АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Категорія: визнання недійсним договору ОСОБА_1
дарування ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого-судді: Гальянової І. Г.

суддів: Бородіна М.М.

ОСОБА_3

за участю секретарів: Балашова О.Г., Сватенко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 травня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

08 квітня 2010 року позивач звернулась у суд з позовом , в якому на підставі ст.ст.203, ч.3 ст.215, ст.ст. 216,229 ЦК України, просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку № 24 по вул. Карагандинській у м. Харкові , укладений 28 лютого 2006 року між нею та відповідачем ОСОБА_4 та посвідчений державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 як такий, що вчинений під впливом помилки . Застосувати наслідки недійсності зазначеного правочину шляхом визнання за нею права власності та зазначений житловий будинок літ. «А-1» з прибудовами , житловою площею 38,4 кв. м . з надвірними будівлями літ. Б,И,Е,б,Ж,В,З,Г,Д,І, огорожі № 4,5,1,6,3. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати у справі , а саме: витрати по сплаті судового збору в сумі 326 грн., витрати на ІТЗ в сумі 120 грн.

Свої вимоги обгрунтовувала тим, що проживає у спірному будинку та у листопаді 2005 року,її онука, відповідач ОСОБА_4 у зв»язку з її похилим віком запропонувала укласти договір довічного утримання,за яким вона буде за нею доглядати,щоденно до неї приходити, щомісяця надавати їй гроші в сумі 200 грн. на лікарські засоби, утримувати її житловий будинок та присадибну ділянку в належному стані до її смерті. Замість цього вона зобов»язувалась переоформити на ім. »я відповідача належний їй спірний житловий будинок,з умовою її проживання в будинку до смерті. Позивач зазначає, що погодившись з зазначеними умовами 28 лютого 2006 року уклала з відповідачем договір, вважаючи,що в ньому передбачені всі зазначені вище умови, однак на початку вересня 2009 року відповідач припинила виконувати дані їй обіцянки.

Позивач також зазначає,що після укладання договору,його екземпляр залишився у відповідача, у зв»язку з чим у січні 2010 року вона звернулась в КП «ХМБТІ»з проханням надати копію договору та отримавши копію, дізналась,що уклала з відповідачем не договір довічного утримання, а договір дарування. Позивач зазначає,що договір дарування укладати не бажала та помилялась щодо правових наслідків при його укладанні, оскільки домовлялась з відповідачем про укладання договору довічного утримання. Крім цього позивач також зазначає на те,що вказаний договір укладений нею під впливом помилки,щодо обставин та природи цього договору, вважаючи що його зміст містить умови договору довічного утримання ( а.с.3-4).

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача підтримав позовні вимоги з зазначених підстав.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 травня 2010 року позовні вимоги позивача, задоволені.

Суд визнав недійсним договір дарування житлового будинку № 24 по вул. Карагандинській у м.Харкові, укладений 28 лютого 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та посвідчений державним нотаріусом шостої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_6.

Суд застосував наслідки недійсності правочину шляхом визнання за ОСОБА_5 права власності на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями та стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати у справі : витрати по сплаті судового збору в сумі 326 грн., витрати на ІТЗ в сумі 120 грн. .

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2011 року, ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні заяви про перегляд зазначеного заочного рішення суду( а.с.79-80).

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення по суті її позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує неповним з»ясуванням судом всіх обставин справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи через порушення судом норм процесуального права.

Апелянт зазначає, суд розглянув справу за її відсутності, хоча повісток в суд вона не отримувала у зв»язку з тим,що не мешкає в спірному будинку та підписи щодо отримання таких повідомлень вчинені не нею.

Апелянт також зазначає, що доводи, викладені позивачем не відповідають дійсності щодо умов про догляд за позивачем, оскільки такий догляд вона стала здійснювати разом зі своїми батьками задовго до укладання договору дарування, ще у 1998 році після смерті молодшого сина позивача та брата її батька та у зв»язку з тим, що дружина сина відмовилась доглядати позивача, хоча і залишилась проживати з нею та позивач спочатку у 2000 році склала на її ім »я заповіт. Крім того, апелянт зазначає, що складання заповіту , а потім договору дарування, свідчить про те,що позивач таким чином висловлювала їй та її батькам подяку за турботу про неї та про намір позивача щодо укладання саме договору дарування свідчить її заява до КП «ХМБТІ» від 12.11.2004 року про замовлення витягу , в якій при замовленні документів позивач зазначала мету замовлення документів « для дарування» . Апелянт також зазначає, що бажання подарувати їй будинок позивач пояснювала тим, що договір дарування є більш надійним засобом залишити її будинок їй у власність ,оскільки виказувала побоювання щодо того, що її невістка ОСОБА_7 та онук після її смерті можуть чинити їй перешкоди в оформленні прав на будинок , незважаючи на наявність заповіту.

21 червня 2011 року ОСОБА_4 звернулась до апеляційного суду з заявою про забезпечення зазначеного позову шляхом накладення арешту на спірний житловий будинок.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2011 року , вказана заява задоволена частково .Позов забезпечено шляхом заборони відчуження спірного домоволодіння.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач, в особі свого представника, посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечень на апеляційну скаргу, судова колегія приходить до висновку,що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги позивача ,суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

При цьому матеріали справи свідчать про те , що спірний житловий будинок належав позивачу на праві приватної власності з 26 липня 1990 року , а саме: 1/2 його частина на підставі свідоцтва про право власності та 1/2 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом .

Судом першої інстанції також встановлено, підтверджено наявними у справі доказами , що 28 лютого 2006 року між позивачем та відповідачем у справі був укладений договір дарування зазначеного вище житлового будинку з надвірними будівлями ( а.с.6).

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому стороні(обдарованому) безоплатно майно ( дарунок) у власність.

Договір ,що встановлює обов»язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

В ч.1 ст. 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання ( догляду) одна сторона ( відчужував) передає другій стороні ( набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину , інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов»язується забезпечувати відчужувача утриманням та ( або ) доглядом довічно.

Як свідчать вказані норми права, як договір дарування , так і договір довічного утримання передбачають передачу відчужувателем у власність набувачу майна, тобто в частині передачі у власність нерухомого майна вказані договори є тотожними. При цьому характерною особливістю договору дарування є його безоплатний характер, тобто за таким договором відсутній зустрічний еквівалент у вигляді дій набувача майнового або немайнового характеру.

Згідно до вимог ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнано судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін.

В правових позиціях, які містяться в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено , що обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Позивач на час вчинення оспорюваного нею правочину мала похилий вік ( 74 роки), тобто за віком потребувала сторонньої допомоги. Цей факт не заперечується і відповідачем.

Як свідчить текст апеляційної скарги відповідача , вона разом зі своїми батьками здійснювала догляд за позивачем з 1998 року, купувала їй ліки, продукти харчування утримувала будинок та присадибну ділянку та виконувала ці обов»язки як до, так і після укладання договору дарування ( а.с.87-89).

Вказане, а також тотожність договору дарування та довічного утримання в частині передачі у власність відповідачу зазначеного нерухомого майна, свідчить про те, що при укладанні оспорюваного правочину, між сторонами існувала домовленість щодо зобов»язань відповідача надавати матеріальну та моральну допомогу бабусі - позивачу у справі, а також підтверджує доводи позивача щодо помилки в природі правочину , а саме : прав і обов»язків сторін при укладанні договору дарування зазначеного вище житлового будинку.

Крім того, як вбачається із тексту договору дарування від 28 лютого 2006 року при його підписанні текст договору сторонам не оголошувався , ними не читався ( а.с.6).

Вказані обставини, а також тотожність договору дарування та довічного утримування щодо передачі у власність відповідачу зазначеного нерухомого майна, свідчать про те, що в силу похилого віку та юридичної неграмотності, позивач при вчиненні вказаного правочину помилялась щодо природи договору дарування , прав та обов»язків сторін.

Матеріали справи також свідчать про те, що іншого житла позивач не має та проживає у зазначеному домоволодінні , тобто передавши безоплатно у власність вказаний житловий будинок відповідачу фактично позбавила себе житла і цей факт свідчить про те, що зазначена помилка має істотне значення для неї .

Крім того, пояснення допитаних в судовому засіданні суду апеляційної інстанції сторін, свідків, фактичні обставини справи, а саме : той факт ,що як до підписання оспорюваного договору дарування, так і після його підписання відповідач була зобов»язана вчиняти на користь позивача дії майнового характеру, надававши позивачу допомогу по її утриманню, свідчать про те, що укладений між сторонами договір дарування не є безоплатним, як того вимагає ч.1 ст. 717 ЦК України.

Та обставина, що позивач не мала примірника договору дарування підтверджується даними його тексту поясненнями сторін та у зв»язку з тим, що текст договору нею був прочитаний у січні 2010 року після отримання його копії в Харківському міському БТІ, підтверджує її доводи про час , коли їй стало відомо про порушення її цивільних прав з боку відповідача.

Крім того , судом апеляційної інстанції також встановлено та цей факт не заперечується сторонами, що наприкінці 2009 року між позивачем та відповідачем склались неприязненні стосунки та на час звернення її у суд з вказаним позовом взаємовідносини між сторонами та догляд відповідачем за позивачем припинились.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання зазначеного договору дарування недійсним з підстав вчинення його позивачем внаслідок помилки та приведення сторін у первісний стан у відповідності до ст. 216 ЦК України.

Висновок суду щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у справі також відповідає вимогам ст. 88 ЦПК України.

Доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі, вказаний висновок суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни ухваленого у справі заочного рішення, оскільки у відповідності до ч.2 ст. 308 ЦПК України ,не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на наведене судова колегія приходить до висновку про залишення заочного рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313, 315, 319, 218 ЦПК України судова колегія ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, відхилити .

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 травня 2010 року, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді :