Справа № 22-ц-3623/11 Головуючий у І інстанції Усатов Д.Д.
Провадження № Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 20 09.06.2011
РІШЕННЯ

Іменем України

09 червня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Панасюка С.П.,

при секретарі Білан К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 березня 2011 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири, вчиненого під впливом помилки, недійсним,

встановила:

В листопаді 2010 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання недійсним укладеного між ними 25 вересня 2006 року договору дарування квартири АДРЕСА_1, посвідченого державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_4 за реєстровим № 1-2512. Вимоги обґрунтовувала тим, що вона та відповідач зі своєю сім»єю разом проживають за вищевказаною адресою. ОСОБА_4 рік після укладання договору дарування у неї значно погіршились відносини з відповідачем, який разом зі своєю дружиною перестав надавати їй будь-яку допомогу, що було підставою укладання договору у 2006 році, оскільки вона через похилий вік та незадовільний стан здоров»я потребує постійної сторонньої допомоги. Укладаючи договір дарування квартири, позивач вважала, що відповідач має обов»язок надавати їй довічно матеріальну допомогу, забезпечувати продуктами харчування, здійснювати за нею догляд, чого не заперечував і сам відповідач до моменту укладання договору. Таким чином позивач вважає, що на момент укладання договору помилялася щодо природи вказаного правочину, прав та обов»язків сторін в договорі, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 229 ЦК України є підставою для визнання договору дарування квартири, укладеного 25 вересня 2006 року між сторонами, недійсним.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 березня 2011 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті її позовних вимог, посилаючись на неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 вересня 2006 року між ОСОБА_2 та її племінником ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири, відповідно до якого ОСОБА_2 передала належну їй на праві приватної власності, а ОСОБА_3 прийняв у власність квартиру № 27, яка знаходиться в будинку № 6 по вулиці Першотравневій в місті Вишневому Києво-Святошинського району Київської області. Відчужувана квартира належала ОСОБА_2 на підставі дублікату свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області 31 травня 2005 року. Договір дарування, укладений між сторонами, посвідчено 25 вересня 2006 року державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_4 за реєстровим № 1-2512 (а.с.8).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений ст. 728 ЦК України, що є підставою для відмови в задоволенні її вимог. Однак з такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони зроблені внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

Так, згідно змісту ст. 728 ЦК України спеціальна позовна давність строком в один рік застосовується до вимог про розірвання договору дарування, натомість позивачем заявлено вимогу про визнання договору дарування недійсним, до якої застосовується загальний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України. Таким чином суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, застосувавши ст. 728 ЦК України та відмовивши на підставі її положень в задоволенні позову.

Колегія суддів, беручи до уваги вищевикладене, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України дійшла висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Згідно існуючої судової практики обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_2 обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог про визнання договору дарування квартири, вчиненого під впливом помилки, недійсним, недоведені, що є порушенням покладених на неї ст. 60 ЦПК України обов»язків по доказуванню.

Крім того позивач ОСОБА_2 в жовтні 2009 року зверталась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання укладеного між ними 25 вересня 2006 року договору дарування квартири, недійсним, як укладеного під впливом тяжких обставин, в задоволенні якого рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 травня 2010 року їй було відмовлено. В рамках розгляду цієї справи позивач ОСОБА_2 визнавала факт укладання між нею та відповідачем ОСОБА_3 25 вересня 2006 року саме договору дарування квартири, і відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України ці обставини доказуванню не підлягають при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи.

Таким чином, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України в зв»язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову за недоведеністю вимог, викладених у ньому.

Керуючись ст.ст. 60, 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 березня 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири, вчиненого під впливом помилки, недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: