Апеляційний суд Житомирської області
Справа 22-ц/0690/329/11
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2011 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого-судді Кашапової Л.М.

суддів Зарицької Г.В.

ОСОБА_1

при секретарі Пюра Г.В.

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовами прокурора Брусилівського району Житомирської області в інтересах держави в особі Морозівської сільської ради, комунального підприємства „Морозівське СКП та комунального підприємства „Морозівське СКП до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди

за апеляційними скаргами прокурора Брусилівського району Житомирської області в інтересах комунального підприємства „Морозівське СКП та комунального підприємства „Морозівське СКП на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 14 грудня 2011 року,

в с т а н о в и л а :

В квітні 2010 року прокурор Брусилівського району Житомирської області, діючи в інтересах держави в особі Морозівської сільської ради, звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, в якому просив стягнути з відповідачки кошти на відшкодування завданої при виконанні трудових обовязків шкоди в сумі 4194грн. 15коп. та судові витрати на користь держави.

Посилався на те, що відповідачка, працюючи головним бухгалтером СКП „Морозівське, яке в послідуючому було реорганізоване в комунальне підприємство „Морозівське СКП, та виконуючи обовязки керівника підприємства, в період з 14.04.2009 року по 02.07.2009 року з порушенням вимог чинного законодавства незаконно нарахувала і виплатила собі заробітну плату в сумі 1795грн. 29коп., з порушенням вимог чинного законодавства перерахувала кошти: до фонду соціального страхування в сумі 573грн. 03коп. та податок на прибуток в сумі 592грн. 08коп., безпідставно привласнила кошти по позиці в сумі 1162грн. 29коп. та заподіяла шкоду місцевому бюджету в сумі 71грн. 46коп.

В липні 2010 року прокурор подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив залучити до участі в справі в якості позивача комунальне підприємство „Морозівське СКП та стягнути з ОСОБА_2 незаконно присвоєні кошти в сумі 4194грн. 15коп. на користь вказаного комунального підприємства.

Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 07.07.2010 року притягнуто до участі в справі в якості позивача комунальне підприємство „Морозівське СКП.

В вересні 2010 року комунальне підприємство „Морозівське СКП звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2, в якому просило стягнути з відповідачки 5488грн. 88коп. на відшкодування завданої шкоди при виконанні трудових обовязків та судові витрати.

Посилалось на те, що ОСОБА_2, працюючи головним бухгалтером комунального підприємства та виконуючи обовязки керівника підприємства, в період з 14.04.2009 року по 02.07.2009 року з порушенням вимог чинного законодавства незаконно отримала з каси підприємства кошти в рахунок оплати праці в сумі 600грн. по видатковому касовому ордеру від 19.06.2009 року на імя практиканта ОСОБА_3 і на вказану суму були проведені всі нарахування в бюджет, внаслідок чого підприємству завдано збитків в розмірі 835грн. 44коп.; незаконно присвоїла 4122грн. 69коп. у вигляді заробітної плати, позики, компенсаційних виплат та заподіяла бюджету шкоди в розмірі 71грн. 46коп.; неналежно віднеслась до виконання своїх обовязків, повязаних з перерахунком Пенсійному фонду відсотків з відпускних по Чорнобилю, внаслідок чого підприємство сплатило фінансові санкції в сумі 490грн. 75коп.

Ухвалою Брусилівського районного суду від 18.10.2010 року позов прокурора Брусиловського району до ОСОБА_2 про повернення незаконно привласнених коштів обєднано в одне провадження з позовом комунального підприємства „Морозівське СКП до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди.

Рішенням Брусилівського районного суду від 14.12.2010 року позови задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь комунального підприємства „Морозівське СКП середньомісячну заробітну плату в розмірі 700грн. та судові витрати в сумі 171грн.

В апеляційній скарзі комунальне підприємство „Морозівське СКП просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що суд не дав належної оцінки зібраним по справі доказам, неправильно застосував норми матеріального закону, порушив норми процесуального закону, а тому висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зазначало, що судом не було враховано, що 07.07.2009 року ОСОБА_2 написала заяву про звільнення, але причину звільнення не вказала. На сьогоднішній день відповідачкою не передані основні засоби, бухгалтерські документи, головна бухгалтерська книжка і вона відмовляється добровільно відшкодувати завдану підприємству неналежним виконанням трудових обовязків шкоду в розмірі 5488грн. 88коп.

В апеляційній скарзі прокурор Брусилівського району, діючи в інтересах комунального підприємства „Морозівське СКП, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким стягнути в ОСОБА_2 на користь комунального підприємства заподіяну шкоду в розмірі 4194грн. 15коп., посилаючись на те, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим, оскільки суд не дав належної оцінки зібраним по справі доказам, неправильно застосував норми матеріального закону та порушив норми процесуального закону.

Зазначає, що при визначенні розміру відшкодування не було враховано форми вини відповідачки і конкретні обставини, за яких було заподіяно шкоду.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з врахуванням наступного.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. При покладені матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Згідно ст.ст. 132, 133 п.2 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

У відповідності з законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, випускові недоброякісної продукції, розкраданню, знищенню і зіпсуттю матеріальних чи грошових цінностей.

Відповідно до вимог ст. 134 п.п. 1, 3, 6 та ст. 135-1 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків та у інших випадках.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_2 працювала головним бухгалтером комунального підприємства „Морозівське СКП. Розпорядженням сільського голови Морозівської сільської ради Брусилівського району Житомирської області від 14.04.2009 року №6 відповідачку призначено виконуючою обовязки начальника комунального підприємства „Морозівське СКП з правом першого одноосібного підпису фінансово-банківських документів, інших документів, угод, зобовязань, звітів та балансів.

06.07.2009 року ОСОБА_2 подала заяву про звільнення її з роботи з 07.07.2009 року. Наказом від 16.07.2009 року №20 вона була звільнена з роботи згідно п.4 ст.40 КЗпП України в звязку з невиходом на роботу без поважних причин.

Фактично ОСОБА_2 в період з 14.04.2009 року по 01.07.2009 року суміщала роботу на двох посадах: головного бухгалтера та начальника комунального підприємства „Морозівське СКП, тобто мала змогу самостійно видавати накази по підприємству та проводити нарахування всіх виплат по заробітній платі.

В результаті перевірки, проведеної т.в.о. начальника КРВ в Брусилівському районі ОСОБА_4 відповідно до доручення прокуратури Брусилівського району Житомирської області (довідка від 19.02.2010 року), встановлено, що станом на 16.07.2009 року (на момент звільнення відповідачки з роботи) виявлено дебіторську заборгованість по її заробітній платі в сумі 1795грн. 29коп., тобто ОСОБА_2 нарахувала собі та отримала зайві кошти на вказану суму.

Так, в результаті перевірки виявлено, що відповідачкою було:

-безпідставно, за відсутності заяви та наказу керівника підприємства нараховано та виплачено в березні 2009 року компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 550грн. 89коп., чим порушено ст.24 Закону України „Про відпустки та п.п.2.1,2.2,2.13,2.14 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 та п.1 ст.9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні;

-в квітні та травні 2009 року за відсутності наказу по підприємству нараховано та виплачено надбавку до заробітної плати в загальній сумі 669грн. 64коп. (за квітень 357грн. 14коп., за травень 312грн. 50коп.), чим порушено ст.1,2 розділу І Закону України „Про оплату праці, п.п.2.1,2.2,2.13,2.14 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 та п.1 ст.9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні;

-в червні 2009 року нараховано заробітну плату за повний відпрацьований червень місяць та ще й по підвищеному посадовому окладу в розмірі 759грн. 30коп. замість 700грн., тоді як ОСОБА_2 відповідно до поданої заяви та наказу по підприємству від 19.06.2009 року №14 знаходилась у відпустці, як потерпіла від аварії на ЧАЕС з 22.06.2009 року по 07.07.2009 року, що підтверджується і табелями відпрацьованого робочого часу за червень та липень 2009 року. Зайве нарахування заробітної плати за червень 2009 року складає 292грн. 63коп., чим порушено п.п.2.1,2.2,2.13,2.14 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88;

-не рознесено по бухгалтерських рахунках отриманий відповідачкою аванс в сумі 282грн. 13коп., що був виплачений через касу підприємства, і на який не було зроблено ніяких нарахувань до фонду соціального страхування;

-на зайво нараховану заробітну плату в сумі 1513грн. 16коп. (нараховано по особовому рахунку 4171.13, тоді як належало нарахувати 2657.97) проведено нарахування та перераховано кошти до фонду соціального страхування в сумі 573грн. 03коп. Сума зайво нарахованої та отриманої заробітної плати (1513.16+282.13) та сума перерахувань до фондів (573.03) по бухгалтерському та податковому обліку віднесена на валові витрати підприємства, що спричинило заниження бази оподаткування для розрахунку податку на прибуток підприємства та недоотримання бюджетом коштів на суму 592грн. 08коп., чим порушено п.5.1 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємства та п.п.3,6,7 ст.8 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні;

-в порушення вимог п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 при нарахуванні та здійсненні виплат за час відпустки, як потерпілій від аварії на ЧАЕС, в розрахунок власної середньої заробітної плати ОСОБА_2 було включено компенсацію за невикористану відпустку та безпідставно нараховані надбавки в квітні та травні 2009 року, а також для розрахунку невірно взятий період обчислення відпускних, що спричинило безпідставне завищення розміру відпускних на суму 51грн. 83коп. На суму відпускних проведено надлишкове перерахування до фонду державного соціального страхування в розмірі 19грн. 63коп., які повернуто відділом УПЗН в Брусиловському районі в серпні 2009 року та виплачені ОСОБА_2;

-за наявності непогашеного залишку безпроцентної позики в сумі 162грн. відповідачка по заяві від 30.04.2009 року, без рішення зборів трудового колективу, отримала на підприємстві по видатковому касовому ордеру №50 від 29.04.2009 року повторну позику в розмірі 1000грн.

