Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області
Справа № 2-552/2011 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ України

31 серпня 2011 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Ніколаєвої І. К.

при секретарі Карпенко С. М.

з участю: представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Петропавлівка цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до публічно акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я внаслідок професійного захворювання.

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_2 з позовом до відповідача публічно акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» ( надалі ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» ) про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я внаслідок професійного захворювання.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем і працював на шахті «Степова» ВАТ «Павлоградвугілля» 23 роки та 5 місяців в якості гірничого майстра, заступника начальника, підземним гірничим майстром ДКТ/ дільниці конвеєрного транспорту/, машиністом підземних установок ДШТ / дільниця шахтного транспорту / з повним робочим днем в шахті.

Через важку виснажливу працю він отримав професійне захворювання:

-в 1996 році пиловий бронхіт з негативною динамикою захворювання : наростання задухи, кашлю, бронхообструктивний синдром, емфізема легень, легенева недостатність;

- в 2006 році нейросенсорна приглухуватість другого ступеню з помірним зниженням слуху, через те, що рівень шуму перевищував допустимий рівень.

29 квітня 1996 року йому встановлена 3 група інвалідності внаслідок професійного захворювання.

Первинний безстроковий МСЕК він пройшов 27 травня 1996 року і йому було встановлено 40% втрати професійної працездатності.

Другий огляд на МСЕК позивач пройшов у 2006 році 1 червня і йому було встановлено 15% професійної працездатності. Сукупний відсоток на даний час становить 55% втрати працездатності.

Позивач вказав, що з вини роботодавця відповідача він отримав професійні захворювання, яки завдали йому моральні страждання і він продовжує хворіти і переносити страждання та біль.

Шкідливі умови праці на виробництві призвели до появи у позивача в 1996 році та у 2006 році професійних захворювань. Позивач став інвалідом 3 групи, що позбавляє його нормальної життєдіяльності, спілкування в суспільстві. Він змушений постійно лікуватися, втрачати гроші на ліки, через хворобу він самостійно не може дихати, постійно використовує інгалятор. Внаслідок нейросенсорної приглухуватості він не має можливості вільно спілкуватися з побутових умовах з людьми.

Ці обставини підтверджують Інформаційна довідка про умови праці, затвердженою головним державним санітарним лікарем м. Першотравенська Дніпропетровської області від 23 вересня 2005 року характер його роботи мав значне емоційне навантаження у вигляді ступеню відповідальності за результати своєї діяльності, здійснення контролю за безпечним веденням робіт по експлуатації конвеєрних ліній.

На підставі ст.ст. 1,3,21,43,46 Конституції України , ст.ст. 23,1164,1166,1167,1168 ЦК України, ст.. 237-1 КЗпП України позивач просить задовольнити його позов та стягнути з відповідача 100 000 гривень.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, просить його задовольнити та стягнути з відповідача 100 000 гривень моральної шкоди. Моральну шкоду він обґрунтував тим, що через професійне захворювання він втратив можливість вести нормальний спосіб життя, втратив життєві звязки, постійно змушений лікуватися та втрачати кошти. Винним в тому, що він втратив здоровя, вважає відповідача, який не забезпечив його належними умовами праці.

Представник відповідача позов не визнав, посилався на письмове заперечення, надане суду на попередніх слуханнях справи, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. На думку відповідача, в спричиненні моральної шкоди позивачеві через професійне захворювання немає вини роботодавця, при влаштуванні на роботу позивач погодився на умови праці. На думку представника без висновку медичних органів щодо отримання позивачем моральної шкоди, підстав для її відшкодування не має. Також представник наполягає на тому, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом і просить суд на підставі ст. 80 ЦК УРСР 1964 року відмовити у позові.

Вислухавши позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з оглядом на наступні обставини.

Судом встановлено, що позивач з відповідачем по справі ПАД «ДТЕК Павлоградвугілля» знаходились у трудових відносинах і його стаж роботи у відповідача в умовах впливу шкідливих факторів складає 23 років 5 місяців, них на шахті «Степова», що підтверджується інформаційною довідкою про умови праці, складеною 23.09.2005 року та записом у трудовій книжки.

Згідно даної довідки, позивач працював на різних посадах на підприємстві відповідача і по кожній з них шкідливі фактори виробничого середовища перевищували фактичне значення від нормативного значення. Так наприклад Аерозолі фібрагеної дії під час праці машиністом підземних устаткувань за нормативним значенням повинні бути 6 мг/м3 а фактично були 54 мг/м3; під час праці гірничим майстром та заступником начальника дкт. при нормативному значенні 6 мг/м3, фактично були аерозолі фіброгенної дії 200 мг/м3. Також під час праці на підприємстві не відповідали нормативним значенням показники мікроклімату, важкості праці, напруженості трудового процесу. Вищевказане доводить, що з боку роботодавця були допущені вказані порушення.

Роботи з боку позивача виконувались в умовах з несприятливим мікрокліматом, відносній вологості повітря в підземних гірничих виробках запиленням повітря при роботі стрічкових конвеєрів та інтенсивності шуму при працюючих конвеєрах. Дана обставина підтверджується Актом розслідування хронічного професійного захворювання П-4 від 04.04.2006 року . В цьому ж акті, після визначення умов праці та причини захворювання позивача, комісія зобовязала директора шахти «Степова» забезпечити робітників в умовах впливу шкідливих промислових факторів засобами індивідуального та колективного захисту. Актом було встановлено, що ОСОБА_2 має хронічне професійне захворювання нейросенсорна приглухуватість другого ступеню, та з 1996 року має хронічне обструктивне захворювання легень 2 ступеню ( Пильовий бронхит 2 ступеню, емфізема легень 2 ступеню.

Через погіршення стану здоровя позивач перебував на лікуванні у клінічній лікарні № 4 м. Дніпропетровська з 22.03. по 08.04.2005 року , у науково дослідницькому інституті промислової медицини в м. Кривий Ріг з 14.02. по 22.02.2006 року, що підтверджується епікризами вказаних установ.

Остаточний діагноз професійного захворювання (нейросенсорна приглухуватість другого ступеню, та з 1996 року має хронічне обструктивне захворювання легень 2 ступеню ( Пильовий бронхит 2 ступеню, емфізема легень 2 ступеню) встановлений 21.02.2006 року.

Первинний безстроковій МСЕК позивач пройшов 27 травня 1996 року і йому було встановлено 40% втрати професійної працездатності. Другий огляд на МСЕК позивач пройшов у 2006 році 1 червня і йому було встановлено 15% професійної працездатності. Сукупний відсоток на даний час становить 55% втрати працездатності. В підтвердження цьому в матеріалах справи є довідки обласної МСЕК №2 , випискою з акту обстеження на МСЕК.

Отже суд дійшов до висновку, що вина відповідача в тому, що позивач втратив 55 % професійної працездатності встановлена та доведена.

Щодо стверджень представника відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності, суд вважає їх безпідставними, оскільки відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Отже суд вважає, що наявність моральної шкоди у позивача, у звязку з отриманим професійним захворюванням при виконанні трудових обовязків і у звязку з встановленою йому 55 % стійкої втрати працездатності та 3 групи інвалідності, втрата можливості працювати за станом здоровя на попередній роботі і утримувати родину, а також у звязку із тим, що позивач постійно відчуває наслідки професійного захворювання, фізичний біль та страждання, не підлягає сумніву. Вищевказані обставини свідчать про спричинення позивачеві моральних страждань та душевних хвилювань через те, що вказані обставини привели до порушення нормальних життєвих звязків позивача, потребують від нього додаткових зусиль для влаштування подальшого життя.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власника або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Стаття 23 ЦК України вказує, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя.

Суд не приймає доводи представника відповідача про те, що для визнання факту завдання моральної шкоди необхідно висновок МСЕК про наявність заподіяння такої шкоди позивачу, оскільки такий висновок МСЕК необхідний у разі відсутності стійкої втрати працездатності, а позивачу завдана втрата працездатності безстроково, наявність якої у звязку із професійним захворюванням встановлена МСЕК.

Суд вважає, що, право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання на відшкодування моральної шкоди, в зв'язку з внесеними змінами від 23.02.2007 року до Закону України №1105-ХІУ, реалізується відповідно до норм статті 1167 Цивільного кодексу України та статті 237-1 Кодексу законів про працю України, за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Також суд враховує, що відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України «Про Державний бюджет на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп. «є» п.1 ч.1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105 Х1У «Про загальнообовязкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» . 20 березня 2007 року набрав чинності ОСОБА_1 України „ Про внесення змін до ОСОБА_1 України „ Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності , яким були виключенні статті Закону стосовно обовязку відшкодування Фондом моральної шкоди.

Судом встановлено, що на час виникнення в ОСОБА_2 права на відшкодування моральної шкоди - 01 червня 2006 року - зазначені положення ст. ст. 21,28 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», які передбачали відшкодування не діяли, тому відповідно до ст. 237 1 КЗпП України обовязок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємство відповідача з вини якого позивачеві заподіяно моральну шкоду.

Доводи не визнання відповідачем позову суперечать Конституції України та порушують право позивача на відшкодування спричиненої моральної шкоди, яке йому надано ст. 12 Закону України «Про охорону праці», статтею 22 Конституції України вказує, що конституційне право і свободи гарантуються не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди суд виходить з засад розумності, виваженості та справедливості і вважає, що розмір відшкодування завищений, а тому суд, враховуючи характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань позивача від отриманого професійного захворювання на виробництві, втрати професійної працездатності, постійне лікування, встановлення 3 групи інвалідності, втрату його загальної трудової та соціальної реабілітації, що привело до тяжких змін його житті, втрату можливості утримувати свою родину і вважає за необхідне задовольнити позов частково і стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 5000 гривень.

При цьому суд враховує, що максимальний розмір відшкодування моральної шкоди в розмірі 200 мінімальних заробітних плат при умовах відсутності стійкої втрати працездатності на день прийняття рішення судом і керується п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справам про стягнення моральної /немайнової/ шкоди» у випадках, коли межа відшкодування моральної шкоди визначається у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати або неоподатковуваного мінімуму доходу громадян, що діють на час розгляду справи .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 212-214 ЦПК України, ст. 11,12 Закону України «Про охорону праці», ст. 23 ЦК України, ст. 22 Конституції України, ст. 237-1 КЗпП України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до публічно акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» задовольнити частково.

Стягнути з публічно акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 /пять тисяч пятсот / гривень.

Стягнути з публічно акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь держави судові витрати в сумі 8,50 / вісім гривень пятдесят копійок / гривень державного мита та 15 /пятнадцять/ гривень витрат понесених на інформаційне технічне забезпечення суду під час розгляду справи.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення, особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.К. Ніколаєва