Справа №22-ц-1879/11 Головуючий у суді у 1 інстанції - Левченко
Категорія - 42 Суддя-доповідач - Попруга
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2011 року м.Суми

Колегія суддів з розгляду справ цивільного судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

Головуючого - Попруги С. В.,

суддів - Рибалки В. Г., Таран С. А.,

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Зарічного районного суду м. Суми Сумської області від 08 вересня 2011 року в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про виселення з жилого приміщення,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 08 вересня 2011 року позов ПАТ «Мегабанк» (далі Банк) задоволено: виселено ОСОБА_1, ОСОБА_3 з квартири № 43, що знаходиться в будинку № 20 по вул. Сумсько-Київських дивізій в м. Суми. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 фактично посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про залишення позову ПАТ «Мегабанк» без розгляду.

ОСОБА_2 доводить, що вищезгадана квартира у липні 2011 року була продана з прилюдних торгів, з 22 липня 2011 року власником квартири є ОСОБА_4, який не заявляв самостійних вимог про виселення відповідачів.

На ці обставини суд першої інстанції увагу не звернув, та не правильно застосував до спірних відносин положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 207 ЦПК України.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, а представник Банку ОСОБА_5 заперечував проти них, вважав рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом першої інстанції фактично встановлено, що з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 21-18П/2008 від 10 липня 2008 року, між Банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_1 передала Банку в іпотеку належну їй на праві власності квартиру № 43, що знаходиться в будинку № 20 по вул. Сумсько-Київських дивізій в м. Суми.

ОСОБА_1 зобовязання за вищезгаданим кредитним договором не виконує. 06 серпня 2009 року Банк відповідно до закону та умов іпотечного договору прийняв рішення про звернення стягнення на вищезгадану квартиру шляхом продажу квартири від імені Банку, направивши ОСОБА_1 вимогу про добровільне звільнення даної квартири (предмету іпотеки), протягом одного місяця з дня отримання вимоги, яку відповідачка отримала 08 серпня 2009 року. Заочним рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 серпня 2010 року, яке набрало законної сили, звернуто стягнення на предмет іпотеки (вищезгадану квартиру) для задоволення вимог позивача ПАТ «Мегабанк» про стягнення з відповідачки ОСОБА_1 коштів в розмірі 112 225, 83 грн.

Згідно довідки житлово-експлуатаційної організації ТОВ «Зарічник», крім ОСОБА_1 у вищеназваній квартирі зареєстрований син відповідачки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який станом на 08 серпня 2009 року був неповнолітнім, його законним представником була ОСОБА_1

У звязку з тим, що вимога Банку про добровільне звільнення спірного жилого приміщення ОСОБА_1 та її син ОСОБА_3, який є членом її сімї, не виконали, вимоги позивача про їх виселення є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Та обставина, що 24 червня 2011 року вищезгадана квартира була реалізована на прилюдних торгах ОСОБА_4, не є підставою для відмови в задоволенні позову, так як з позовом ПАТ «Мегабанк» звернувся до суду 17 лютого 2011 року, тобто до початку процедури реалізації квартири на прилюдних торгах. Крім того, новий власник квартири підтримав позов, а його представник в судовому засіданні пояснив, що однією з основних умов придбання ОСОБА_4 названої квартири на прилюдних торгах було те, що Банк звернувся до суду з позовом про виселення осіб, які в ній проживають до початку процедури реалізації квартири.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Так, згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції врахував всі факти, що входять до предмета доказування. Обставини, якими мотивовано рішення підтверджуються належними й допустимими доказами, яким суд дав оцінку з дотриманням вимог ст. 212 ЦПК України, тому підстав для їх переоцінки колегія суддів не вбачає. Названі обставини доведено ПАТ «Мегабанк», тоді як ОСОБА_1 на порушення положень ст. 60 ЦПК України, не надала належних доказів на підтвердження своїх заперечень.

Висновки суду по суті спору відповідають встановленим фактам. Суд дійшов цих висновків з дотриманням на правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, на які послався в рішенні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки не ґрунтуються на законі.

Так, відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 36 вищевказаного Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Положення пунктів 5.1-5.2.2 іпотечного договору (а. с. 5-6) відповідають положенням вищевказаних норм закону.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Статтею 109 ЖК України, зокрема, передбачено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Ураховуючи правильно встановлені фактичні обставини справи та застосовані положення вищезгаданих норм законів, колегія суддів, поряд з наведеними судом першої інстанції мотивами, також вважає, що право Банку на предявлення позову в даній справі, не припиняється у звязку з переходом права на вищезгадану квартиру до іншої особи, оскільки зберігається охоронюваний законом інтерес Банку до спірної квартири, який полягає в тому, що Банк зацікавлений, має потребу та вигоди від того, щоби згадана квартира була передана в натурі покупцеві (новому власнику) без проживання в ній попередніх власників (відповідачів у справі).

Відповідно до п.1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття охоронюваний законом інтерес, що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому звязку з поняттям правб, треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом обєктивного і прямо не опосередкований у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним обєктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає, передбачених ст. 207 ЦПК України підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

Колегія суддів приймає до уваги ту обставину, що відповідачами не надано доказів з приводу того, що ОСОБА_4 отримав передбачені ст. 657 ЦК України документи.

Колегія суддів також вважає, що при розгляді справи не було допущено порушень процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми Сумської області від 08 вересня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -