АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Маслов М.І.. Категорія: право власності Доповідач: Даниленко В.М
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2011 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

при секретарі: Подпрядовій В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 липня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу, визнання спадкоємцем четвертої черги за законом, надання права на спадкування разом із спадкоємцем першої черги за законом, визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2011 року позивачка ОСОБА_2 в особі свого вповноваженого представника звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказувала на те, що з 22 вересня 1989 року по 03 квітня 1991 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4.

Не зважаючи на розірвання вказаного шлюбу, вони зі своїм колишнім чоловіком і надалі проживали разом та вели спільне господарство: придбавали меблі, одяг, інші речі домашнього вжитку, продукти харчування, разом зі спільними знайомими відзначали свята, піклувалися одне про одного як подружжя.

Поступово сімейні стосунки між ними почали налагоджуватися, проте повторно шлюб між ними зареєстровано не було, хоча фактично вони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу протягом більш ніж 20 років.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 помер, у зв'язку з чим відкрилася спадщина на все належне йому майно, у тому числі й на квартиру АДРЕСА_1, однак будь-якого заповіту на випадок своєї смерті померлий ОСОБА_4 не залишив, а тому єдиною спадкоємицею останнього за законом є його донька - відповідачка по справі ОСОБА_3, яка за життя батька спілкувалася з ним мало, відвідувала його досить рідко, але отримавши свідоцтво про смерть спадкодавця звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що на протязі 20 років їх спільного життя ОСОБА_4 постійно зловживав алкоголем, часто перебував у нетверезому стані, страждав хронічним алкоголізмом, у зв'язку з чим нею періодично проводилися заходи, спрямовані на виведення його з тяжкого стану алкогольної інтоксикації, позивачка ОСОБА_2 просила суд встановити факт проживання її разом із ОСОБА_4 однією сім'єю з 22 вересня 1989 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а також на підставі ст. 1261, ч. 2 ст. 1259, ст. 1264 ЦК України визнати за нею право на спадкування після смерті останнього разом із спадкоємцем тієї черги, яка має право на спадкування, тобто донькою померлого - ОСОБА_3, та визнати за нею право на спадкування 1/2 частини спадкового майна ОСОБА_4, а саме: квартири АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 та її представник підтримали заявлені нею позовні вимоги й просили суд задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_3 заявлених до неї позовних вимог не визнала та заперечуючи проти задоволення цих позовних вимог, посилалась на їх безпідставність.

При цьому її представник у судовому засіданні пояснила, що сімейні стосунки між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 припинилися ще в 1990 році, коли ОСОБА_4 отримав спірну квартиру (на той час кімната в гуртожитку). Після офіційного розірвання їхнього шлюбу вони проживали окремо, у кожного була своя родина й своє окреме житло, шлюбно-сімейних відносин вони не підтримували, хоча й спілкувалися як сусіди, позаяк мешкали в одному будинку.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 липня 2011 року в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог відмовлено.

Не погодившись із прийнятим судом по справі рішенням та вважаючи його неправильним і незаконним, позивачка ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись в обґрунтування своєї скарги на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що вона представила суду достатньо доказів (показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8) на підтвердження факту тривалого спільного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_4 однією сім'єю, однак суд першої інстанції не надав їм належної оцінки, в зв'язку з чим безпідставно відмовив у задоволенні заявлених нею позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

При цьому, відмовляючи в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог, суд першої інстанції виходив із того, що остання не надала об'єктивних, переконливих доказів на їх підтвердження.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду, оскільки цей висновок відповідає матеріалам цивільної справи та ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється, виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою

Черговість спадкування за законом визначена в ст.ст. 1258, 1261-1265 ЦК України.

Згідно ст. 1264 ЦК України, на яку посилалась позивачка ОСОБА_2 в обґрунтування своїх позовних вимог, четверту чергу спадкоємців за законом складають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю протягом не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Таким чином, для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім'єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти принаймні п'ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім'єю.

Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Тобто поняття сім'ї дається через формулювання її ознак, головною з яких є наявність між її членами взаємних прав та обов'язків, що зумовлені їхнім спільним проживанням.

Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Загальна декларація прав людини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р., у частині третій статті 16 називає сім'ю природним та основним осередком суспільства. Таке ж положення міститься у статті 23 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 р. та у статті 10 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права 1966 року.

Як роз'яснено в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України свідчить про те, що центральною ознакою проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, як однієї із форм організації сімейного життя осіб протилежної статі, є наявність взаємних прав та обов'язків, спільність побуту, а також систематичне ведення ними спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї.

Частиною другою ст. 1259 ЦК України, на яку також посилалася позивачка ОСОБА_2 в обгрунтування свого позову, передбачено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Отже, позивач (спадкоємець за законом наступних черг), який звертається до суду з вимогою про надання йому права на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, має довести належними та допустимими, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України доказами, що він протягом тривалого часу опікувався, матеріально забезпечував та надавав іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані й у зв'язку з цим потребував такої допомоги.

Як встановлено по справі, позивачка ОСОБА_2 з 22 вересня 1989 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з гр-ном ОСОБА_4 (а.с. 13).

Зазначений шлюб було розірвано подружжям в установленому законом порядку 03 квітня 1991 року й у подальшому шлюб між ними повторно не укладався (а.с. 14).

Згідно довідки про смерть, виданої Харківським обласним бюро судово-медичних експертиз, гр-н ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року у віці 45 років внаслідок важкої закритої черепно-мозкової травми (а.с. 92).

Як вбачається з довідки КП «Жилкомсервіс», гр-н ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований та постійно проживав один у квартирі АДРЕСА_1 з 17 серпня 1990 року й по день своєї смерті (а.с. 106).

Згідно копії паспорта позивачки ОСОБА_2 остання з 03 вересня 1997 року зареєстрована за місцем свого постійного проживання в належній їй квартирі АДРЕСА_2 (а.с. 5-9).

При цьому в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження того, що позивачка ОСОБА_2 та померлий, на теперішній час, гр-н ОСОБА_4 після розірвання їхнього шлюбу в квітні 1991 року проживали однією сім'єю як чоловік та жінка, тобто були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов'язки, зумовлені спільним проживанням, та які притаманні сімейним - подружнім відносинам, а також несли спільні витрати, спрямовані на забезпечення життєдіяльності, саме сім'ї, у прямому розумінні цього слова.

Відсутні в матеріалах цивільної справи й докази на підтвердження того, що померлий ОСОБА_4 за свого життя перебував у безпорадному стані через тяжку хворобу або каліцтво, в зв'язку з чим потребував сторонньої опіки, матеріальної чи іншої допомоги, на чому наголошувала позивачка ОСОБА_2 в обґрунтування законності своїх претензій на спадкове майно - належну спадкодавцю ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 з підстав, передбачених ч. 2 ст. 1259 ЦК України.

Твердження ж позивачки ОСОБА_2 про зворотне спростовуються наявними матеріалами цивільної справи, згідно яких спадкодавець ОСОБА_4 будь-якими тяжкими захворюваннями не страждав, мав постійне місце роботи на Харківському підшипниковому заводі, де постійно працював до останнього дня свого життя, отримував пристойну заробітну платню й сторонньої допомоги чи піклування не потребував (а.с. 111, 112, 125-152).

Таким чином, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених ОСОБА_2 позовних вимог за їх безпідставністю.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги позивачки про те, що вона представила суду достатньо доказів (показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8) на підтвердження факту тривалого спільного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_4 однією сім'єю, однак суд першої інстанції не надав їм належної оцінки, що призвело до не правильного вирішення справи по суті, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, позаяк показання зазначених свідків свідчать лише про наявність нормальних, дружніх, людських стосунків між колишнім подружжям, які до речі проживали в одному будинку, що збереглися не зважаючи на факт розірвання їхнього шлюбу, а не про існування фактичних сімейних відносин чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті цивільно-правового спору, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного її вирішення.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 липня 2011 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: