Справа №22-ц-112/11 Суддя-доповідач - Рибалка
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2011 року м.Суми

Колегія суддів з розгляду справ цивільного судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Маслова В.О.,

суддів - Рибалки В.Г., Хвостика С.Г.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 07 грудня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Севар - Хліб» про стягнення зарплати не виплаченої при звільненні,

встановила:

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 07 грудня 2010 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права та неповне зясування обставин справи, які мають значення для справи. Просить скасувати рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 07 грудня 2010 року та ухвалити нове рішення яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі Установчого договору Статуту ТОВ «Севар Хліб» в особі голови зборів ОСОБА_2 з одного боку та ОСОБА_1 з іншого боку був укладений контракт про те, що ОСОБА_1 призначається на посаду директора ТОВ «Севар - Хліб» строком по 15 жовтня 2013 року з заробітною платою в сумі 180 грн. Наказом № 59 від 27 жовтня 1998 року ОСОБА_1 зараховано на посаду директора, згідно протоколу № 1 від 20 березня 1998 року загальних зборів засновників. Наказом № 825 від 07 листопада 2006 року його було звільнено з займаної посади за невиконання службових обовязків та фінансові зловживання. Трудову книжку позивачу було надіслано поштою 22 серпня 2007 року. В лютому 2007 року ТОВ «Севар - Хліб» була проведена виплата зарплати в сумі 1 000 гри., в липні 2007 року відповідачем була проведена виплата зарплати в сумі 2 819 грн. 37 коп. Позивач оскаржував до суду протокол загальних зборів про звільнення його з займаної посади і постановою Харківського апеляційного господарського суду від 15 жовтня 2006 року рішення загальних зборів засновників ТОВ «Севар - Хліб» було визнано недійсним, проте Вищим господарським судом України вказане рішення скасоване 19 травня 2009 року і справа направлена на новий розгляд.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день

звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведения розрахунку у звязку із виникненням спору про розмір належних до виплат сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що немає жодних підстав для задоволення вимог позивача про стягнення 119091 грн. 59 коп., у тому числі 10410 грн. 98 коп. компенсації за 168 календарних днів невикористаної відпустки та 1086780 грн. 63 коп. компенсації заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки з 01 листопада 2010 по день розгляду справи .

З матеріалів справи та документів доданих до неї за час розгляду справи у суді апеляційної інстанції вбачається, що заробітна плата позивачу виплачувалась як до, так і після видачі наказу від 07 листопада 2006 року за фактично відпрацьований час. Існуюча заборгованість по заробітній платі виявлена територіальною державною інспекцією праці Сумської області у сумі 2 819 грн. 37 коп. йому була виплачена.

Таким чином у суду були відсутні підстави вважати трудові права позивача порушеними і такими, що підлягають захисту.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не застосував норму матеріального права, а саме п. 5 Розділу 1 Положення «Про порядок укладання контрактів при

прийнятті на роботу працівників» не є підставою доля скасування рішення суду першої інстанції.

Також позивачем не було надано доказів про те, що він не використовував відпустку з 1999 року по 2005 рік.

Ствердження ОСОБА_1 про те, що суд невірно застосував п. 1 ст. 233 КЗпП України є безпідставними, оскільки це посилання суду не було підставою для відмови в позові.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

У звязку з цим апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду - залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315, ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 07 грудня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: