Апеляційний суд Житомирської області
Справа 22-ц/0690/391/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2011 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого-судді Кашапової Л.М.

суддів Зарицької Г.В.

ОСОБА_1

при секретарі Ганько Ю.І.

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ „ПриватБанк в особі філії „Житомирське регіональне управління ПАТ КБ „ПриватБанк про визнання договору нікчемним та застосування наслідків нікчемності правочину

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 17 грудня 2010 року, -

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2009 року ОСОБА_2 звернувся в суд з вказаним позовом, в якому просив визнати нікчемним укладений між сторонами по справі кредитно-заставний договір №ZRZОА від 05.06.2008 року, по якому заставлено транспортний засіб позивача, та зняти заборону на відчуження автомобіля НОМЕР_1 в органах ДАІ, посилаючись на те, що вказаний договір не був нотаріально посвідчений відповідно до вимог ст.13,14 Закону України „Про заставу, ст.577 ЦК України та п.27 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 17.12.2010 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що судом не дано належної оцінки зібраним по справі доказам, неправильно застосовано норми матеріального закону, а тому висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зазначає, що в мотивувальній частині рішення не наведено мотивів, з врахуванням яких судом не було застосовано Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та вимог ст.577 ЦК України, якими передбачено нотаріальне посвідчення договору застави транспортних засобів, а в резолютивній частині зазначено висновок суду щодо договору застави, а не кредитно-заставного договору, який був предметом спору.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ч.ч.1,4 ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч.1 ст.219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Згідно вимог ч.1 ст.577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст.13 Закону України „Про заставу, зі змінами та доповненнями, що набули чинності з 29.07.2010 року, у випадках, коли предметом застави є транспортні засоби, договір застави має бути нотаріально посвідчений.

Згідно вимог ч.ч.1,2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05.06.2008 року між сторонами по справі був укладений кредитно-заставний договір №ZRZОА, згідно умов якого позивач отримав від банку споживчий кредит на суму 31265,82 доларів США терміном до 04.06.2013 року та в забезпечення виконання зобовязань заставив автомобіль НОМЕР_1, що належав йому на праві власності згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № АМС 058604 від 04.06.2008 року, виданого Житомирським ОРЕВ УДАІ УМВС України в Житомирській області.

Вказана угода є двостороннім правочином, оскільки створює обовязки для обох сторін по угоді.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що позивач при підписанні спірного договору чи в послідуючому ставив перед банком вимогу про його нотаріальне посвідчення, суду не надано. Як не надано і доказів на обґрунтування причин оспорення угоди та готовності позивача повернути банку отримані по оспорюваній угоді кошти в іноземній валюті в порядку двосторонньої реституції.

За вказаних обставин суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги є безпідставним, так як на момент укладення спірної угоди сторонами були дотриманні вимоги законодавства, зокрема ст.13 Закону України „Про заставу, оскільки згідно вимог ч.ч.1,2 ст.5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність.

Посилання в апеляційній скарзі на помилкове незастосування судом вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України є безпідставним, оскільки вказаний нормативний акт регламентує лише сферу нотаріальної діяльності і не поширюється на спірні правовідносини, що випливають із зобовязального права.

Доводи апелянта про те, що в мотивувальній частині рішення не наведено мотивів, з врахуванням яких судом не було застосовано вимоги ст.577 ЦК України, є необгрунтованими і спростовуються змістом наведеної в рішенні суду правової норми, яка передбачає обовязковість нотаріального посвідчення договору застави, якщо його предметом є нерухоме майно, і відсилає до конкретного нормативного акту, яким повинно бути врегульоване питання обовязковості нотаріального посвідчення договорів застави транспортних засобів, що і було зроблено законодавцем шляхом внесення доповнень та змін до ст.13 Закону України „Про заставу, які набули чинності з 29.07.2010 року, тобто після укладення оспорюваної угоди.

Посилання апелянта в судовому засіданні на неврахування судом першої інстанції того факту, що автомобіль належить йому та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності згідно рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 03.12.2010 року, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони виходять як за межі правових підстав заявленого позову, так і за межі доводів апеляційної скарги ОСОБА_2

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не містять посилань не неправильність застосування судом норм матеріального закону чи порушення норм процесуального закону, які призвели чи могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому підстав для скасування рішення суду немає.

Поряд з тим, звертає на себе увагу неконкретне та некоректне застосування судом першої інстанції правових термінів при зазначенні категорії позовних вимог в резолютивній частині рішення, що може потягнути за собою різне тлумачення щодо предмету спору, а тому в цій частині рішення суду слід змінити, замінивши в абзаці першому резолютивної частини рішення слова „договору застави на слова „кредитно-заставного договору.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 317 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 17 грудня 2010 року змінити, замінивши в абзаці першому резолютивної частини рішення слова „договору застави на слова „кредитно-заставного договору.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді