Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22-6234/11 Головуючий у 1 інстанції: Макаров В.О.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2011 року м . Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Гончара О.С.

суддів : Воробйової І.А.

ОСОБА_2 при секретарі Черненко А.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2010 року ОСОБА_3 CO. звернувся до суду з позовом до відповідача AT «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «ЗРУ» AT «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання кредитного договору № 3216-067К від 18.06.2007 року недійсним.

Ззазначав, що 18 червня 2007 року між Банком та ОСОБА_3 CO. було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 3216-067К, за яким Банк відкрив Позичальнику відкличну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності. Банк надав Позичальнику кредитні ресурси в сумі 158000 доларів СНІ А з оплатою по процентній ставці 14, 5 % річних..

Позивач зазначає, що сторони не дійшли згоди щодо строку та порядку сплати процентів, що є істотною умовою договору. Умови Договору, зокрема п. 4.3. щодо порядку нарахування процентів та умови додатку № 1 до договору, суперечать одне одному. Пунктом 4.3. Договору, передбачено, що позичальник сплачує проценти за користування Кредитними ресурсами щомісяця, в термін з 26 по останнє число кожного місяця, згідно Графіка зниження розміру заборгованості. У вказаний термін позичальник сплачує проценти, нараховані за період користування Кредитними ресурсами з 26 числа попереднього місяця до 25 числа поточного місяця. Додатком № 1 передбачено такий порядок: з 26 числа по останнє число місяця липня 2007 року.

Посилаючись на те, що кредитний договір суперечить валютному і цивільному законодавству України, Закону "Про захист прав споживачів", укладений на вкрай несправедливих і невигідних для позичальника умовах, просив визнати недійсним кредитний договір, з підстав, передбачених ст. ст.215,217 ЦК України.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2011 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_4 посилається на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд, надавши всебічний аналіз як умовам оспорюваного договору, так і обставин його укладання, прийшов до обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених вимог.

Вказаний висновок є правомірним, враховуючи, що відповідно до положень ст. 215 ЦК України та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п.7 постанови № 9 "Пре судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Виходячи з положень ст.ст. 3,4,11,27, 31 ЦПК України право визначати предмет і підставу позову, та спосіб захисту порушеного права належить позивачеві.

За змістом ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність наш підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину за ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України є суперечність змісту правочину нормам ЦК України, іншим актам цивільного" законодавства, а також моральним засадам суспільства з огляду на те, що змістом правочину є відповідні його виду умови.

Доводи позивача щодо недійсності оспорюваного ним правочину законних підстав для визнання його недійсним не містили.

Договір сторонами було укладено добровільно без ознак суперечності закону або моральним засадам суспільства.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки у відповідності до п.п.4.3 п.4 кредитного договору позичальник сплачує проценти за користування Кредитними ресурсами щомісяця, в термін з «26» по останнє число (включно) кожного місяця, згідно Графіка зниження розміру заборгованості проценти сплачуються з 26 числа попереднього місяця до 25 числа (включно) поточного місяця. Тобто, в графіку зниження заборгованості та в п.п.4.3п.4 кредитного договору вказано однаковий період за який повинні бути сплачені проценти за користування кредитними ресурсами.

Посилання позивача на несправедливість умов кредитного договору в розумінні ст.ст.11, 18 закону України «Про захист прав споживачів» як на підставу визнання договору недійсним судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги, оскільки відповідно до положень ст..627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаї ділового обороту. Вимог розумності та справедливості. Позивачем не надано будь-яких письмових доказів, які б підтверджували той факт, що спірний кредитний договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Укладання кредитного договору в іноземній валюті цілком відповідало внутрішній волі позивача; при отриманні кредиту позивач усвідомлював та гарантував, що умови кредитного договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам.

За таких обставин, не можуть бути прийняті до уваги посилання апелянта на те. що певні умови кредитного договору носять дискримінаційний характер і порушують його

права, споживача (позичальника) за цим договором. Крім того, Позивач з вимогами про знання недійсними окремих умов кредитного договору до суду не звертався.

Також, посилання на неприпустимість надання йому кредиту в іноземній валюті спростовуються положеннями ст.ст. 192, 533,1054 ЦК України, ст.ст. 32, 44 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст.ст. 1,4, 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ст.ст. 1,3,5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", відповідно до яких банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ч.2 ст. 192 та ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти -це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України"Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 вказаного Декрету.

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена в п."в" ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України"Про систему валютного регулювання і валютного контролю", якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України"Про систему валютного регулювання і валютного контролю" є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Згідно з ліцензією №28, виданною ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» 17.07.2007 р. Національним банком України (а.с.82-86) Банк мав право здійснювати банківські операції, зокрема, надавати кредити в іноземній валюті.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача про визнання договору недійсним не ґрунтуються на вимогах закону, а тому задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам. Рішення суду відповідає вимогам ст..ст.213, 214 ЦПК України, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновки суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст.307,308,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Аеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2011 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: