Справа №2-1211/2011
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2011 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Снаговському О.С.

за участю представника відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Біомашпро поновлення строку для звернення до суду, визнання наказу про звільнення недійсним, поновлення на роботі, стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, внесення змін в трудову книжку, зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування якого зазначив, що 01.09.2009 року був прийнятий до Товариства з обмеженою відповідальністю Біомаш(далі ТОВ Біомаш) на посаду начальника відділу збуту з місячним посадовим окладом, що забезпечував йому отримання на руки чистого доходу в розмірі 4000 грн. та за попередніми угодами і з особистими обіцянками директора ТОВ БіомашОСОБА_3 щодо підвищення протягом трьох місяців заробітної плати до рівня, що забезпечуватиме йому отримання на руки чистого доходу в розмірі 5000 грн., виплати премій в розмірі 5% від економії, отриманої від раціональної комплектації закупівлі та виготовлення обладнання. До роботи він ставився сумлінно. При поставках обладнання за договором з підприємством Артемівський завод шаманських вінТОВ Біомашотримало економію 300000 грн. за рахунок зниження витрат на закупівлю та виготовлення обладнання за рахунок більш вдалої комплектації обладнання, запропонованої та реалізованої ним. Але обіцяну премію в розмірі 5% (15000 грн.) йому не було виплачено. Протягом 4-х місяців він отримував в ТОВ Біомашзаробітну плату в розмірі 4000 грн. від директора готівкою. В серпні 2009 року ТОВ Біомаш перейшло на безготівкові розрахунки з працівниками. Йому та іншим працівникам було видано по дві пластикові картки. Як зясувалось пізніше на одну з них кожен працівник отримував по 600 грн. заробітної плати, а на іншу картку решту заробітної плати. Після бесіди з директором ТОВ БіомашОСОБА_3 щодо виконання ним наданих обіцянок щодо підвищення розміру заробітної плати і виплати належних премій, розмір нарахувань заробітної плати зменшився на 3400 грн. та протягом листопада та грудня 2009 року він отримував по 600 грн. Це є порушенням умов трудового договору. Станом на 15.01.2010 року ТОВ Біомашзаборгувало йому 8800 грн. заробітної плати, в т.ч. борг за листопад-грудень 2009 року 6800 грн. та за половину січня 2010 року в розмірі 2000 грн. Ним було подано 18.01.2010 року заяву про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпПУ через порушення законодавства про працю та умов трудового договору ТОВ Біомаш. Разом з тим, директора ТОВ Біомашвсупереч діючому законодавству намагався самостійно розглядати індивідуальний трудовий спір. 09.09.2010 року він отримав конверт в якому містився наказ №3-к від 03.08.2010 року про звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпПУ та трудова книжка в якій запис про звільнення не було завірено підписом та печаткою. Вважає вказаний наказ незаконним, оскільки закінчився строк накладення дисциплінарного стягнення та оскільки останнє може бути накладено в межах строку дії трудового договору, термін якого скінчився 18.01.2010 року. В звязку з цим, просив суд визнати наказ №3-к від 03.08.2010 року про його звільнення недійсним, а весь час затримки видачі трудової книжки вимушеним прогулом; визначити його середній заробіток та суму боргу ТОВ Біомашперед ним по виплаті заробітної плати та розмір оплати вимушеного прогулу; зобовязати відповідача сплатити суму боргу по виплаті заробітної плати та вимушений прогул по день фактичного розрахунку та внесення змін в трудову книжку шляхом перерахування заробітної плати на його пластикову картку; зобовязати відповідача видати наказ про скасування наказу №3-к від 03.08.2010 року про звільнення і запис №4 в трудовій книжці, поновити його на роботі на посаді начальника збуту ТОВ Біомаші звільнити з займаної посади за власним бажанням, внести відповідні записи в трудову книжку.

Під час розгляду справи позивач уточнив п.п.4,5 позовних вимог та просив зобовязати відповідача скасувати наказ №3-к від 03.08.2010 року про звільнення, звільнити його з займаної посади на підставі п.3 ст.38 КЗпПУ, внести відповідний запис в трудову книжку та надати розрахунок у відповідності до ст.ст.116,117 КЗпПУ; зобовязати відповідача сплатити суму боргу перед ним по виплаті заробітної плати, оплати вимушеного прогулу та заборгованості за затримку розрахунку при звільнені по день фактичного розрахунку шляхом перерахування коштів на його розрахунковий рахунок в ДРУ ПАТ КБ ПІВДЕНКОМБАНК.

В подальшому доповнив позовні вимоги та просив також стягнути борг по заробітній платі за листопад-грудень 2009 року в сумі 6800 грн., за січень 2010 року в сумі 3700 грн. та борг по оплаті за час прогулу за період з лютого 2010 року по лютий 2011 року в сумі 52000 грн., а всього 62500 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та, посилаючись на викладені в позові та доповненнях до нього підстави, просив задовольнити його в повному обсязі. В подальші судові засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутності.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову. В своїх поясненнях та письмових запереченнях зазначив, що 15.07.2009 року між позивачем та ПАТ АКТАБАНКбуло укладено кредитний договір, згідно якого він отримав кредит в сумі 7000 грн. та на підставі якого позивачу було видано кредитну картку №000045. Поручителем за вказаним кредитним договором виступало ТОВ Біомашзгідно договору поруки від 06.08.2009 року. Тому твердження позивача про видачу зарплати на дві зарплатні картки не відповідає дійсності, оскільки друга картка на яку посилається позивач оформлювалось на його імя відповідно до зазначеного кредитного договору. Також не відповідають дійсності твердження позивача про обіцяний йому місячний оклад в сумі 4000 грн. з подальшим підвищенням протягом трьох місяців до 50000 грн. та виплата премій в розмірі 5%. Під час прийняття ОСОБА_2 на роботу сторони прийшли згоди щодо встановлення окладу відповідно до штатного розкладу. Ніяких додаткових виплат позивачу не обіцялось, що підтверджується і підписом останнього на наказі про прийняття на роботу №26-к від 01.09.2009 року, в якому зазначено про прийняття ОСОБА_2 на роботу начальником відділу збуту з 02.09.2009 року з окладом відповідно до штатного розкладу. Ствердження позивача про те, що при поставках на підприємство Артемівський завод шампанських вінмала місце економія на суму 30000 грн. за рахунок зниження витрат на закупівлю та виготовлення обладнання за рахунок більш вдалої комплектації обладнання, запропонованої і реалізованої позивачем не відповідає дійсності. Вказаний договір поставки було укладено 10.05.2009 року від імені директора ТОВ Біомаш. Згідно договору ними був переданий товар на загальну суму 5052953 грн. 16 коп. Закуплений товар був в період з 30.03.2009 року по 04.09.2009 року на суму 4983842 грн. 10 коп. Таким чином різниця між доходом та витратами склала 69111 грн. 06 коп. На момент припинення правочину позивач працював на підприємстві лише 7 днів. Більшість товару було придбано підприємством до прийняття ОСОБА_2 на роботу. 21.01.2010 року підприємство отримало від позивача заяву від 15.01.2010 року, в якій останній просив звільнити його з 18.01.2010 року на підставі п.3 ст.38 КЗпПУ в звязку з невиконанням власником законодавства про працю та умов трудового договору. В заяві позивач посилався на те, що підприємство має перед ним заборгованість по заробітній платі в сумі 7000 грн. З метою розгляду питання про звільнення позивача 21.01.2010 року йому було направлено листа, в якому запропоновано письмово узгодити дату прибуття на підприємство для вирішення питання про звільнення та зазначалось, що ним не були надані докази про невиконання власником законодавства про працю та умов трудового договору. Аналогічні листи направлялись позивачу 09.02.2010 року, 24.03.2010 року, 09.04.2010 року, 20.05.2010 року. 30.06.2010 року наказом директора підприємства була призначена комісія, яка повинна була прибути до місця проживання позивача з метою зясування причин його неявки на роботу, отримання відповідних документів. 05.07.2010 року комісія виїжджала за місцем проживання позивача, але останнього не було. 06.07.2010 року позивачу знов було направлено листа щодо зясування питання невиконання власником законодавства про працю та умов трудового договору, надання документів щодо причин відсутності на робочому місті на протязі шести місяців. Відповіді отримано не було. 12.07.2010 року комісією вдруге було здійснено виїзд за місцем проживання позивача для зясування вказаних обставин, але ОСОБА_2 з неповагою відмовився надавати будь-які пояснення, зазначивши, що всі взаємовідносини з ним по вказаним питанням будуть здійснюватись лише через поштову службу. Внаслідок того, що позивач на протязі 5,5 місяців не зявлявся на роботу, не надав доказів щодо поважності причин не виходу, було прийнято рішення про звільнення останнього на підставі п.4 ст.40 КЗпПУ. В звязку з тим, що в наказі про звільнення була помилково вказана дата звільнення, директором було надано розпорядження про звільнення позивача з 15.07.2010 року без зміни причин звільнення. Заробітну плату за фактично відпрацьований позивачем час та за невикористану відпустку ОСОБА_2Ю отримав 19.02.2010 року.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпПУ трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпПУ працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Позивач в своєму позові посилається на те, що при прийому на роботу до відповідача було досягнуто угоди, що розмір його заробітної плати буде складати 4000 грн. на місяць з подальшим її підвищення протягом трьох місяців заробітної плати до рівня, що забезпечуватиме йому отримання на руки чистого доходу в розмірі 5000 грн., виплати премій в розмірі 5% від економії, отриманої від раціональної комплектації закупівлі та виготовлення обладнання. Але відповідачем заробітна плата виплачувалась йому в меншому розмірі.

