Справа № 2- 615711
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2011 року

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.,

при секретарі Олійник Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у с. Ювілейне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідачів та з урахуванням уточнень просила визнати договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер :05:012:0137, розташованої за адресою вул. Крайня, 6, с. Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, укладеного 21 квітня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №1662 на імя ОСОБА_3- удаваним та визнати за нею право власності на ? цієї земельної ділянки.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалась на те, що 21 квітня 2010 року було укладено договір дарування земельної ділянки, розташованої за адресою вул. Крайня,6 с. Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №1662 на імя ОСОБА_3 Вищезазначений договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5

Також позивачка зазначила, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 під час їх спільного проживання до реєстрації шлюбу за вищезазначену земельну ділянку були сплачені грошові кошти, так як саме вони придбали землю, яка на думку позивача у відповідності до вимог ст.74 СК України є їх спільною сумісною власністю як подружжя.

Представник позивача ОСОБА_6 в судове засідання зявилась, позовні вимоги підтримала, на їх задоволенні наполягала.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в судове засідання не зявились. Їх представник ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на його необгрунтованність.

В судовому засіданні також були допитані свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_8

Суд, заслухавши представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази, приходить до наступного.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Так, судом встановлено, що 21 квітня 2010 року було укладено договір дарування земельної ділянки, 0,0698 га, кадастровий номер :05:012:0137, розташованої за адресою вул. Крайня, 6 в с. Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за№1662 бланк ВМТ 133233 на імя ОСОБА_3 Вищезазначений договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5

Судом не встановлювався факт проживання однією сімєю позивача ОСОБА_1 і відповідача ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу 05.02.2011року і не визначався термін такого проживання. з урахуванням вищевикладеного твердження позивача ОСОБА_1 про те, що у відповідності з вимогами ст.74 СК України спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя є хибними, такими що не відповідають дійсним обставинам по справі, встановленими судом.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому)безоплатно майно(дарунок) у власність.

Судом встановлено, що оспорюваний договір дарування від 21 квітня 2011 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, відповідно дот якого ОСОБА_4 подарувала , а ОСОБА_3 прийняла в дар цю земельну ділянку, яка в подальшому зареєстрована за ОСОБА_3 та їй видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №637116, а також присвоєно кадастровий номер :05:012:0137.

Крім того цей договір дарування був зареєстрований в єдиному реєстрі правочинів та посвідчено 21 квітня 2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за №1662.

Дане майно ОСОБА_3. фактично прийняте, що підтверджується її діями з реєстрації права власності на спірну земельну ділянку і використання її на власний розсуд. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Удаваний правочин так само як і фіктивний вчиняється також для виду, але на відміну від фіктивного, він приховує інший правочин, який його учасники насправді вчинили.

Оспорюваний договір дарування не суперечить актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства, оскільки передбачений діючим законодавством України. сторони цього правочину були дієздатними особами, жодних відомостей щодо позбавлення або обмеження дієздатності будь-кого з них у суду не має, сторонами про такі обставини не повідомлялось, в матеріалах справи такі відомості відсутні. Договір було укладено в письмовій формі з нотаріальним посвідченням, тобто при його укладанні було дотримано форму встановлену законом для вчинення подібних правочинів. Також правочин був спрямований на настання реальних наслідків, оскільки в результаті його укладання настали реальні наслідки у вигляді зміни власника майна, що було предметом дарування.

Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом, а згідно вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Крім цього, відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Оспорюваний правочин, а саме договір дарування від 21.04.2011 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3., відповідає переліченим вимогам закону, вчинений у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, оскільки правочин, предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, будівлі та ін.) підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Також зазначений правочини був належним чином зареєстрований за новим власником, пройшов обовязкову державну реєстрацію, передбачену для нього.

За таких обставинах суд вважає, що позивачем не було доведено, та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що оспорюваний правочин, а саме договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :05:012:0137, розташованої за адресою вул. Крайня, 6 с. Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області слід визнати удаваним.

Відповідно до вимог частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. В судовому засіданні не було встановлено, що набувач ОСОБА_3 знала чи могла знати про наявність перешкод до вчинення правочину, тим більше, що наявність таких перешкод не доведена позивачем, та не встановлена судом. Також не знайшла свого підтвердження й та обставина, що дарувальник ОСОБА_4 не мала права відчужувати майно. Таким чином відсутні докази, які свідчили би про недобросовісність набувача і були би підставою для задоволення позовних вимог.

Наданий як письмовий доказ, договір купівлі продажу від 30.10.2009 року квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_10, не може бути прийнятий судом, так як не має відношення до оспорюваного правочину. Крім того вищезазначений договір укладено ОСОБА_9 матірю позивачки, а не нею самою, тобто нерухоме майно відчужувалось особою, яка не є стороною правовідносин. інших доказів, направлених на викладене в позові, що до нібито приховування під договором дарування іншого договору, а саме купівлі-продажу Позивачем ОСОБА_1 не надано.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і не суперечністю між собою, дають обєктивні підстави вважати, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору дарування нерухомого майна удаваним та визнання права власності на нерухоме майно не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання договору дарування удаваним та визнання права власності не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 203, 205, 207- 210, 215, 235, 717 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору удаваним та визнання права власності відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.О. Макаров