Апеляційний суд Київської області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: судці Воробйової Н.С.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Рудніченко О.М.,

при секретарі: БобкуО.В.

розглянула в порядку письмового провадження в м. Києві адміністративну справу за апеляційною

скаргою управління Пенсійного фонду України у Кагарлицькому районі Київської області на

рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 6 травня 2009 року по справі за

позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України у Кагарлицькому

районі Київської області про визнання дій незаконними та зобовязання провести перерахунок

пенсії.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія судців.

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2010 року ОСОБА_1 звернулась до Кагарлицького районного суду Київської області з

позовом до управління Пенсійного фонду України у Кагарлицькому районі Київської області

про визнання неправомірними дії відповідача щодо відмови нарахуванню та виплаті пенсії,

встановивши її на рівні 8 мінімальних пенсій за віком, та додаткової пенсії, встановивши її на рівні

75 % від мінімальної пенсії за віком.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 6 травня 2010 року позовні

вимоги задоволено, а саме визнано дії відповідача щодо відмови провести ОСОБА_1 перерахунок та

виплату пенсії неправомірними, зобовязано УІІФУ у Кагарлицькому районі Київської області

починаючи з 22 травня 2008 року провести перерахунок та виплату ОСОБА_1Г'. державної пенсії та

додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоровю відповідно до ч. 4 ст. 54 Закону України "Про

статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи",

встановивши її на рівні 8 мінімальних пенсій за віком, визначеної ст.28 Закону України «Про

загальнообовязкове державне пенсійне страхування» на рівні прожиткового мінімуму для осіб, які

втратили працездатність, передбаченого законодавством, та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну

здоровю, відповідно до ст. 50 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які

постраждати внаслідок Чорнобильської катастрофи", встановивши її на рівні 75 % від мінімальної

пенсії за віком виходячи з розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність,

визначеного законодавством починаючи з 22 травня 2008 року.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, управління Пенсійного фонду України у

Кагарлицькому районі Київської області подаю апеляційну скаргу, в якій просить скасувати

незаконне, на його думку, рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволені

позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на

незаконність, необґрунтованість та необєктивність рішення суду, неповне зясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення Кагарлицьким районним судом Київської області норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування рішення.

Як вбачається з матеріалів справи. ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України у Кагарлицькому районі Київської області як потерпіла 1 категорії від наслідків

аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується копією посвідчення (а.с. 13) та є інвалідом 2-ї

групи внаслідок захворювання, пов'язаного з впливом аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до ст. 49 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали

внаслідок Чорнобильської катастрофи", пенсії особам, віднесеним до категорій 1,2,3,4

встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка

призначається після виникнення права на державну пенсію.

В ч. 4 ст. 54 цього Закону передбачено, що в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких

встановлено звязок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими по другій групі

інвалідності 8 мінімальних пенсій за віком.

Згідно ст. 50 Закону особам, віднесеним до категорії І, призначається щомісячна додаткова пенсія

за шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі інвалідам другої групи - 75 % мінімальної пенсії за віком. Ця

додаткова пенсія відповідно до положень ст. 53 цього Закону виплачується повністю незалежно від

заробітку, пенсії чи іншого доходу.

ОСОБА_1, оспорюючи дії відповідача вважала, що вона отримувала пенсію та додаткову пенсію

значно нищу, ніж це передбачено ст. 50 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист

громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у звязку з чим звернулась до суду

за захистом своїх прав.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до

висновку про порушення відповідачем норм ст. 50 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Колегія суддів вважає зазначений висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Статтею 19 ч. 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування,

їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені

Конституцією та законами України.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та Законами України (ст. 113 Конституції України).

При винесенні оскаржуваного рішення суд першої інстанції, виходячи з пріоритетності законів над

підзаконними актами, правомірно прийшов до висновку, що постанова КМ України № 1 від 3 січня

2002 року "Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям

пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету" , суперечить

вимогам ст. 50 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали

внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Також суд першої інстанції правильно не взяв до уваги посилання представника відповідача на ч. 5

ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок

Чорнобильської катастрофи", якою передбачено, що порядок обчислення пенсії по інвалідності, що

настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у звязку з втратою годувальника внаслідок

Чорнобильської катастрофи визначається КМ України, оскільки надання законодавцем такого права

КМ України не означає, що останній встановлюючи такий порядок, може допустити звуження змісту на обсягу прав позивача, встановленого цим же Законом.

Тобто, КМ України повинен був встановити зазначений порядок, не порушуючи положень цього

Закону, в тому числі й інших законів, якими встановлено розмір мінімальної пенсії за віком, розмір

якої визначається лише за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 28 Закону України «Про

загальнообовязкове державне пенсійне страхування» і іншого нормативно-правового акта, який би

визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Згідно з рішенням Конституційного суду України від 22 травня 2008 року за № 10 - рп визнано

неконституційними деякі положення Законів України "Про державний бюджет на 2008 рік", зокрема

п. 28 розділу 2 зазначеного Закону, яким було внесено на 2008 рік зміни до ст. 50 та 54 Закону України

"Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в частині визначення розміру пенсії та додаткової пенсії по другій групі інвалідності, повязаної з

впливом аварії на Чорнобильській АЕС.

Рішення Конституційного Суду України є обовязковим до виконання на всій території України.

Крім того, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року

N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", судам необхідно виходити з

того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента

України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України,

нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів

Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції

міністерств і відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці

на відповідність ж Конституції, так і закону.

Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав

застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює

ці правовідносини.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 "Про незалежність

судової влади" зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають

застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні

права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг

встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод (абз.1 п.19).

Відповідно до положень Конституції України, найвищою соціальною цінністю в Україні є людина,

її права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а їх утвердження

і забезпечення є головним обов'язком держави (ст.3), права і свободи людини є невідчужуваними та

непорушними (стаття 21), їх зміст і обсяг при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних

законів не може бути звужений (стаття 22).

Зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є

обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом

України (лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк).

Окрім того, встановлений ч. 2 ст. 95 Конституції України, ч. 2 ст. 38 Бюджетного Кодексу перелік

правовідносин, які регулюються Законом про Державний бюджет України, є вичерпним, а тому цей

закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій,

передбачених іншими законами України, зокрема Законом України "Про статус і соціальний статус

громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та не може будь-яким чином

змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин.

Суд першої інстанції з урахуванням вище викладеного прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог починаючи з 22 травня 2008 року, оскільки позов подано

9 квітня 2010 року згідно реєстраційного штампу суду першої інстанції (а.с.2).

За таких підстав апеляційна скарга управління Пенсійного фонду України у Кагарлицькому

районі Київської області на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від

6 травня 2010 року не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 197,198,200,205,206 КАС України, колегія судців, -

ухвалила:

апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у Кагарлицькому районі Київської області залишити без задоволення, рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 6 травня

2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ч. 5 ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в

касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після

набрання законної сили.

Головуючий

Судді