Крім того, внаслідок дій відповідачки підприємству було завдано матеріальну шкоду у вигляді зайвих грошових виплат, а саме:

-нею прийнято 17.05.2009 року на безоплатну практику на підприємстві ОСОБА_3, на імя якого 19.06.2009 року оформлено видатковий касовий ордер на суму 600грн., кошти по якому виплачені, однак не ОСОБА_3 На вказану суму у бюджет проведені відрахування в розмірі 235грн. 44коп.;

-не перераховано відділенню Пенсійного фонду в Брусиловському районі відсотки з відпускних по Чорнобилю, внаслідок чого підприємством були сплачені санкції в сумі 490грн. 75коп.

З вищенаведеного вбачається, що внаслідок винних дій відповідачки, яка перебувала в трудових відносинах з комунальним підприємством „Морозівське СКП і неналежно виконувала обовязки головного бухгалтера та начальника підприємства, останньому завдано матеріальної шкоди понад 5000грн. зайвими грошовими виплатами внаслідок неправильного ведення бухгалтерського обліку на підприємстві.

Чинним трудовим законодавством не передбачено повної матеріальної відповідальності керівника підприємства чи головного бухгалтера. Будь-яких документальних доказів на підтвердження того, що відповідачка була матеріально-відповідальною особою суду не надано. Письмовий договір про повну матеріальну відповідальність ОСОБА_2 за збереження грошових цінностей не укладався, що сторонами не оспорюється.

Відповідно до вимог ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З вищезазначеного випливає, що для вирішення питання про можливість покладення на ОСОБА_2І повної матеріальної відповідальності згідно п.3 ст.134 КЗпП України висновок про те, що шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки правопорушень, переслідуваних у кримінальному порядку, повинен зробити правоохоронний орган, до повноважень якого віднесено вирішення питань кримінального переслідування.

Однак позивачі не надали суду документальних доказів про те, що відносно відповідачки було ухвалено обвинувальний вирок чи наявність складу злочину в її діях була встановлена слідчими органами (притягнення до кримінальної відповідальності з наступним припиненням провадження у справі за нереабілітуючою підставою, яка не виключає кримінальну відповідальність).

З врахуванням вищезазначеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивачі не довели при розгляді справи в суді наявність обставин для покладення на відповідачку повної матеріальної відповідальності за шкоду, завдану нею при виконанні трудових обовязків, а тому обґрунтовано, на підставі ст.ст. 132, 133 п.2 КЗпП України, стягнув з ОСОБА_2 на відшкодування шкоди середньомісячний заробіток в розмірі 700грн.

Посилання апелянтів на те, що судом неправильно застосовані норми матеріального закону, є безпідставними, оскільки жоден з позивачів ні в позовній заяві, ні в процесі розгляду справи не зазначив конкретних правових підстав позовних вимог, обмежившись посиланням на ст.130 КЗпП України, яка визначає лише загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників.

Доводи апелянтів щодо неврахування судом тих обставин, що 07.07.2009 року ОСОБА_2 написала заяву про звільнення, але причину звільнення не вказала, і що відповідачкою не передані основні засоби, бухгалтерські документи, головна бухгалтерська книжка і вона відмовляється добровільно відшкодувати завдану підприємству неналежним виконанням трудових обовязків шкоду, є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування.

Оскільки перед судом не ставились вимоги щодо зобовязання вчинити дії в звязку з ухиленням відповідачки від виконання певних обовязків чи щодо законності підстав звільнення її з роботи, суд правомірно не брав до уваги обставин, повязаних зі звільненням відповідачки з роботи та ухилення її від офіційної передачі бухгалтерських документів, оскільки вони не стосувалися предмету спору. Відмова ж відповідачки добровільно відшкодувати завдану підприємству шкоду стала підставою для звернення до суду і суд, з врахуванням вимог чинного трудового законодавства, вирішив питання про стягнення спірних коштів в примусовому порядку.

Посилання в апеляційних скаргах на те, що при визначенні розміру відшкодування не було враховано форми вини відповідачки і конкретні обставини, за яких було заподіяно шкоду, є безпідставними, оскільки суд в силу вимог ст.11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Однак позивачі по даній справі не довели наявність обставин, які б могли стати підставою для покладення на відповідачку повної матеріальної відповідальності, а від обґрунтування форми її вини (умисні дії чи необережні) взагалі ухилились.

Інші доводи апеляційних скарг не містять посилань на порушення судом норм процесуального закону чи неправильне застосування норм матеріального закону, які призвели чи могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду немає.

Поряд з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що у вступній та резолютивній частинах судового рішення допущено описку при зазначенні переліку позивачів, позови яких розглядались судом першої інстанції, яка повинна бути виправлена в порядку, передбаченому ст.219 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.218,303,307,308,317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги прокурора Брусилівського району Житомирської області в інтересах комунального підприємства „Морозівське СКП та комунального підприємства „Морозівське СКП відхилити.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 14 грудня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Судді