АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія - 21 (ІУ) ОСОБА_1
Доповідач Турік В.П.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 листопада 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Турік В.П.

суддів: Савіної Г.О., Братіщевої Л.А.

при секретарі: Бондаренко І.В.

за участю: позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 08 червня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання договору дарування квартири недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2010 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання договору дарування квартири недійсним, посилаючись на те, що вона, маючи на меті укласти з відповідачкою договір довічного утримання, фактично 06 березня 2009 року уклала договір дарування належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1.

Оскільки вона помилялася щодо суті та змісту договору, його правових наслідків, вважаючи, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування, просила суд визнати вказаний договір недійсним й стягнути з відповідачки на її користь моральну шкоду в сумі 5000 грн.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 08 червня 2011 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування однокімнатної квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, який було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 06 березня 2009 року, зареєстрований в реєстрі № 661, повернуто сторони в первісний стан.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2П моральну шкоду у розмірі 1000 гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 15 серпня 2011 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн., а також на користь держави 267,08 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки докази в підтвердження того, що вона ввела позивачку в оману щодо суті договору відсутні, крім того при укладенні договору його зміст та суть були доведені нотаріусом до відома позивачки. Не погоджується відповідачка із висновком суду про стягнення з неї моральної шкоди, вважаючи його таким, що суперечить нормам матеріального права, оскільки ЦК України не передбачає стягнення моральної шкоди у випадках порушення договірних правовідносин, крім того, рішення суду взагалі не містить норми права, яка це передбачає.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відхилити й залишити без змін рішення суду першої інстанції як законне та обґрунтоване.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належала позивачці на праві приватної власності.

06 березня 2009 року між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір дарування, предметом якого є вищевказана квартира. 30 березня 2009 року право власності на квартиру зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_4

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався ст. 229 ЦК України й виходив з того, що позивачка, укладаючи договір дарування помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а тому оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним, також підлягає відшкодування заподіяна моральна шкода.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може з огляду на наступне.

Згідно із ч.1 ст. 229 ЦПК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п11 Постанови «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» № 3 від 28.04.1978 року, який був чинним на момент укладення оспорюваного договору, під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 передбачено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначила, що наміру дарувати відповідачці належну їй на праві власності квартиру вона не мала й при укладенні договору дарування вважала, що укладає договір довічного утримання, оскільки є інвалідом та потребує стороннього догляду.

Дійсно, відповідно довідки МСЕК серії № 095125 від 14.02.1994 року ОСОБА_2 є інвалідом 1-ої групи загального захворювання по зору безстроково й потребує догляду. 11.10.2006 року та 25.09.2008 року нею укладалися договори довічного утримання відповідно з ОСОБА_3 та ОСОБА_6, які було розірвано 22.11.2007 року та 20.02.2009 року (а.с. 8, 41, 43).

Потребу за станом здоровя ОСОБА_2 у догляді та відсутність наміру дарувати квартиру підтвердили й допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3

Встановивши вказані обставини та оцінивши докази по справі у відповідності до положень ст. 212 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність того, що при укладенні договору дарування, позивачка помилялася щодо правової природи правочину, оскільки при його укладенні вона мала на меті те, що відповідачка буде її довічно доглядати та забезпечувати продуктами харчування.

Отже, позивачка довела, що помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення, у звязку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що укладений сторонами договір дарування підлягає визнанню недійсним.

Доводи апеляційної скарги відповідача правильності висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують, а її посилання на те, що договір дарування було прочитано нотаріусом вголос не спростовують доведеності помилки позивача відносно обставин правочину на момент його вчинення. Крім того, в суді апеляційної інстанції позивачка заперечувала те, що договір дарування їй зачитувався вголос, а пояснила, що вона тільки ставила в ньому підписи.

Разом з тим, колегія суддів зважує на доводи апеляційної карги відповідача щодо відсутності підстав для стягнення з неї на користь позивача моральної шкоди.

Відповідно до положень Конституції України, зокрема статей 32, 56, 62 і чинного законодавства, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду внаслідок порушення цивільних прав і свобод та законних інтересів закріплено ст. 1167 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 ст. 1167 ЦК України.

З викладеного вбачається, що вказана норма закону прямо зазначає на наявність вини як умову виникнення зобовязання відшкодування моральної шкоди.

При цьому у відповідності до положень ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, обовязок доведення наявності такої вини покладається на особу, що вимагає її відшкодування.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 231.03.1995 року № 4 зі змінами та доповненнями, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, й не зясувавши чи була поведінка відповідачки протиправною та чи є докази вини останньої в тому, що позивачка вчинила оспорюваний правочин під впливом помилки, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для її відшкодування.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині задоволення позову про стягнення моральної шкоди - скасуванню, з підстав, передбачених п.2, п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України у завязку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушенням норм матеріального та процесуального права, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін як ухвалене у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

Ухвалене по справі додаткове рішення не оскаржується.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.2, п.4 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 08 червня 2011 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди - скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: