АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Категорія: договірні ОСОБА_1
Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2011 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

при секретарі: Подпрядовій В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 червня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про усунення від спадщини, визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2000 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у подальшому неодноразово уточненим та доповненим, до якого у березні 2011 року приєднався залучений до участі в розгляді справи в якості третьої особи ОСОБА_3, про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину, а також усунення відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від спадщини.

В обґрунтування заявленого позову в останній його редакції вказувалося на те, що 20 січня 1999 року помер їх батько - ОСОБА_7, після якого відкрилася спадщина на все, належне йому майно, в тому числі й на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по вул. Ільменській, 23 у м. Харкові.

Після смерті батька їм стало відомо, що ще за свого життя, а саме - 12.03.1996 року останній склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, за яким належну йому 1/2 частину зазначеного житлового будинку заповів своїй доньці від попереднього шлюбу - позивачці ОСОБА_2 та своєму пасинку - відповідачу ОСОБА_8 в рівних частинах кожному.

Спадкоємицею за законом після смерті ОСОБА_7 є його дружина - відповідачка по справі ОСОБА_5

На підставі вказаного заповіту 13 вересня 1999 року відповідач ОСОБА_4В одержав в Одинадцятій Харківській державній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом після померлого ОСОБА_7 (2/6 частки належної спадкодавцю частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по вул. Ільменській, 36 у м. Харкові).

Однак, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вважають, що заповіт ОСОБА_7 було оформлено без урахування дійсного бажання спадкодавця, оскільки через тривалу хворобу він не розумів значення своїх дій, мав проблеми з памяттю та випадки запаморочення, неодноразово лікувався в неврологічному відділенні, в звязку з чим на момент складання спірного заповіту був позбавлений можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Крім того, після складання спадкодавцем ОСОБА_7 вказаного заповіту, розуміючи тяжкий стан останнього, відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відвезли його у село, подалі від медичної допомоги, де кинули помирати та відмовили позивачці відвезти хворого батька до лікарні.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідачі мали змогу надати необхідну допомогу ОСОБА_7, який потребував її, знаходячись у безпорадному стані, але ухилялися від цього, чим поставили спадкодавця в небезпечний для його життя стан, що призвело в підсумку до раптової смерті останнього, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили суд на підставі ст.ст. 55, 524, 528, 529, 545, 548-550 ЦК України (1963 року), ст.ст. 1222-1224, 1257 ЦК України (2003 року):

- визнати недійсним заповіт від 12 березня 1996 року, складений від імені їхнього батька - ОСОБА_7 та посвідчений державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, в частині, згідно якої відповідач ОСОБА_4 є спадкоємцем у рівних частинах із позивачкою ОСОБА_2 спадкового майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_7;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 13 вересня 1999 року державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 3-1286, в частині, згідно якої відповідач ОСОБА_4 є спадкоємцем 4/6 часток спадкового майна померлого ОСОБА_7;

- усунути від спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_7, померлого 20 січня 1999 року, відповідачів ОСОБА_9 та ОСОБА_4 у звязку з їх навмисними протиправними діями щодо спадкодавця.

Зазначена цивільна справа слухалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 червня 2011 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із таким рішення районного суду, та вважаючи його незаконним і необгрунтованим, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просять скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заявлені ними вимоги, визнавши недійсним спірний заповіт, складений від імені ОСОБА_7, а також свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оформлене на імя відповідача ОСОБА_4

В обґрунтування своєї скарги апелянти посилаються на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянти вказують на те, що суд першої інстанції односторонньо підійшов до розгляду справи по суті, приймаючи рішення у справі, не врахував тієї обставини, що на час складання спірного заповіту спадкодавець ОСОБА_7 довгий час хворів, страждав на провали в памяті, мав неадекватну поведінку, безпідставно відмовив у проведенні по справі посмертної почеркознавчої та посмертної комплексної судово-медичної і судової психолого-психіатричної експертизи, в звязку з чим необґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених позовних вимог про визнання спірного заповіту та свідоцтва про право відповідача ОСОБА_4 на спадщину після померлого ОСОБА_7 недійсними.

В іншій частині, що стосується відмови у задоволенні позовних вимог про усунення відповідачів ОСОБА_9 та ОСОБА_4 від спадщини, що відкрилася після померлого ОСОБА_7, рішення суду першої інстанції апелянтами фактично не оскаржується, на чому останні та їх представник неодноразово наголошували й у суді апеляційної інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду в оскаржуваній його частині у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті заявлених позовних вимог, районний суд повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий, і надав їм належну правову оцінку.

Відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог за їх безпідставністю, суд першої інстанції виходив із того, що позивачами не було надано обєктивних доказів на їх підтвердження.

Судова колегія погоджується з таким висновком районного суду, оскільки цей висновок суду першої інстанції відповідає матеріалам цивільної справи й ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом цивільно-правового спору є односторонній правочин - заповіт ОСОБА_7, померлого 20 січня 1999 року, вчинений останнім за свого життя 12 березня 1996 року, за яким спадкодавець заповів належну йому 1/2 частину житлового будинку загальною житловою площею 37,9 кв.м. з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого по вул. Ільменській, № 3 у м. Харкові, своїм спадкоємцям - доньці ОСОБА_2 та пасинку ОСОБА_4 - сину його останньої дружини - відповідачки ОСОБА_5, з якою він більше тридцяти років перебував у шлюбі, в рівних частинах кожному (т. 1 а.с. 40, 43).

