Апеляційний суд Одеської області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2011р м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів Погорєлової С.О., Сєвєрової Є.С., при секретарі Пугачовій Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Комунальної Установи «Кодимська центральна районна лікарня» і ОСОБА_1 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 22 лютого 2011р. по справі за позовом Комунальної Установи «Кодимська центральна районна лікарня» до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу завданої майнової шкоди, -

встановила:

13 січня 2011р. Комунальна Установа «Кодимська центральна районна лікарня» звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 працював хірургом лікарні. В період з 12 по 19 травня 2005р. ОСОБА_1 лікував сина ОСОБА_2 В результаті недбалого відношення лікаря ОСОБА_1 до своїх професійних обовязків, син ОСОБА_2 помер 19 травня 2005р.

Постановою Кодимського районного суду від 26 грудня 2008р. ОСОБА_1 був визнаний винним в скоєні злочину, передбаченому ч.1 ст. 140 КК України (неналежне виконання професійних обовязків медичним працівником), та на підставі п.»б» ч.1 ст.6 Закону України «Про амністію» від 19 квітня 2007р., ОСОБА_1 був звільнений від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.140 КК України.

Рішенням Кодимського районного суду від 05 травня 2009р. з лікарні на користь ОСОБА_2 було стягнуто 9044грн.50коп. матеріальних збитків, 60000грн. моральної шкоди, 2000грн. за правову допомогу, а також при виконані рішення суду з підприємства було стягнуто виконавчий збір в сумі 7104грн.45коп.

На підставі викладеного позивач просив стягнути на користь лікарні з ОСОБА_1 в порядку регресу завдану майнову шкоду в сумі 78148грн.95коп.

Рішенням суду від 22 лютого 2011р. позов КУ «Кодимська центральна районна лікарня» задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь лікарні 25000грн. (а.с.39-42).

В апеляційній скарзі КУ «Кодимська центральна районна лікарня» просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову лікарні в повному обсязі, посилаючись на те, що суд необґрунтовано зменшив суму майнової шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача (а.с.43)..

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, справу направити на новий розгляд, посилаючись на те, що суд безпідставно задовольнив частково позов лікарні, так як він не визнає себе винним в смерті сина ОСОБА_2, він оскаржує постанову суду про застосування відносно нього амністії (а.с.46).

В судовому засіданні апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_3 просив зменшити розмір стягнутої майнової шкоди, посилаючись на тяжкий матеріальний стан і відсутність грошей на сплату шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта ОСОБА_3, вивчивши матеріали справи, судова колегія приходить до висновку, що апеляційні скарги КУ «Кодимська центральна районна лікарня» і ОСОБА_3 задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 травня 2005року після медичного лікування в КУ "Колимська ЦРЛ» помер ОСОБА_4, 1977р.н.

За даним фактом прокуратурою Кодимського району було порушено кримінальну справу за ознаками ч.1 ст.140 КК України., та обвинувачення у вказаній справі пред'явлено лікарю хірургу Кодимської ЦРЛ ОСОБА_1, який проводив лікування ОСОБА_4

Постановою Кодимського районного суду від 26 грудня 2008р. ОСОБА_1 був визнаний винним в скоєні злочину, передбаченому ч.1 ст. 140 КК України (неналежне виконання професійних обовязків медичним працівником), та на підставі п.»б» ч.1 ст.6 Закону України «Про амністію» від 19 квітня 2007р., ОСОБА_1 був звільнений від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.140 КК України. Вказана постанова вступила в законну силу і є чинною (а.с.21-22).

Рішенням Кодимського районного суду від 05 травня 2009р. з лікарні на користь мати померлого - ОСОБА_2 було стягнуто 9044грн.50коп. матеріальних збитків, 60000грн. моральної шкоди, 2000грн. за правову допомогу, а також при виконані рішення суду з підприємства було стягнуто виконавчий збір в сумі 7104грн.45коп. (а.с.2-6, 20).

Ухвалою апеляційного суду від 05 листопада 2009р. вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с.31-3).

Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Вказана норма є загальною. Виключення з цього встановлені законом.

За шкоду, заподіяну підприємству, працівник несе відповідальність перед підприємством, з яким перебуває у трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов'язків, відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства.

Зокрема, відповідно до ст. 132 Кодексу законів про працю України за шкоду, завдану підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків працівники, з вини яких завдано шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі.

На підставі п.3 ч.1 ст.134 КЗпП України у повному обсязі підлягає відшкодуванню шкода, заподіяна діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Пунктом 9 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992р. «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» (зі змінами) звернуто увагу на те, що матеріальна відповідальність у повному розмірі шкоди покладається і в тих випадках, коли шкода заподіяна діями працівника, що мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, але він був звільнений від кримінальної відповідальності з підстав, передбачених законом.

Тому, лікарня на підставі п.3 ч.1 ст.134 КЗпП України має право вимагати відшкодування відповідачем ОСОБА_1 завданої шкоди в розмірі, присудженому судом.

Задовольнивши вимоги лікарні частково, а саме в сумі 25000грн., суд першої інстанції, керуючись ч.2 ст.137 КЗпП України, ст.ст.1, 4, 5, 213 ЦПК України вважав можливим зменшити розмір відшкодування шкоди.

При цьому суд першої інстанції прийняв до уваги те, що розмір заявленої до відшкодування шкоди не співрозмірний зі ступенем провини відповідача ОСОБА_1, його особистістю, його майновим станом.

Судом прийнято до уваги, що відповідач ОСОБА_1 є особою похилого віку, інвалідом II групи довічно та пенсіонером по інвалідності, має на утриманні непрацездатну дружину ОСОБА_5, 1952р.н., яка є пенсіонером, ніде не працює. Також суд звернув увагу на те, що на утриманні відповідача тривалий час знаходився важко хворий син ОСОБА_6, 1974р.н., який помер 14 червня 2010р.

Суд вказав, що злочин, передбачений ст. 140 КК України, у скоєні якого був визнаний винним ОСОБА_1, характеризується необережною формою вини, що суттєво знижує ступінь суспільної небезпечності особи відповідача.

Судова колегія погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

Крім того, суд першої інстанції вірно зробив висновок відносно того, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат, так як він від їх сплати звільнений, як інвалід II групи на підставі п.18 ст.4 Декрету КМУ №7-93 від 21 січня 1993р.

Також не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача виконавчий збір в сумі 7104грн.45коп., так як рішення суду про стягнення з лікарні на користь ОСОБА_2 шкоди в сумі 71044грн.50коп. було виконане лише в примусовому порядку.

Статтею 46 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено сплату виконавчого збору в розмірі 10% від стягуваної суми, що склало 7104грн.45 коп. Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що останні хоча і пов'язані зі шкодою, спричиненою діями ОСОБА_1, проте понесені позивачем через його бездіяльність щодо належного виконання судового рішення, сплати яких можна було б уникнути при добровільному виконанні позивачем судового рішення від 05.05.2009р.

Судова колегія не приймає до уваги доводи відповідача ОСОБА_1 відносно того, що він вину свою не визнав та не визнає, що постанова про застосування до нього амністії є незаконною, так як до цього часу вказана постанова є чинною.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а доводи апеляційних скарг КУ «Кодимська центральна районна лікарня» та ОСОБА_1 суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.304, 307, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Комунальної Установи «Кодимська центральна районна лікарня» - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 22 лютого 2011р. залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий (підпис) І.П.Сидоренко

Судді (підписи) С.О. Погорєлова

ОСОБА_7