Крім того, при поставках обладнання за договором з підприємством Артемівський завод шаманських вінТОВ Біомашотримало економію 300000 грн. за рахунок зниження витрат на закупівлю та виготовлення обладнання за рахунок більш вдалої комплектації обладнання, запропонованої та реалізованої ним. Але обіцяну премію в розмірі 5% (15000 грн.) йому не було виплачено.

Таким чином, відповідачем було порушено законодавство про працю та умови трудового договору, в звязку з чим, 15.01.2010 року ним було подано заяву про звільнення на підставі п.3 ст.38 КЗпПУ (а.с.50).

Разом з тим, у відповідності до ст.ст.10,60 ЦПК України будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог в цій частині позивачем надано не було. Витяг з карткового рахунку ПАТ АктаБанкна імя ОСОБА_2 за період з 01.08.2009 року по 01.02.2010 року щодо руху коштів, не є доказом щодо розміру заробітної плати, оскільки вказаний витяг свідчить про рух грошових коштів по рахунку, відкритому відповідно до кредитного договору, укладеному між ОСОБА_2 та ПАТ АктаБанк06.08.2009 року (а.с.31-33,130-133).

В той час, як вбачається з наказу №26-к від 01.09.2009 року, ОСОБА_2 було прийнято до ТОВ Біомашна посаду начальника відділу збуту з 02.09.2009 року з окладом згідно штатного розкладу (а.с.37).

З вказаним наказом та умовами прийняття на роботу, щодо розміру заробітної плати, ОСОБА_2 був ознайомлений, про що свідчить підпис останнього на наказі.

Згідно штатного розкладу на 01.10.2009 року по ТОВ Біомашоклад начальника відділу збуту було встановлено в розмірі 750 грн., а з 01.01.2010 року - в розмірі 880 грн. (а.с.34,35).

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка директор ТОВ БіомашОСОБА_3 зазначив, що при прийняті на роботу ОСОБА_2 було досягнуто згоди щодо прийняття останнього на посаду начальника відділу збуту з окладом згідно штатного розкладу та у вказаному розмірі йому в подальшому і здійснювалась, своєчасно, виплата заробітної плати. Ніяких домовленостей щодо встановлення заробітної плати в сумі 4000 грн., її подальшого підвищення, виплат премій та інших виплат при прийнятті ОСОБА_2 на роботу не було.

Також не знайшли підтвердження в судовому засіданні і доводи позивача про те, що при поставках на підприємство Артемівський завод шампанських вінмала місце економія на суму 30000 грн. за рахунок зниження витрат на закупівлю та виготовлення обладнання за рахунок більш вдалої комплектації обладнання, запропонованої і реалізованої позивачем. Але премія в розмірі 5% від економії в порушення умов договору йому виплачена не була.

Вказаний договір поставки було укладено 10.05.2009 року, тобто до прийняття ОСОБА_2 на роботу до ТОВ Біомашта будь-яких доказів щодо участі у виконанні вказаного договору та економії завдяки запропонованим ним особисто заходам позивачем не надано.