Вказаний заповіт складено у письмовій формі та посвідчено державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 за реєстраційним номером 7-1412, тобто цей односторонній правочин відповідає вимогам ст. 541 ЦК УРСР, що діяв на час його вчинення, та ст. 534 того ж Кодексу, згідно якої кожний громадянин міг залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Відповідно до ст. 55 ЦК УРСР, на яку посилалася позивачка ОСОБА_2 в обґрунтування своїх вимог про визнання спірного заповіту недійсним, угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною.

Як розяснено в п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України (ст. 55 ЦК УРСР) поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Таким чином, для визнання правочину недійсним з наведених вище підстав необхідним та обовязковим є встановлення того факту, що саме в момент укладення спірного правочину, а не в будь-який інший момент, особа, яка його уклала, не усвідомлювала своїх дій або не могла керувати ними.

Згідно висновку посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи від 26 листопада 2001 року, проведеної по справі за клопотанням позивачки ОСОБА_2, спадкодавець ОСОБА_7 ознаків психозу та слабоумства на момент складання ним заповіту 12 березня 2006 року не виявляв, при цьому в нього малися ознаки склерозу судин головного мозку без психозу та слабоумства. Спадкодавець ОСОБА_7 міг розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент вчинення вказаного правочину.

Зазначена обставина підтверджена й показаннями третьої особи по справі - нотаріуса ОСОБА_6, яка в судовому засіданні пояснила, що при складанні та посвідченні нею заповіту ОСОБА_7 12 березня 2006 року останній був адекватним і ніяких сумнівів у його волевиявленні чи дієздатності взагалі не виникало.

При цьому матеріали цивільної справи не містять будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України доказів, на підтвердження зворотнього, та які б викликали сумніви у правильності зазначеного вище висновку експертів, повязані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції. приймаючи рішення у справі, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених позовних вимог про визнання заповіту ОСОБА_7 та виданого на підставі нього свідоцтва про право на спадкування за заповітом на імя відповідача ОСОБА_10 недійсними, за їх безпідставністю.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції односторонньо підійшов до розгляду справи по суті, безпідставно відмовив у проведенні по справі посмертної почеркознавчої та посмертної комплексної судово-медичної і судової психолого-психіатричної експертизи, в звязку з чим необґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених позовних вимог про визнання спірного заповіту та свідоцтва про право відповідача ОСОБА_4 на спадщину після померлого ОСОБА_7 недійсними, то ці доводи апелянтів судова колегія оцінює критично та відхиляє, виходячи з наступного.

Як зазначалося вище, одним із основних принципів, на засадах якого здійснюється цивільне судочинство, є принцип змагальності, в основу якого обовязок доказування по справі - збору процесуального матеріалу покладено на сторони спору, які більше за інших заінтересовані у встановленні істини по справі та в звязку з цим повинні виявити відповідну ініціативу та енергію при вирішенні спору по суті.

При цьому законодавець надає рівні права обом сторонам, а також іншим особам, які беруть участь у справі, щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості, та покладає обовязок на заінтересованих у вирішенні справи осіб довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 27, ст. 131 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати наявні у них докази до або під час попереднього засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, до початку розгляду справи по суті.

Особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

Разом із тим, як вбачається з матеріалів цивільної справи, яка слухалася судами на протязі значного тривалого часу - більше одинадцяти років, та розгляд якої неодноразово відкладався та переносився судом здебільшого у звязку з численними неявками в судове засідання саме позивачки ОСОБА_2 та її представника, останні протягом років будь-яких клопотань про призначення по справі повторної чи додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи для зясування психічного стану спадкодавця ОСОБА_7 в момент вчинення ним заповіту не заявляли й уперше це клопотання було заявлено стороною позивачів у 2009 році без належного його обґрунтування, а тому суд першої інстанції правильно відмовив у його задоволенні, як відмовив у задоволенні й інших клопотань про призначення по справі судово-медичної, почеркознавчої та психологічної експертиз, які направлені на подальше затягування розгляду справи судом та проведення яких згідно приписів ст. 145 ЦПК України взагалі не є обовязковим.

При цьому судова колегія звертає увагу й на ту обставину, що при зверненні до нотаріальної контори у вересні 1999 року зі спільною заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_7 та видачу свідоцтва про право на спадкове майно, позивачка ОСОБА_2 будь-яких претензій до змісту батьківського заповіту не мала, отримала офіційне свідоцтво про право на свою долю спадщини відповідно до умов заповіту без заперечень, але до суду з відповідним позовом про оспорювання цього заповіту звернулася лише у червні 2000 року, тобто майже через рік (т. 1 а.с. 43-45).

Крім того, як вбачається з матеріалів цивільної справи, фактично предметом спору з урахуванням кола спадкоємців, що прийняли спадщину, є 3 кв.м. жилої площі в успадкованій 1/2 частині житлового будинку по вул. Ільменській, № 3 у м. Харкові, у якій спадкодавець ніколи не проживав, та яка в звязку з ініційованим позивачкою спором за своїм призначення спадкоємцями не використовується та знаходиться в занедбаному, не придатному для проживання стані, що з урахуванням наведеного вище свідчить про те, що дійсною підставою заявленого позивачкою ОСОБА_2 позову є не спірність зазначеного заповіту, як одностороннього правочину, а небажання останньої змиритися з волею спадкодавця.

Інші доводи апеляційної скарги, наведені в її обґрунтування, є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті цивільно-правового спору, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, приймаючи до уваги наведене, та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 червня 2011 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: