Апеляційний суд Івано-Франківської області
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2011 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого Фединяка В.Д.

суддів: Беркій О.Ю., Шишка А.І.

секретаря Шемрай Н.Б.

з участю представника ТзОВ «ОСОБА_1 Віта ІФ» ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3- ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ТзОВ «ОСОБА_1 Віта ІФ» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди за апеляційною скаргою ТзОВ «ОСОБА_1 Віта ІФ» на рішення Івано-Франківського міського суду від 14 вересня 2011 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом і з урахуванням уточнених позовних вимог зазначав, що 1 липня 2008 року з ініціативи адміністрації його звільнено з посади інженера ТзОВ «ОСОБА_1 Віта ІФ». Своє звільнення з роботи позивач вважав незаконним, посилаючись на те, що відповідачем у наказі не з вказані підстави звільнення з роботи і про таке звільнення з роботи його повідомили тільки 24 березня 2010 року. У звязку з цим просив поновити його на посаді інженера ТзОВ «ОСОБА_1 Віта ІФ», стягнути 12100 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 12100 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, 5000 грн. моральної шкоди заподіяної незаконним звільненням та поновити встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду за захистом порушеного права.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 вересня 2011 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТзОВ «ОСОБА_1 Віта ІФ» на користь ОСОБА_3 12100 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 12100 грн. середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи і 1000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Всього 25200 грн.

______________________________________________________________________________

Справа №22-ц-1778/2011 головуючий у 1інст. ОСОБА_5

Категорія 51 суддя-доповідач ОСОБА_6

В апеляційній скарзі представник ТзОВ «ОСОБА_1 Віта ІФ» ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову, вказуючи на те, що суд неповно зясував обставини справи, дав неправильну оцінку доказам у цій справі, допустив порушення норм матеріального і процесуального права, тому ухвалив помилкове рішення. На думку представника апелянта, суд не врахував того, що позивача звільнено з роботи з дотриманням трудового законодавства, протягом 2008-2010 роки позивач роботи у відповідача не виконував, на роботу не виходив і самостійно займався підприємницькою діяльністю. Крім цього, позивач пропустив встановлений ст. 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду за захистом порушеного права.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити цю скаргу.

Представник позивача ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнав і вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до положень ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 наказом №1 від 01.07.2008 року звільнено з роботи без зазначення статті КЗпП України, при звільненні з роботи не проведено повного розрахунку і не видано у день звільнення трудову книжку, тому його позовні вимоги підлягають задоволенню.

Такий висновок суду є передчасним і погодитись з ним не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 за сумісництвом перебував у трудових з ТзОВ «ОСОБА_1 Віта ІФ» на посаді інженера. Наказом №1 від 1 липня 2008 року його було звільнено з роботи з ініціативи адміністрації у звязку змінами в організації виробництва і праці та скорочення штату працівників. Профспілкової організації на вказаному товаристві не створено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган може розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого спільним наказом Мінпраці, Мінюсту та Мінфіну України від 28 червня 1993 року N 43, звільнення з роботи за сумісництвом проводиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці, без виплати вихідної допомоги.

Згідно з вимогами ст. 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди органу первинної профспілкової організації допускається у випадку звільнення з суміщувальної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством.

Встановлено, що позивач за два місяці був попереджений про скорочення займаної ним посади інженера ТзОВ «ОСОБА_1 Віта ІФ» та звільнення з роботи. Зазначені обставини підтверджуються копією наказу відповідача №8-К від 30.04.2008 року та копією складеного акта від 30.04.2008 року про відмову позивача від підпису про ознайомлення з наказом про скорочення штату працівників (а.с.23,24).

Враховуючи наведене, позивача звільнено з роботи з дотримання вимог п.1.ч.1 ст. 40 КЗпП України і підстав, для поновлення його на роботі не встановлено.

Відповідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Постановою Пленуму Верховного суду України №13 від 24 грудня 1999 року »Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у п. 9 розяснено, що на працівників, які звільнені за п. 1 ст. 40 КЗпП з роботи за сумісництвом, передбачене ст. 49-3 КЗпП правило про збереження заробітної плати не поширюється (крім вихідної допомоги), оскільки їх не можна віднести до категорії працівників, що потребують працевлаштування, в розумінні чинного законодавства.

У звязку з цим не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за час затримки розрахунку при звільненні з роботи і стягнення моральної шкоди, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону та не встановлено вини відповідача у заподіянні йому моральної шкоди.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції неповно зясував обставини, які мають значення для справи, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з підстав, встановлених п.1ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову.

Згідно зі змістом ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ТзОВ «ОСОБА_1 Віта ІФ» задовольнити. Рішення Івано-Франківського міського суду від 14 вересня 2011 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову до ТзОВ «ОСОБА_1 Віта ІФ» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ТзОВ «ОСОБА_1 Віта ІФ» 125 грн. судового збору і 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з часу набрання законної сили.

ОСОБА_8 ОСОБА_6

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_1