Так, згідно наданої позивачем довідки-розрахунку ( а.с. 69) за період з 01 листопада 2006 року по 01 листопада 2007 року відповідачці ОСОБА_1 було нараховано для оплати спожитих нею комунальних послуг та квартплати наступні грошові суми: за централізоване опалення - 653,10 грн., за централізоване водопостачання - 879,36 грн., та 21,67 грн. квартплати, що загалом складає 1 554,13 грн.

У листопаді 2006 року відповідачка ОСОБА_1 оплатила надані їй житлово-комунальні послуги на суму 192,55 грн. Крім того, у жовтні 2007 року позивачем було здійснено відповідний перерахунок вартості наданих відповідачці послуг з опалення в сторону її зменшення на суму 103,49 грн.

Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідачки ОСОБА_1 з оплати житлово-комунальних послуг та квартирної плати за вказаний вище період становить 1 258,09 грн. (1 554,13 - 192,55 - 103,49 = 1 258,09), а не 1 445,60 грн., як визначив суд першої інстанції в ухваленому по справі рішенні.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 січня 2011 року не може бути визнане цілком правильним, законним, обгрунтованим, а тим більш справедливим, у зв`язку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінити це судове рішення, зменшивши загальну суму заборгованості відповідачки ОСОБА_1 з оплати житлово-комунальних послуг, яка підлягає стягненню з останньої на користь позивача, з 1 445 грн. 60 коп. до 1 258 грн. 09 коп.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_1 , наведених на її обґрунтування про те, що суд першої інстанції не врахував здійснених нею проплат житлово-комунальних послуг у вересні, жовтні 2005 року, загальний розмір яких значно перевищує та перекриває пред`явлену їй позивачем заборгованість, а тому безпідставно стягнув з неї на користь позивача начебто заборговану грошову суму, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки як вбачається з наданих відповідачкою копій платіжних квитанцій про здійснені проплати на суму 730 грн., а також 2 205 грн. від 20 вересня та 17 жовтня 2006 року (а.с. 17, 18), ці грошові суми були сплачені в рахунок погашення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг за попередні роки й будь-яким чином не стосуються заборгованості з оплати вказаних послуг, яка виникла в подальшому.

Безпідставним є й посилання апелянта на те, що надані позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог довідки - розрахунки розміру її заборгованості за житлово-комунальні послуги за один і той же період часу містять арифметичні помилки та за своїм змістом суперечать одна одній, оскільки як зазначалося вище, в процесі розгляду справи судом позивач уточнив заявлені ним позовні вимоги і в основу ухваленого по справі рішення судом покладено останню надану позивачем довідку-розрахунок існуючої заборгованості відповідачки з оплати житлово-комунальних послуг, яка розрахована відповідно до встановлених на той час цін/тарифів на житлово-комунальні послуги та затверджених норм споживання, і як така, відповідачкою не спростована.

Те ж саме стосується й посилання апелянта на відсутність договірних правовідносин між сторонами спору з приводу надання житлово-комунальних послуг, оскільки укладання договору на надання житлово-комунальних послуг, як про це зазначалося вище, є обов`язком, саме споживача, а сама по собі неврегульованість правовідносин сторін з приводу надання комунальних послуг на безпосередніх чи опосередкованих договірних засадах, в даному випадку не звільняє відповідачку від їх оплати.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими й не містять у собі підстав для подальшої зміни чи скасування ухваленого судом першої інстанції по справі рішення.

Таким чином, враховуючи наведене вище та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 січня 2011 року - змінити.

Зменшити загальну суму заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг за період з 01 листопада 2006 року по 01 листопада 2007 року, яка підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 , з 1 445 грн. 60 коп. до 1 258 (одна тисяча двісті п`ятдесят вісім) грн. 09 коп.

У решті рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 січня 2011 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: