Апеляційний суд Житомирської області
Справа 22-ц/0690/1586/11
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2011 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого-судді Кашапової Л.М.

суддів Рафальської І.М.

ОСОБА_1

при секретарі Ковач Р.В.

з участю позивача ОСОБА_2, представника

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ТОВ Торговий дім „Рута-С про визнання договорів позики та іпотеки недійсними

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 25 березня 2011 року, -

в с т а н о в и л а:

В грудні 2010 року ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися в суд з вказаним позовом, в якому просили визнати недійсними договір позики від 01.07.2009 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ Торговий дім „Рута-С на строк до 30.12.2009 року, відповідно до якого позивачу було видано кредит в сумі 71 910грн. на споживчі потреби, та договір іпотеки від 28.09.2009 року, укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ТОВ Торговий дім „Рута-С, за яким на виконання боргових зобовязань була передана в іпотеку квартира АДРЕСА_1.

Посилались на те, що правочини були вчинені під впливом тяжких особистих обставин, якими скористався відповідач, хоча йому було достовірно відомо, що позивачка ОСОБА_2 позбавлена можливості виконати взяті на себе зобовязання на умовах, передбачених договором позики (ст.233 ЦК України), та проти справжньої волі позивачів внаслідок застосування до них психічного тиску у вигляді погроз з боку представників відповідача (ст.231 ЦК України). Характер тяжкої особистої обставини позивачі не зазначили.

Зазначали, що укладенні угоди суперечать нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, оскільки волевиявлення учасників правочину не було вільним, не відповідало їх внутрішній волі (ст.203 ч.ч.1,3 ЦК України), і правочини не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (234 ЦК України).

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 25.03.2011 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалу Овруцького районного суду від 09.03.2011 року про забезпечення позову скасовано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що суд неповно зясував обставини справи, не дав належної оцінки зібраним по справі доказам та змісту укладених договорів, неправильно застосував норми матеріального закону, а тому висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зазначали, що суд безпідставно не взяв до уваги пояснення позивачки ОСОБА_2, що грошових коштів в сумі 71910грн., вказаних в договорі позики, вона з каси товариства не отримувала. Оспорювані угоди були складені за ініціативою відповідача для підтвердження відшкодування спричиненої позивачкою товариству матеріальної шкоди при виконанні трудових обовязків торгівельного агента та з метою уникнути кримінальної відповідальності за розтрату коштів, а тому вважають, що ці угоди були укладені на вкрай невигідних для них умовах і не відповідали їх волевиявленню та внутрішній волі.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з врахуванням наступного.

Згідно вимог ч.ч.1,2,3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст.ст.525,526 ЦК України одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно вимог ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно вимог ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 01.07.2009 року між ОСОБА_2 та ТОВ Торговий дім „Рута-С було укладено договір позики на строк до 30.12.2009 року, відповідно до якого позивачці було видано грошові кошти в сумі 71910грн. на споживчі потреби і вона зобовязувалася погасити позику, сплатити за користування коштами проценти в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором, тобто здійснювати щомісячні платежі в розмірі 17977грн. 50коп. Кошти за вказаним договором ОСОБА_2 отримала згідно видаткового касового ордеру від 01.07.2009 року №5221 та підтвердила факт отримання борговою розпискою від 01.07.2009 року (а.с.38-40).

28.09.2009 року між ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ТОВ Торговий дім „Рута-С було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, відповідно до якого в забезпечення виконання зобовязань за договором позики було передано двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с.41-43).

Позивачка визнала, що на момент звернення до суду сума боргу за оспорюваним договором позики становить 91727грн. 22коп., з яких: 71910грн. основний борг, 14382грн. штраф у розмірі 20%, 3150грн. 25коп. пеня, 431грн. 01коп. відсотки за користування кредитом, 1823грн. 96коп. інфляційні кошти, тобто вона впродовж кількох років не виконувала взяті на себе зобовязання, незважаючи на письмові вимоги відповідача від 22.12.2009 року №177, від 05.03.2010 року №39, які були направлені за місцем проживання позивачів рекомендованими листами (а.с.47-69).

Доказів на підтвердження того, що на час укладення оспорюваних угод в сім позивачів склалися тяжкі обставини і відповідач скористався ними, суду не надано, як не надано і доказів того, що волевиявлення позивачів при укладенні угод не було вільним і не відповідало їх внутрішній волі.

В процесі розгляду справи позивачі не уточнили правових підстав заявленого позову, а зазначені в позовній заяві (ст.ст. 231, 233, 234 ЦК України та ст.ст.203,215 ЦК України) є в контексті спірних правовідносин взаємовиключними, що позбавляє суд, в силу принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого ст.11 ЦПК України, самостійно обрати будь-яку з зазначених позивачами.

За даних обставин суд прийшов до обгрунтованого висновку про те, що підстав для задоволення позову немає.

Доводи апелянтів про те, що суд не дав належної правової оцінки поясненням позивачки ОСОБА_2, що грошових коштів в сумі 71910грн., вказаних в договорі позики, вона з каси товариства не отримувала та що оспорювані угоди були складені за ініціативою відповідача для підтвердження відшкодування спричиненої позивачкою товариству матеріальної шкоди при виконанні трудових обовязків торгівельного агента з метою уникнути кримінальної відповідальності за розтрату коштів, є необґрунтованими, оскільки в позовній заяві не було зазначено обставин та мотивів, які б вказували на безгрошевість угоди, а заяв про зміну чи уточнення правових підстав заявленого позову до суду скаржники не подавали.

У відповідності до вимог ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

З врахуванням того, що оспорюваний договір позики був оформлений у письмовій формі, на підтвердження його безгрошевості повинні бути надані лише письмові докази. Однак позивачі таких доказів суду не надали (акт інвентаризації чи ревізії, яким встановлено розтрату коштів), клопотань про витребування можливих доказів від відповідача не заявляли, на застосуванні ст.231 або ст.233 ЦК України, як єдиної правової підстави для визнання договорів недійсними, не наполягали, що підтверджується навіть змістом апеляційної скарги („...оспорювані нами договори позики та іпотеки були укладені всупереч діючому законодавству- ст.ст.203 ч.1, 215 ч.1 ЦПК України; „договори не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними ст.234 ЦК України; „...що спірні угоди не відповідали внутрішній волі та волевиявленню сторін ст.ст.203 ч.3, 215 ч.1 ЦК України; „...користуючись неспроможністю повернути кошти в строк ст.233 ЦК України; „...погрожуючи кримінальною відповідальністю за допущену розтрату коштів ст.231 ЦК України).

Доводи апелянтів щодо неврахування судом того факту, що передана в іпотеку квартира є єдиним їх житлом, яке на даний час вони можуть втратити, є безпідставними, оскільки предметом даного судового розгляду не було питання щодо звернення стягнення заборгованості за договором позики на предмет іпотеки.

Безпідставним слід визнати і твердження апелянтів про те, що суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, оскільки відповідно до вимог ст.ст.11 ч.1, 60 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається на підставу своїх вимог і заперечень.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують не містять посилань на неправильне застосування судом норм матеріального закону чи порушення норм процесуального закону, які призвели чи могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому підстав для скасування рішення суду немає.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 317 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 25 березня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Судді