БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 2-2349/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«13» вересня 2011 року м.Бровари Київської області

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Василишина В.О.,

при секретарі Лобко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Комунальник-Ш» й директора цього підприємства ОСОБА_2 про зміну формулювання причин звільнення із роботи, а також про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У травні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовував тим, що він із 03 травня 2010 року працював у приватному підприємстві «Комунальник-Ш» на посаді слюсаря-оператора КНС. 20 вересня 2010 року директор підприємства ОСОБА_2 повідомив всім слюсарям-операторам КНС про зміни умов їхньої праці, а саме про скасування чергувань на КНС, переведення їх в різноробочі й про встановлення робочого часу із 08 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв. Він разом із іншими працівниками не погодилися із такими змінами в організації роботи й зажадали від директора підприємства письмового розпорядження з цього питання. Однак останній, зазначивши про те, що з питань організації робочого часу на підприємстві він буде консультуватися у правоохоронних органах, порадив працівникам прийти на роботу десь через тиждень й тоді він їм повідомить які саме умови праці будуть запроваджені на підприємстві. 27 вересня 2010 року йому разом із іншими працівниками знову ж таки було доведено про існування на підприємстві восьмигодинного робочого дня, а не про роботу змінами, як вони до цього часу працювали (доба через три). Жоден із працівників не погодився із такими змінами в організації робочого часу. На початку жовтня 2010 року він написав заяву про звільнення із роботи за власним бажанням, однак вона була залишена поза увагою адміністрації підприємства. ОСОБА_1 неодноразово звертався до директора підприємства із проханням зробити у його трудовій книжці відповідний запис про звільнення з роботи, однак останній під різними приводами відмовляв йому в цьому. Ним також повторно направлялася поштою заява про звільнення з роботи, однак вона також була залишена без відповідного реагування. Лише 17 травня 2011 року ОСОБА_1 випадково довідався при розгляді іншої цивільної справи про те, що його було звільнено із роботи 22 вересня 2010 року на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, тобто за прогул. Просить суд: - визнати незаконним наказ про звільнення із роботи № 03 від 22 вересня 2010 року; - стягнути із ПП «Комунальник-Ш» середній заробіток за час вимушеного прогулу; - зобовязати ПП «Комунальник-Ш» звільнити його з посади слюсаря КНС за власним бажанням з 02 жовтня 2010 року на підставі поданої письмової заяви про звільнення.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 позов підтримали й просили його задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2, який є також представником відповідача ПП «Комунальник-Ш», позовні вимоги не визнав й просив у їх задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти й відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, працював із травня 2010 року на посаді слюсаря КНС приватного підприємства «Комунальник-Ш».

Як вбачається із копії наказу директора приватного підприємства «Комунальник-Ш» № 3 від 22 вересня 2010 року (а.с.28) ОСОБА_1 звільнено з посади слюсаря КНС за відсутність на робочому місці без поважних причин згідно із п.4 ст.40 КЗпП України.

На час звільнення із роботи й по теперішній час трудова книжка перебуває у ОСОБА_1 У трудовій книжці відсутній запис про звільнення позивача із роботи на ПП «Комунальник-Ш», однак встановлено, що із 05 жовтня 2010 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу в дитячий будинок «Надія» на посаду оператора газової міні-котельні (а.с.21).

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 пояснив, що наказ про звільнення ОСОБА_1 ним було видано саме 22 вересня 2010 року через невихід на роботу останнього. З наказом про звільнення він не ознайомлював ОСОБА_1, оскільки той не виходив на роботу. Крім того, він очікував від ОСОБА_1 письмових пояснень щодо відсутності на роботі, які були надані лише 29 листопада 2010 року. Починаючи із 21 вересня 2010 року ОСОБА_1 на роботу не виходив, про що складалися відповідні акти.

З копії колективного договору ПП «Комунальник-Ш» видно, що на підприємстві встановлено режим роботи: початок роботи 8.00., закінчення роботи 17.00., перерва для відпочинку та харчування 1 год. Субота та неділя вихідні.

У судовому засіданні свідки зі сторони позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 дали покази про те, що вони також працювали у приватному підприємстві «Комунальник-Ш». 20 вересня 2010 року директор підприємства повідомив їм про зміни умов праці, на що жоден із працівників не погодився. ОСОБА_5 у вересні 2010 року перебував у відпустці. А ОСОБА_4 приходив на роботу разом із ОСОБА_1 й перебували на території підприємства до обіду, а потім кожен йшов у своїх справах. На робоче місце вони не могли потрапити, оскільки на дверях висів замок.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня (без поважних причин).

Дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1, не погоджуючись із доведеними до нього 20 вересня 2010 року змінами умов праці, не мав правових підстав для того, щоб із 21 вересня 2010 року не виходити на роботу. Крім того, із 05 жовтня 2010 року він вже влаштувався на іншу роботу.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України чітко визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки у судовому засіданні позивачем та його представником не було доведено обґрунтованість заявлених позовних вимог й не надано переконливих доказів на їх підтвердження. Судом ці докази в порядку статті 10 ЦПК України не здобуто. Матеріали справи не містять жодних достовірних доказів на підтвердження доводів про те, що позивача не допускали до роботи й він з незалежних від нього причин не приходив на роботу із 21 вересня 2010 року. 05 жовтня 2010 року він вже працевлаштувався на інше підприємство. Покази свідків сприймаються судом критично, оскільки суперечать іншим зібраним по справі доказам. Підстави для скасування наказу про звільнення позивача із роботи, зобовязання звільнити за іншою підставою та іншою датою, а також про стягнення середнього заробітку відсутні.

У судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 пропустив визначений статтею 233 КЗпП України строк на звернення до суду, оскільки міг і повинен був дізнатися про звільнення із роботи вже навіть на час влаштування на іншу роботу (05 жовтня 2010 року), однак, враховуючи те, що копія наказу про звільнення йому не була вручена, а трудова книжка знаходилася у нього, суд вважає за необхідне, розглянувши справу по суті, відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову з підстав необґрунтованості заявлених позовних вимог, а не з підстав пропуску строку на звернення до суду за захистом порушеного права.

Керуючись ст.ст. 209, 212 215 ЦПК України Броварський міськрайонний суд Київської області,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Броварський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.О.Василишин