В своєму позові позивач також посилається на незаконність наказу про звільнення через закінчення передбачених ст.148 КЗпПУ строків накладення дисциплінарного стягнення, а також посилаючись на те, що 15.01.2010 року ним було подано заяву про звільнення за власним бажанням на підставі п.3 ст.38 КЗпПУ.

Разом з тим, як зазначалось вище доказів щодо порушення відповідачем умов трудового договору в частині несвоєчасної та в неповному обсязі виплати заробітної плати, премій, а відповідно і порушень трудового законодавства на які посилався позивач, останнім надано не було. В звязку з цим, суд не приймає до уваги і посилання позивача на незаконність наказу про звільнення за прогули та наявність підстав для його звільнення з 18.01.2010 року відповідно до заяви про звільнення від 15.01.2010 року на підставі п.3 ст.38 КЗпПУ.

Що стосується доводів позивача про пропуск строків накладення дисциплінарного стягнення суд виходить з наступного.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпПУ трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ч.1 ст.147 КЗпПУ за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Відповідно до ст.148 КЗпПУ дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ст.149 КЗпПУ до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи в звязку з подачею позивачем заяви від 15.01.2010 року про звільнення на підставі п.3 ст.38 КЗпПУ та невиходом на роботу, останньому неодноразово направлялись листи з пропозицією зявитись на підприємство та надати докази, що підтверджують порушення відповідачем законодавства про працю та умов трудового договору, на які ОСОБА_2 посилався в своїй заяві, для вирішення питання про його звільнення, а також, у відповідності до вимог ст.149 КЗпПУ, надати пояснення та документи, щодо причин не виходу на роботу (а.с.51-62).

Наказом №8/2-К від 30.06.2010 року була призначена комісія, яка повинна була прибути до місця проживання позивача з метою зясування причин його неявки на роботу, отримання відповідних документів (а.с.63). 05.07.2010 року комісія виїжджала за місцем проживання позивача, але останнього дома не було, про що складено відповідний акт (а.с.64). 12.07.2010 року комісією вдруге було здійснено виїзд за місцем проживання позивача для зясування вказаних обставин, але ОСОБА_2 з неповагою відмовився надавати будь-які пояснення, зазначивши, що всі взаємовідносини з ним по вказаним питанням будуть здійснюватись лише через поштову службу, про що складено акт (а.с.65).

В звязку з невиходом позивача на роботу без поважних причин в період з 18.01.2010 року по 15.07.2010 року, про що складались відповідні акти та службові записки (а.с.66-81) наказом від 15.07.2010 року №8/4-К позивача було звільнено на підставі п.4 ст.40 КЗпПУ з 15.07.2010 року (а.с.87).

В матеріалах справи міститься копія наказу №3-К від 03.08.2010року про звільнення позивача з тих саме підстав з 03.08.2010 року. Однак, як зазначив в судовому засіданні представник відповідача та підтвердили свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4, дата видачі наказу та дата звільнення в останньому були зазначені помилково та виправлені новим наказом відповідно до розпорядження №01 від 15.07.2010 року (а.с.88,89).

Таким чином, суд вважає безпідставними доводи позивача щодо пропуску передбаченого ст.148 КЗпПУ для накладення дисциплінарного стягнення, оскільки його було звільнено за прогул не лише 18.01.2010 року, а за відсутність на робочому місті без поважних причин в період з 18.01.2010 року по 15.07.2010 року.

Відповідно до ст.47 КЗпПУ власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Як встановлено судом, на момент видачі судового наказу позивач був відсутній на робочому місті. В звязку з цим, копія наказу та трудової книжки направлялись останньому поштою. Заробітна плата за фактично відпрацьований позивачем час та за невикористану відпустку були виплачені останньому ще в лютому 2010 року, тобто до моменту звільнення (а.с.81-82).

З урахуванням зазначених вище обставин, враховуючи, що під час розгляду справи викладені в позовній заяві доводи не знайшли свого підтвердження та порушень законодавства про працю з боку відповідача під час роботи ОСОБА_2 в ТОВ Біомашта при звільненні з зазначеного товариства виявлено не було, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.21,38,40,47,147,148,149 КЗпПУ, ст.ст.ст.3,10,11,57-61,88,169,212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Біомашпро поновлення строку для звернення до суду, визнання наказу про звільнення недійсним, поновлення на роботі, стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, внесення змін в трудову книжку, зобовязання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.Ю.Казак