Справа № 22-ц-706/11 Головуючий у І інстанції Пінкевич Н.С.
Провадження № Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 16.03.2011
УХВАЛА

Іменем України

16 березня 20111 року колегія судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі :

Головуючого судді: Яворського М.А.

суддів: Коцюрби О.П., Ігнатченко Н.В.

при секретарі : Джафаровій Т.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Ходосівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, громадська організація «Садове товариство «Надія» про усунення перешкод у користуванні та зобовязання вчинити дію, -

встановила:

У січні 2010 року позивачка звернулася до суду з даним позовом, який уточнювала в ході розгляду справи в суді першої інстанції, та просила суд зобов'язати ОСОБА_2 звільнити частину земельної ділянки площею 0,045га за адресою: Київська область, Києво-Святошинського району, с.Ходосівка, вул. Яблунева, 7, СТ «Надія», яка належить ОСОБА_3, шляхом знесення своїми силами, за власний рахунок самовільно збудованих об'єктів, а саме душ у вигляді бетонної конструкції, огороджувальна конструкція разом з дерев'яним загоном, баня у вигляді цегляної конструкції площею 3x5м; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача 30000 грн. витрат на правову допомогу та судові витрати по сплаті судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, мотивуючи тим, що вона є членом садового товариства та їй на праві власності належать земельна ділянка. Протягом тривалого часу ОСОБА_2 разом з членами своєї сім'ї проводили забудову своєї земельної ділянки. При цьому встановили душ, баню та огороджувальну конструкцію, самовільно захопивши частину земельної ділянки, що належить їй на праві власності, чим порушив її права. В добровільному порядку усувати перешкоди відповідач відмовляється. Вказала, що побудовані споруди на її земельній ділянці перешкоджає належним чином користуватись своєю земельною ділянкою.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали. Просили суд задоволити позов.

Представники відповідача проти позову заперечували. Просили суд відмовити в задоволенні позову.

Представник ГО «СТ «Надія» позовні вимоги підтримав. Просив суд задоволити позов.

У судове засіданні представник Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області не з'явився. Надіслав суду листа, в якому просив слухати справу у відсутність їхнього представника, вирішити спір відповідно до чинного законодавства.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2010 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Суд вирішив зобов'язати ОСОБА_2 звільнити частину земельної ділянки площею 0,045га, яка належить ОСОБА_3, та знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Ходосівка, СТ «Надія», вулиця Яблунева, 7, шляхом знесення своїми силами, за власний рахунок самовільно збудованих об'єктів, а саме душ у вигляді бетонної конструкції, огороджувальна конструкція разом з дерев'яним загоном.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 54 грн. (п'ятдесят чотири грн.).

У решті позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись з даним рішенням відповідач подав апеляційну скаргу та просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду у справі № 2-1037/10 від 21 квітня 2010 року та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі з мотивів порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, повним ігноруванням судом наявних в матеріалах справи доказів, відсутності належного обґрунтування висновків, упередженого розгляду справи.

Зокрема апелянт вказує, що у 1998 році він набув право власності на земельну ділянку, розташовану на території Громадської організації «Садове товариство ОСОБА_4», та отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку. Будь-якого самовільного використання земельної ділянки ним не допущено. Апеллянт зверта увагу суду на порушення позивачкою строків позовної давності звернення до суду, оскільки позивачка використовує зазначену землю понад 10 років, державний акт отримала в 1998 році, але за захистом свого порушеного права звернулась до суду майже через 10 років після закінчення строку позовної давності, при цьому, ніяким чином не обґрунтовано поважність пропуску такого строку, а «штучне» відновлення такого строку, наче б то на підставі звернення до правління СТ «Надія» з заявою про надання допомоги, як члену товариства у встановленні меж земельної ділянки є необгрунтованим та надуманим.

Позивач заперечила вимоги апеляційної скарги та надала суду письмово заперечення, де звертає увагу суду та вказує, що на сьогоднішній день відповідач фактично виконав оспорюване рішення суду першої інстанції та своїми силами звільнив частину земельної ділянки позивача від відповідних об'єктів, при цьому розпочав це майже одночасно із ухваленням судом рішення, а тому мотиви подання відповідачем апеляційної скарги залишаються незрозумілими, однак позивач не підтримує таку апеляційну скаргу та просить суд відмовити в її задоволенні в повній мірі. Вважає, що у апеляційній скарзі відповідач не довів обгрунтованості вимог своєї скарги, оскільки доводи апелянта не спростовують мотивів суду 1-ї інстанції, взятих в основу та обґрунтування оскаржуваного рішення, а свідчать лише про власне тлумачення відповідачем норм чинного законодавства та свідоме перекручування обставин справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що зявились в судове засідання, перевіривши матеріалами справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 про знесення душу та огороджувальної конструкції (паркану) разом з дерев'яним загоном, районний суд виходив з того, що ОСОБА_2 побудував вказані споруди за межами своєї земельної ділянки, на земельній ділянці позивачки.

Суд також стягнув з відповідача на користь позивачки судові витрати відповідно до вимог ст.88 ЦПК України та надани х доказів про вказані витрати.

Суд відмовив позивачці в задоволенні позову в частині знесення бані у вигляді цегляної конструкції площею приблизно 3x5 м, оскільки позивачем не доведено що дана будівля розташована на її земельній ділянці, або іншим чином порушує її права.

В частині стягнення з відповідача витрат за надання правової допомоги суд відмовив, через недоведеність проведення оплати, так як наданий суду акт про надання правової допомоги до договору від 01 вересня 2009 року та розписка (а.с.44-45) не є платіжними документами.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є членами Громадської організації «Садове товариство «Надія», де кожний має на праві власності земельну ділянку площею по 0,107 га, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, що знаходяться в даному товаристві за адресою:Київська область Києво-Святошинський район, Ходосівська сільська рада та є сусідніми земельними ділянками.

Згідно даних копії заяви від 12 травня 2008 року ОСОБА_3 зверталась до Громадської організації «Садове товариство «Надія» з проханням визначити межі її земельної ділянки згідно Державного акту (а.с.10).

13 вересня 2009 року земельною комісією СТ «Надія» було складено акт про результати заміру земельної ділянки ОСОБА_2, та виявлено розбіжності між фактично зайнятою пло щею розміром 0,152 га та виділеною земельною ділянкою згідно до державного акту розміром 0,107 га, де розбіжності склали 0,045 га. Комісія виявила та підтвердила факт неправомірного розміщення земельної меж земельної ділянки ОСОБА_5 на території суміжних з ним власників земель ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с.17).

29 листопада 2009 року відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії 3-КВ №029018 від 19 червня 1998 року межі земельної ділянки площею 0,107 га перенесені в натуру (на місцевість) (а.с.14).

При будівництві споруд ОСОБА_2 дозволів та висновків не отримував, не виготовляв технічну документацію та порушив межі земельної ділянки, побудувавши самочинно душ у вигляді бетонної конструкції розмірами 1.5x1.5м та огороджувальні конструкції на земельній ділянці позивачки ОСОБА_3

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції вірно послався на норми ст. 96 ЗК України, що землевласники зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та користувачів, дотримуватись правил добросусідства.

Позивачка, як власник земельної ділянки, відповідно до норм ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України, вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, в тому числі шляхом знесення будівлі у разі порушення прав власника і неможливості усунення цих порушень іншим способом.

Згідно даних копії листа позивачки до відповідача, від 19.11.2009 року вона зверталась до ОСОБА_2 з проханням звільнити частину її земельної ділянки (а.с.11).

Згідно до вимог ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, відшкодування заподіяних збитків.

Установивши, що розмір земельної ділянки, якою користується ОСОБА_2, не відповідає встановленим у державному акті на право власності на земельну ділянку від 19.06.1998 року межам, і, задовольнивши частково позовні вимоги, суд тим самим захистив порушене право позивачки та фактично вирішив спір по суті.

Таким чином, судова колегія вважає, що ухвалене судове рішення відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, що в силу ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 96, 152 Земельного кодексу України, ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України ст. ст. 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319, 209, 218 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2010 року

залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.А. Яворський

Судді: Н.В. Ігнатченко

ОСОБА_7