справа № 2-601/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2011 року квітня 14 дня Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська, одноособово, під головуванням судді Чулініна Д. Г.,

за секретаря Майної Г. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровськ в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, де третьою особою на стороні позивача відділ громадянства, реєстрації та міграції фізичних осіб Бабушкінського РВ Дніпропетровського МУ ГУМВС України в області,

встановив:

Відповідач позов не визнав повністю, заперечуючи відчуженням без його відома і волі квартири, яка була його житлом, та, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду, в судове засідання не зявився, свого представника до суду не направив, про розгляд справи в його відсутність не клопотав та про причини неявки не повідомив, на підставі чого за відсутності заперечень з боку позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно.

Позивач в судове засідання не зявилася, та від її представника подана до суду заява про розгляд справи в їх відсутність з підтриманням повністю вимог, предявлених через суд у березні 2000 року на предмет захисту права власності на добросовісно придбану квартиру в будинку на Запорізькому шосе, 68, в м. Дніпропетровську з підстав створених відповідачем перешкод у здійсненні нею права користування внаслідок оплати комунальних послуг і тягаря утримання цього майна з розрахунку на спільне проживання з нею відповідача як члена сімї попереднього власника, підстави для допуску якого до користування цією квартирою відпали. Обґрунтовуючи підстави неґаторного позову, позивач в своїх заявах вказала, що відповідач на час вчинення купівлі-продажу квартири в лютому 2000 року в ній не проживав, і через тиждень після укладення договору незаконно проник до квартири через вікно та накоїв безлад. У звязку з цим позивач просила усунути перешкоди в користуванні своєю власністю, визнавши припиненим право відповідача на користування житлом у спірній квартирі зі зняттям його місця проживання з реєстрації.

Третя особа, будучи належним чином повідомленою про час і місце судового розгляду, заінтересованості у розгляді справи не проявила, свого представника не направила, на підставі чого відповідно до ст. 36 ЦПК України справа розглянута без її участі.

Відповідач в письмових запереченнях посилався на придбання спірної квартири 24.04.1998 у свою власність через підставну особу ОСОБА_3, яка доводилася йому тещею, для чого «про людське око» оформив договір на її імя як покупця, після чого зробив ремонт, оплачував комунальні послуги, проживав з сім'єю, а в лютому 2000 року він перебував у відрядженні, під час якого дружина, ОСОБА_4, розірвала з ним шлюб та продала спірну квартиру без його відома.

Справа розглядалась неодноразово, і передана Верховним Судом України на новий розгляд за ухвалою від 05.11.2008, якою скасовані рішення цього суду від 26.09.2006 і рішення Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.08.2007 з мотивів відсутності в них висновків щодо виникнення правовідносин найму житла внаслідок неповноти зясування фактичних обставин проживання відповідача в спірній квартирі як члена сімї колишнього власника, а так само висновків про допустимість обраного способу правового захисту, що обовязкові для суду першої інстанції.

На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться.

Суд, дослідивши зібрані докази, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин.

В м. Дніпропетровську з травня 1998 року до серпня 1999 року ОСОБА_2 постійно проживав у квартирі 264 будинку на Запорізькому шосе, 68 (т. 1 а.с. 46-47), до якої поселився зі згоди своєї тещі ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 32), яка набула цю квартиру у приватну власність на умовах укладеного нею 24.04.1998 договору купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 Дніпропетровського міського нотаріального округу із вчиненням про це запису в реєстрі під № 2438 (т. 1 а. с. 12). Тобто, відповідач почав користуватися житлом в квартирі приватного житлового фонду на правах члена сімї її власника згідно з ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР без застережень про порядок користування при вселенні.

Презумпція правомірності договору купівлі-продажу нічим у цій справі не спростована. За час його проживання в квартирі комунальні послуги не оплачувалися, що вбачається з долучених довідок житлово-експлуатаційних організацій та виконавців комунальних послуг, чим спростовуються його заперечення в цій частині.

ОСОБА_3, від імені і в інтересах якої діяла її представник ОСОБА_4, продала, а позивач ОСОБА_1 за ціною в 28 524 гривень купила спірну квартиру згідно з ст.ст. 224, 227 ЦК УРСР на умовах укладеного ними договору купівлі-продажу, який 16.02.2000 в м. Дніпропетровську посвідчила приватний нотаріус ОСОБА_6 Дніпропетровського міського нотаріального округу із записом у реєстрі під № 387 (т. 1 а.с. 13).

Як вбачається з долучених до справи актів житлово-експлуатаційних організацій в сукупності з постановою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2000 про відмову в порушенні кримінальної справи (т. 3 а.с. 9), на час відчуження відповідач ОСОБА_2 продавцю членом сімї вже не доводився, припинивши сімейні відносини після розлучення з її дочкою, та у спірній квартирі не проживав і доступу до квартири не мав, про що свідчить відсутність у нього ключів від вхідних дверей, внаслідок чого він використав пожежну машину для проникнення до квартири увечері 25.02.2000 через вікно кухні. Жодного документу про місце роботи та місце і строк відрядження за весь час судового розгляду всупереч ст. 60 ЦПК України суду не надав.

Суд за браком доказів згідно з ст.ст. 27, 60 ЦПК України відкидає, як не встановлений, факт укладення ОСОБА_3 з колишнім членом її сім'ї, ОСОБА_2, за ст.ст. 156 ч. 4, 162 ЖК УРСР будь-якого договору, який зберіг би силу відповідно до ст. 170 цього Кодексу при переході до ОСОБА_1 права власності на квартиру, і про який би позивачу не повідомила б продавець під страхом відшкодування збитків згідно з ст. 229 ЦК УРСР.

Зясовані обставини переконують суд, що в обстановці укладення договору позивач ОСОБА_1 на момент його підписання не лише не знала, а й не могла знати про будь-які зазіхання ОСОБА_2 майнового характеру щодо прав на спірну квартиру, а договір найму відповідно до ст. 158 ЖК УРСР вони не укладали.

Розвязуючи спір, згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до підстав виникнення права на захист цивільних прав у цій справі належить застосовувати положення ЦК УРСР і Закону України "Про власність", а способи правового захисту через триваючий характер порушення цивільних прав визначаються відповідно до норм чинного ЦК України.

Права колишнього члена сім'ї власника на користування займаним жилим приміщенням згідно з ст. 150 ЖК УРСР визнаються похідними від права власника користуватися квартирою для особистого проживання і проживання членів його сімї, внаслідок чого достатня правова підстава користування цим приміщенням таким членом сім'ї відпадає з припиненням речового права власника на квартиру.

Кожен має право на повагу його власності за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, дотримання якого держава має забезпечити. Суд відзначає, що, з юридичної точки зору, увесь цей час після придбання квартири позивач мала право користуватися і розпоряджатися нею, а так само не відбулося примусового припинення її прав, але, де-факто, внаслідок наявної публічної реєстрації місця проживання відповідача в цій квартирі обмежені можливості позивача за ст. 150 ЖК УРСР власною волею визначати долю своєї квартири з обтяженням її додатковими майновими втратами, хоч би і без позбавлення її фактичного володіння, що за прецедентною практикою тлумачення порушень права на мирне володіння майном Європейським Судом з прав людини в рішенні у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», А52 (1982), та в рішенні від 30.05.2000 у справі «Бельведере Альбергєра проти Італії» визнається непрямою експропріацію, не сумісною з правом на повагу своєї власності.

Таким чином, встановивши відсутність будь-якого дійсного договірного зобовязання найму житла між позивачем і відповідачем, добросовісне набуття позивачем у власність квартири з фактичним володінням нею, суду належить згідно з ст. 391 ЦК України предявлений неґаторний позов задовільнити, незалежно від наявності вини відповідача, який оспорює право власності позивача.

Суд, здійснюючи правосуддя, згідно з ст. 4 ЦПК України захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законами України, через що за змістом позову відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» належить ухвалити у цій справі рішення про визнання відповідача таким, який втратив право користування житлом, яке буде достатньою підставою для зняття з реєстрації місця проживання відповідача за односторонньою заявою позивача, що усуне існуючі перешкоди.

Керуючись ст.ст. 214, 226 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_7 Анатоліївни задовільнити частково.

ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2) права користування квартирою 264 в будинку на Запорізькому шосе, 68, в місті Дніпропетровськ, визнавши його таким, який втратив право користування житлом, зі зняттям ОСОБА_2 з реєстрації в місті Дніпропетровськ за місцем проживання на Запорізькому шосе, 68/264.

ОСОБА_2 вправі подати до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська письмову заяву про перегляд цього заочного рішення протягом десяти днів, починаючи з наступного за днем отримання його копії.

Рішення підлягає оскарженню до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська апеляційної скарги протягом десяти днів, починаючи з наступного за днем вручення його копії, а така само відповідачем з наступного за днем постановлення ухвали про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення.

Суддя