Справа № 2-632/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" вересня 2011 р. Апостолівський районний суд Дніпропетровської області у складі:

- головуючого судді - Марченко Н.В.,

при секретарі Луценко А.В.,

за участі позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 центральної районної лікарні про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

25.05.2011 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 центральної районної лікарні про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовував тим, що він працював у ОСОБА_5 ЦРЛ лікарем-урологом, але 31.03.2011 року був звільнений у звязку зі скороченням штатної чисельності, згідно наказу № 161-к від 31.03.2011 року. Своє звільнення вважав незаконним, звернувся до інспектора праці та отримав лист, яким підтверджено незаконність його звільнення. Зокрема в порушення ст. 116 КЗпП з ним проведено розрахунок не в день звільнення а 11.04.2011 року, що відповідно до ст. 117 КЗпП є підставою для виплати йому середнього заробітку за весь час затримки . Вважає, що в порушення ст. 43 КЗпП його не повідомлено про місце та час проведення засідання профкому. Порушено вимоги ст. 40 КЗпП, оскільки йому не було запропоновано іншу роботу в лікарні, не видано копію наказу про звільнення. Відповідно до ст. 235 КЗпП він повинен бути судом поновлений на роботі, з відповідача слід стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу. На підставі ст. 237-1 КЗпП йому слід відшкодувати моральну шкоду, яку він оцінює в 10 000 грн. На підставі викладено просив поновити його на роботі, стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, та за період затримки розрахунку при звільненні, стягнути моральну шкоду, покласти на ОСОБА_5 ЦРЛ судові витрати.

06.07.2011 року представником відповідача ОСОБА_5 ЦРЛ в.о. головного лікаря ОСОБА_5 ЦРЛ ОСОБА_3 було подано письмові заперечення проти позову відповідно до яких відповідач позов не визнає, просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову з наступних підстав. Про наступне вивільнення адміністрація ОСОБА_5 ЦРЛ повідомила позивача за два місяці до звільнення. Позивач був ознайомлений з наказом про скорочення штатної чисельності, в цьому ж наказі вказані всі 13 вакантних посад, тому позивач знав про всі наявні вакантні посади. Також усно пропонувались посади, однак згоди не досягли. Про день та місце засідання профкому були повідомлені всі працівники лікарні на загальних зборах лікарні, та було вивішено оголошення про засідання профкому. Вимога про виплату заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає задоволенню, оскільки позивач не навів розрахунку. Також не підлягає задоволенню вимога про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди. З цих підстав просить відмовити у задоволенні позову позивачу у повному обсязі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав, пояснив, що з 1978 року він працював у ОСОБА_5 ЦРЛ на посадах лікаря, з 1990 року на посаді лікаря уролога. 31.03.2011 року його звільнено з посади у звязку зі скороченням штатної чисельності. Звільнення вважає незаконним, оскільки необґрунтовано прийнято рішення про виведення зі штату посади лікаря-уролога, оскільки без даного лікаря неможлива належна робота лікарні. Дійсно йому пропонувались вакантні посади, він погодився на посади лікаря гінеколога, лікаря фтизіатра, однак його на ці посади переведено не було. Про засідання профкому його повідомлено не було. За захистом прав він звертався до голови профкому, однак йому письмово відмовлено. Остаточний розрахунок з ним проведено не у день звільнення а пізніше, йому завдано моральну шкоду, оскільки він чує постійні нарікання та запитання про причини звільнення. За медичною допомогою він не звертався, оскільки сам лікар та може лікуватись. Про наступне вивільнення його повідомляли, трудову книжку він отримав у день звільнення, копію наказу про звільнення він не отримав, хоча був з ним ознайомлений. Він звертався до державного інспектора з охорони праці, який проводив перевірку законності його звільнення і з часу отримання листа інспектора дізнався, що його звільнення здійснено з порушенням закону. Просив позов задовольнити та заслухати пояснення представника.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 позов підтримав, пояснив, що ОСОБА_1 працював у ОСОБА_5 ЦРЛ лікарем-урологом, 31.03.2011 року був звільнений у звязку зі скороченням штатної чисельності, згідно наказу № 161-к від 31.03.2011 року. Звільнення є незаконним, що підтверджується листом інспектора праці. Зокрема в порушення ст. 116 КЗпП з позивачем проведено розрахунок не в день звільнення а 11.04.2011 року, що відповідно до ст. 117 КЗпП є підставою для виплати йому середнього заробітку за весь час затримки . в порушення ст. 43 КЗпП його не повідомлено про місце та час проведення засідання профкому. Порушено вимоги ст. 40 КЗпП, оскільки йому не було запропоновано іншу роботу в лікарні, не видано копію наказу про звільнення. Відповідно до ст. 235 КЗпП він повинен бути судом поновлений на роботі, з відповідача слід стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу. На підставі ст. 237-1 КЗпП йому слід відшкодувати моральну шкоду, яку він оцінює в 10 000 грн. На підставі викладено просив поновити його на роботі, стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, та за період затримки розрахунку при звільненні, стягнути моральну шкоду, покласти на ОСОБА_5 ЦРЛ судові витрати.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 ЦРЛ в.о. головного лікаря ОСОБА_3 позов не визнала, пояснила, що позивач працював у ОСОБА_5 ЦРЛ на посаді лікаря хірурга. На виконання розпорядження голови районної державної адміністрації від 29.12.2010 року про оптимізацію ліжкового фонду в медичних закладах району, а також необхідністю привести штатний розпис у відповідність до вимог наказу № 33 від 23.02.2000 року Про штатні нормативи та типові штати закладів охорони здоровяпо ОСОБА_5 ЦРЛ було видано наказ про скорочення штатної чисельності. Зокрема даним наказом виведено зі штатного розпису посада лікаря уролога. Функції, які виконував лікар-уролог виконуються лікарем хірургом, оскільки посада лікаря уролога в ОСОБА_5 ЦРЛ сформована за рахунок посади лікаря - хірурга. Таким чином, скороченням посади лікаря-уролога штатний розпис ОСОБА_5 ЦРЛ приведено у відповідність до вимог наказу № 33. Про наступне вивільнення адміністрація ОСОБА_5 ЦРЛ повідомила позивача за два місяці до звільнення. Позивач був ознайомлений з наказом про скорочення штатної чисельності, в цьому ж наказі вказані всі 13 вакантних посад, тому позивач знав про всі наявні вакантні посади. Вона особисто як в.о. головного лікаря проводила бесіди з позивачем щодо його працевлаштування, він виявив бажання працювати лікарем гінекологом, однак не отримав згоду завідуючого відділенням. На інші посади, вказані в наказі позивач згоди не надав, хоча згодом погодився на іншу посаду лікаря, однак інший лікар який підпадав під звільнення вже написав заяву про переведення на цю посаду. Деяким посадам позивач не відповідав і не погодився на проходження курсів підвищення кваліфікації. Згоду профспілкового комітету на звільнення було отримано. Про день та місце засідання профкому були повідомлені всі працівники лікарні на загальних зборах лікарні, та було вивішено оголошення про засідання профкому. З цих підстав просить відмовити у задоволенні позову позивачу у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 ЦРЛ ОСОБА_4 позов не визнав, проти задоволення позову заперечував, оскільки при здійсненні звільнення ОСОБА_1 було дотримано вимог законодавства. Зокрема, про наступне вивільнення адміністрація ОСОБА_5 ЦРЛ повідомила позивача за два місяці до звільнення, позивачу було запропоновано вакантні посади лікарні, однак він від продовження роботи відмовився. Про день та місце засідання профкому були повідомлені всі працівники лікарні на загальних зборах лікарні, та було вивішено оголошення про засідання профкому. Закон не вимагає письмового попередження працівників про проведення засідання профспілки. Тому, в задоволенні вимоги про поновлення на роботі слід відмовити, розрахунок з позивачем здійснено у повному обсязі, позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди. З цих підстав просить відмовити у задоволенні позову позивачу у повному обсязі.

Суд, вислухавши сторони, представників сторін, дослідивши докази надані сторонами, приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Наказом № 13 від 30.03.1978 року позивач ОСОБА_1 прийнятий на роботу на посаду акушер-гінеколога ОСОБА_5 ЦРЛ.

Наказом № 18 від 05.02.1990 року позивач переведений на посаду лікаря-уролога.

Наказом № 31 від 31.01.1992 року ЦРЛ перейменовано на територіальне медичне обєднання району. Наказом № 37 від 01.02.2008 року ОСОБА_5 ТМО перейменовано на ОСОБА_5 центральну районну лікарню.

Згідно запису № 19 до трудової книжки відповідно до державного класифікатора професій України позивача вважати лікарем урологом поліклініки.

Наказом № 161-к від 31.03.2011 року позивач ОСОБА_1, лікар-уролог поліклініки звільнений з займаної посади у звязку зі скороченням штатної чисельності з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку 31.03.2011 року, п. 1 ст. 40 КЗпП України. наказано бухгалтерії виплатити грошову компенсацію за 31 календарний день щорічної невикористаної оплачуваної відпустки.

Дані обставини підтверджуються трудовою книжкою позивача, наказом від 31.03.2011 року, та не заперечуються сторонами.

При вирішенні питання дотримання законодавства при звільненні та наявності підстав розірвання трудового договору суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 40 ч. 1 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір, до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, вичерпний перелік яких визначено п. 1-8 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Зокрема, п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП передбачає, що трудовий договір може бути розірвано у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Ст. 49-2 КЗпП України визначає, що про наступне вивільнення працівників персонально повідомляють не пізніше ніж за два місяці.

Ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав зазначених у п. 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Розірвати трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 ч. 1 статті 40 КЗпП, відповідно до статті 43 КЗпП, можна лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), членом якої є працівник.

Пленум ВСУ в п. 19 постанови № 9 від 06.11.92 року Про практику розгляду трудових спорівпостановив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за

п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати:

- чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників,

- чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника,

- які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації,

- чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджував ся він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, свідок ОСОБА_6 пояснила, що працює начальником відділу кадрів ОСОБА_5 ЦРЛ, наказом ОСОБА_5 ЦРЛ від 31.01.2011 року скорочено штат, вона ознайомила всіх працівників, що підлягали скороченню з даним наказом, ознайомила зі списком вакантних посад. Позивачу вона особисто пропонувала посади лікарів, однак позивач не виявив згоду і письмову заяву про прийняття на посаду не писав. Оскільки бажав працювали лише лікарем гінекологом, однак не отримав подання районного спеціаліста, що є підставою для зайняття посади лікаря. Згода профспілки була отримана. Тому вважає, що законодавство дотримано.

Досліджені докази в судовому засіданні докази достатньо підтверджують, що в ОСОБА_5 ЦРЛ відбулось скорочення чисельності та штату працівників.

Так, розпорядженням голови районної державної адміністрації від 28.12.2010 року № 171-К 10 тимчасово покладено обовязки головного лікаря ОСОБА_5 ЦРЛ на ОСОБА_7 з 28.12.2010 року. Відповідно до п.3.3 Посадової інструкції головного лікаря КЗ ОСОБА_5 ЦРЛголовний лікар в межах наданих повноважень укомплектовує кадрами штатні посади усіх категорій робітників, призначає на посади та звільняє з посади.

Зі штатного розпису ОСОБА_5 ЦРЛ на 01.01.2011 року, видно, що головою ОСОБА_5 райдержадміністрації затверджено штат в кількості 513,25 шт. одиниць.

У даному штатному розписі наявна посада лікаря-уролога.

Відповідно до п. 35 Порядку складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ штатні розписи установ, які не мають вищестоящої установи (центральні районні, центральні міські лікарні, тощо) затверджуються райдержадміністраціями або виконавчими комітетами відповідних місцевих рад. П. 47 зазначеного Порядку визначає, що зміни до штатних розписів вносяться у порядку та за формою, встановленими для їх затвердження.

Наказом в.о. головного лікаря № 50 від 31.01.2011 року внесено зміни до штатного розпису на 2011 рік по ОСОБА_5 ЦРЛ, зокрема виведено зі штатного розпису посаду лікаря-уролога.

Цим же наказом введено в дію штатний розпис зі змінами з 01.04.2011 року.

Тобто на час прийняття наказу штатний розпис на 01.04.2011 року вже був затверджений головою ОСОБА_5 райдержадміністрації.

Зі штатного розпису ОСОБА_5 ЦРЛ на 01.04.2011 року, видно, що затверджено штат в кількості 495,50 шт. одиниць, посада лікаря-уролога відсутня.

Даний наказ обґрунтовано виробничою необхідністю, прийнято на підставі наказу МОЗ № 33 від 23.02.2000 року та розпорядження голови ОСОБА_5 РДА від 29.12.2010 року № 541 р-10 Про оптимізацію ліжкового фонду в медичних закладах охорони здоровя.

Відповідно до розділу 3 Додатку № 3 до наказу МОЗ України від 23.02.2000 року № 33 Про штатні нормативи та типові штати закладів охорони здоровяпосади лікарів для надання амбулаторно-поліклінічної допомоги населенню встановлюються з розрахунку:

0,05 посад на 1000 чоловік населення району, але не менше 1 посади.

Штатний розпис ОСОБА_5 ЦРЛ складено з розрахунку на 20645 населення.

Однак, позивач, визначивши розмір позовних вимог, підставу та предмет позову, законність наказу в.о. головного лікаря № 50 від 31.01.2011 року не оспорює, та не згоду з вказаним наказом підставою позовних вимог не визначає, а лише стверджує про незгоду з наказом в усній формі.

Таким чином, сукупність досліджених доказів підтверджує, що скорочення чисельності та штату відбулось.

Про наступне вивільнення 31.03.2011 року позивач ОСОБА_1 попереджений 01.02.2011 року, про що свідчить його особистий підпис у списку ознайомлених з наказом від 31.01.2011 року.

Таким чином, вимоги ст. 49-2 КЗпП України відповідачем при звільненні дотримано.

Витягом з протоколу засідання профспілкового комітету ОСОБА_5 ЦРЛ № 3 від 09.02.2011 року підтверджено, що профспілковим комітетом ОСОБА_5 ЦРЛ надано згоду на на скорочення згідно ч. 1 ст. 40 КЗпП зокрема ОСОБА_1, позивача по справі.

Про засідання профспілкового комітету позивач був повідомлений, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_6, сам особисто позивач звертався до голови профкому з питань попередження скорочення штату, отримав відповідь, підстав вважати висновок таким що не має юридичного значення у судовому засіданні не встановлено, тому, суд вважає, що вимог ст. 43 КЗпП відповідачем дотримано і згода профспілкового комітету на звільнення позивача з посади була.

Разом з тим, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт відсутності у ОСОБА_5 ЦРЛ перевести позивача ОСОБА_1 на іншу посаду за його згодою, що передбачено ст. 40 ч.2 КЗпП.

Так, у судовому засіданні позивач визнав, що не дав згоду на переведення на посади молодшого медичного персоналу, однак пояснив, що дав згоду на переведення на посади лікаря гінеколога, лікаря фтизіатра, лікаря статистика, лікаря фізіотерапевта. Погодився, що не отримав подання районного спеціаліста на зайняття посади гінеколога, не має спеціальності терапевта, що необхідно для зайняття посади фтизіатра, однак пояснив, що від посад лікаря статистика, лікаря методиста не відмовлявся. Від посади лікаря фізіотерапевта відмовився так як повідомлено, що цю посаду бажає зайняти інший лікар, який підпадає під звільнення.

Представник відповідача ОСОБА_3 та свідок ОСОБА_6 пояснили, що ОСОБА_1 згоди на зайняття вказаних посад не надавав.

Однак доказів того, що ОСОБА_1 відмовився від переведення на посаду лікаря статистика, лікаря методиста.

Показання свідка ОСОБА_6 про те що ОСОБА_1 не виявив згоди оскільки не написав заяву не можуть бути прийняті до уваги як доказ відмови від переведення, оскільки ст. 40 КЗпП не передбачено обовязок надання письмової заяви.

Тому, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не надано доказів про те, що ОСОБА_1 відмовився від переведення на іншу роботу, зокрема на посаду лікаря методиста, лікаря статистика, і що відповідач не мав можливості перевести позивача з його згоди на іншу роботу в ОСОБА_5 ЦРЛ,

Тому, суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 є незаконним.

Відповідно до ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Тому, позивача слід поновити на роботі.

З довідки наданої Апостолівської ЦРБ встановлено, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 складає 88 грн. 25 коп.

Кількість днів вимушеного прогулу 115 днів (19 робочих днів у травні, 21 робочий день у червні, 21 у липні, 22 у серпні, 12 у вересні).

Тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 10 148, 75 грн з розрахунку 115 робочих днів * 88,25 грн. середньоденного заробітку.

Доказів несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні позивач не надав, тому його вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачем були грубо порушені трудові права позивача в звязку з його звільненням. Після звільнення позивач не був працевлаштований. Незаконне звільнення спричинило моральні страждання позивачу. Вказані обставини вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Все це відбулося з вини відповідача, в звязку з чим з відповідача підлягає стягненню моральна шкода. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що 1 000 гр. є адекватною компенсацією страждань, які зазнав позивач у звязку з незаконним звільненням.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк в межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись до суду з позовом про поновлення на роботі в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня вручення трудової книжки.

Тобто, строк позовної давності починає спливати з дня події, яка відбулась раніше.

Трудову книжку позивач отримав 31.03.2011 року, що не заперечує позивач, з наказом про звільнення позивач був ознайомлений 31.03.2011 року, що підтверджується його підписом у списку ознайомлених з наказом № 161-к від 31.03.2011 року.

Таким чином про порушення свого права позивач дізнався у день отримання трудової книжки 31.03.2011 року. Не вручення копії наказу про звільнення не може бути підставою для відліку строку позовної давності з дати отримання копії наказу. Звернення до інспектора з заявою та отримання відповіді інспектора також не може бути початком строку позовної давності, оскільки дві події за настання яких працівник дізнається про порушення свого права визначенні ст. 233 КЗпП України день отримання трудової книжки або день отримання наказу про звільнення.

Тому, суд приходить до висновку, що звернувшись до суду з позовом 25.05.2011 року позивач пропустив строк позовної давності без поважних причин. Відповідно до ч. 2 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права та інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Однак про застосування наслідків спливу строку давності сторонами заявлено не було, тому суд не вирішує питання про його поновлення.

Тому позовні вимоги позивача слід задовольнити частково.

З відповідача у відповідності до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню державне мито в розмірі 51 гр. . на користь держави та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 гр. на користь ВДКУ в ОСОБА_5 районі.

Відповідно до п.2 ст. 347 ЦПК України рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст. ст. 10,11, 60, 209, 213, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1, 17.06.1942 року на роботі на посаді лікаря уролога поліклініки ОСОБА_5 ЦРЛ.

Стягнути з ОСОБА_5 ЦРЛ на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 10 148, 75 грн. та моральну шкоду в розмірі 1000 гр.

Стягнути з ОСОБА_5 ЦРЛ в доход держави державне мито у розмірі 51 гр. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 гр. на користь ВДКУ в ОСОБА_5 районі.

Допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

В іншій частині позову відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Апостолівський районний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:ОСОБА_8