Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-1916/2011 р. Головуючий у 1 інстанції: Кучерук І.Г.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2011 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Осоцького І.І.

суддів: Мануйлова Ю.С.

ОСОБА_2

при секретарі Бурими В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2011 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи ПАТ «Приватбанк», приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування без застосування наслідків його недійсності,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2010 року ОСОБА_3 звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, треті особи ПАТ «Приватбанк», приватний нотаріус ОСОБА_5 з вищезазначеним позовом, в якому зазначала, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 986, виданого Хортицькою районною державною адміністрацією Запорізької міської ради від 01.02.1996 року вона разом з сином ОСОБА_4 отримала у спільну власність квартиру АДРЕСА_1.

У вересні 2007 року ОСОБА_4 запропонував їй забезпечувати її доглядом, харчуванням, утриманням квартири, сплати за комунальні послуги тощо. Замість цього він попросив відписати йому належну їй частину квартири і 27.09.2007 року вона уклала з відповідачем у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 договір, тексту якого не читала, довіряючи сину і вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обовязки, про які вони домовилися. Зі свого боку нотаріус розяснила їй, що за тим договором, який вона уклала з сином право власності на частку у квартирі перейде до нього.

Відповідач сумлінно виконував свої обовязки: сам сплачував комунальні послуги з квартиру, купував харчування та одяг, проте з липня 2009 року перестав це робити, бо попав у фінансово скрутне становище, А згодом зясувалося, що за іпотечним договором від 01.10.2007 року квартира відповідачем була надана в іпотеку ВАТ „ПриватБанку.

З метою розірвання договору в грудні 2009 року вона звернулася за юридичною допомогою до адвоката, який повідомив їй, що насправд 27.09.2007 року був укладений не договір на утримання, а договір дарування. Тому просила задовольнити її позов про визнання недійсним договору дарування без застосування наслідків його недійсності.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2011 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обємі.

Колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню на підлягає знаступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволені позовупро визнання недійсним договору дарування, суд обгрунтовно виходив з того, що ОСОБА_3 не було, як це перебчачено нормами ст.230 ЦК України, доведено обставин того, що нею з відповідачем було укладено договір дарування внаслідок обману.

В матеріалах справи мається договір дарування, укладений сторонами 27.09.2007 року та посвідчений приіватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу , за яким ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв в дар ? частину квартри № 127 в будинку № 12 по вул. Новгородська в м. Запоріжжі.

За п.,п. 2, 6 цього договору зазначено, що ОСОБА_3 свідчила про дарування нею 1/2 частки квартири за своїм вільним волевиявленням та про розяснення нотарісом сторонам договору наслідків дарування частки квартири.

Обставин того, що з часу укладення договору дарування відповідачем здійснювалося утримання позивача за певними узгодженми сторонами умовами, що б свідчило про укладення у дійсності договору довічного утримання позивача відповідачем сторонами доведено не було. А враховуючи те, що відповідач як син позивача за вимогами норм сімейного законодавства повинен здійснювати утримання своєї матері, то необхідності укладення нотаріально посвідченого договору довічного утримання між родичами першого ступеня у сторін не було.

Наведене свідчить, що суд прийшов до правильного висновку про недоведеність обставин того, що відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо істотних умов договору та не прийняв до уваги визнання позивачем заявленого позову.

Тому судова колегія вважає, що рішення суду про відмову у задоволені позову про визнання договору дарування недійсним відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст., ст. 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2011 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: