Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22 418/2011 р. Головуючий у 1 інстанції: Швайковський А.А.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2011 року. м. Запоріжжя.

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.,

Суддів: Стрелець Л.Г.,

ОСОБА_2

При секретарі: Мосіної О.В.

За участю прокурора: Токмакова О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Оріхівського району Запорізької області в інтересах держави в особі Державного комітету з земельних ресурсів в Оріхівському районі Запорізької області на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 10серпня 2009 року в справі за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Новоданилівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області про визнання права власності на самочинно (самовільно) збудоване нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Новоданилівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області про визнання права власності на самочинно (самовільно) збудоване нерухоме майно.

В позові зазначав, що на підставі договору купівлі-продажу від 29.12.2004 року та договору купівлі-продажу від 03.03.2005 року, йому належить складське приміщення з навісом, що знаходиться за адресою: Запорізька область, Оріхівський район, м. Оріхів, вул. Привокзальна 50-к, розташоване на земельній ділянці 8640 кв. м. У 2008 році ним було самочинно добудовано та переплановано зазначене нерухоме майно. Земельна ділянка, на якій розташовано нерухоме майно 29.09.1970 року була передана із земель державної власності у постійне користування Оріхівської районної споживчої спілки з якою він у свою чергу уклав договір купівлі-продажу нерухомого майна, складського приміщення з навісом. Посилаючись на те, що самовільно перебудоване ним нерухоме майно відповідає нормативно-технічним вимогам, а також на те, що у разі переходу права постійного користування земельною ділянкою державний акт на право постійного користування земельною ділянкою підлягає переоформленню, ОСОБА_3 просив суд визнати за ним право власності на самочинно (самовільно) збудоване нерухоме майно (майнового комплексу), який знаходиться на земельній ділянці площею 8947 кв. м. по вул. Привокзальна буд. 50-к в м. Оріхів Запорізької області, до складу якого входять наступні будівлі та споруди: складське приміщення літ. „А загальною внутрішньою площею 935 кв. м., навіс літ. „А-1, виробнича будівля літ. „Б загальною внутрішньою площею 79,7 кв. м., побутове приміщення літ. „В загальною внутрішньою площею 57,4 кв. м., убиральня-душ літ. Г, паркан літ. „1, ворота літ. „2 з правом реєстрації в підприємствах бюро технічної інвентаризації, визнати за ним право власності на нерухоме майно майнового комплексу, який знаходиться на земельній ділянці площею 8947 кв. м. по вул. Привокзальна, 50-к в м. Оріхів Запорізької області до складу якого входять зазначені вище будівлі та споруди та на земельну ділянку загальною площею 8 947 кв. м. на якій розташовано нерухоме майно майнового комплексу за цільовим призначенням „для будівництва та обслуговування нерухомого майна майнового комплексу, господарських будівель та споруд з правом реєстрації та виготовлення Державного акту на право власності на земельну ділянку на його імя в Оріхівській державній філії ДП „Центр ДЗК при Держкомземі України та інших компетентних організаціях.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 10 серпня 2009 року позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на самочинно (самовільно) збудоване нерухоме майно (майнового комплексу), який знаходиться на земельній ділянці площею 8947 кв. м. по вул. Привокзальна буд. 50-к в м. Оріхів Запорізької області, до складу якого входять наступні будівлі та споруди: складське приміщення літ. „А загальною внутрішньою площею 935 кв. м., навіс літ. „А-1, виробнича будівля літ. „Б загальною внутрішньою площею 79,7 кв. м., побутове приміщення літ. „В загальною внутрішньою площею 57,4 кв. м., убиральня-душ літ. Г, паркан літ. „1, ворота літ. „2 з правом реєстрації в підприємствах бюро технічної інвентаризації. Визнано за ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно майнового комплексу, який знаходиться на земельній ділянці площею 8947 кв. м. по вул. Привокзальна, 50-к в м. Оріхів Запорізької області до складу якого входять зазначені вище будівлі та споруди та на земельну ділянку загальною площею 8 947 кв. м. на якій розташовано нерухоме майно майнового комплексу за цільовим призначенням „для будівництва та обслуговування нерухомого майна майнового комплексу, господарських будівель та споруд з правом реєстрації та виготовлення Державного акту на право власності на земельну ділянку на своє імя в Оріхівській державній філії ДП „Центр ДЗК при Держкомземі України та інших компетентних організаціях.

Не погоджуючись з рішенням районного суду, прокурор Оріхівського району Запорізької області в інтересах держави в особі Державного комітету з земельних ресурсів в Оріхівському районі Запорізької області подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності на земельну ділянку, суд першої інстанції виходив з того, що на момент продажу нерухомого майна складського приміщення, який було придбано позивачем у власність, земельна ділянка, на якій розташований цей обєкт нерухомого майна знаходилась на праві постійного користування у Оріхівської районної споживчої спілки, що підтверджено Державним актом на право постійного користування землею, тому у відповідності до вимог ст.. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України, до набувача переходить право власності на частину земельної ділянки, яка зайнята придбаним ним нерухомим майном

Проте з таким висновком суду погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Проте, задовольняючи вимоги позивача про визнання за ним права власності на земельну ділянку, на якій розташоване придбане нерухоме майно - складське приміщення з навісом, суд не звернув уваги на те, що дана земельна ділянка не була власністю продавця, а знаходилась у його постійному користуванні, про що свідчить акт на право користування землею, виданий заготконторі Оріхівської райспоживспілки Оріхівського району Запорізької області від 29.09.1970 року (а. с. 18-19).

За змістом ч. 2 ст. 377 ЦК України, чинної на момент ухвалення рішення при переході будівлі, яка розташована на земельній ділянці, наданій у користування, до набувача переходить право користування тією частиною земельною ділянки, на якій вони розмішені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Таким чином, при переході будівлі до громадянина або іншої юридичної особи переходить право оренди земельної ділянки. Порядок використання орендованої земельної ділянки власниками будівлі або споруди визначається договором оренди.

Крім того, розглядаючи спір, суд залишив поза увагою, що згідно зі ст. 142 Конституції України право на землю комунальної власності належить територіальним громадам. Органи місцевого самоврядування є субєктами земельних відносин, здійснюючи регулювання земельних відносин, а також контроль за додержанням земельного законодавства.

Підстави та порядок одержання земельних ділянок у власність громадянами визначено нормами ст. ст. 116, 118 Земельного Кодексу України.

За ст. 116 Земельного Кодексу України громадяни набувають право власності на земельну ділянку за рішенням органів виконавчої влади, зокрема шляхом одержання земельних ділянок в межах норм безплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

За ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у межах норм безплатної приватизації подає заяву до відповідної районної державної адміністрації, яка розглядає заяву і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення, який у свою чергу погоджується з органом по земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом архітектури та повертається на розгляд відповідної місцевої державної адміністрації, якою і приймається остаточне рішення про передачу земельної ділянки у власність.

У разі відмови органу виконавчої влади у передачі земельної ділянки у власність це питання вирішується в судовому порядку.

За ч. 2 ст. 6 Конституції України органи виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Визнання за громадянином у судовому порядку права власності на земельну ділянку є порушенням виключної, передбаченої ст. 6 Конституції України, компетенції органів виконавчої влади на здійснення права власності від імені українського народу на управління землями.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється згідно з ч.3 ст. 152 ЗК України і може вирішуватися шляхом визнання прав. Як зазначено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" при оскаржені органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування з питань, віднесених до їх компетенції (про відмову в передачі у власність земельної ділянки), суд у разі задоволення позову визнає рішення цих органів недійсними і зобовязує їх, залежно від характеру спору, виконати певні дії передбачені його компетенцією, на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права.

Враховуючи наведені обставини, та оцінюючи їх у відповідності до вимог ст. 10, 60, 212 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про визнання права власності на земельну ділянку, з правом реєстрації та виготовленням державного акту на імя ОСОБА_3 є необґрунтованим та не узгоджується з діючими нормами матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суд першої інстанції виходив з того, що самовільно збудоване майно відповідає державним будівельним нормам, а тому на підставі ст. 376 ЦК України дійшов до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Цивільні права можуть виникати з рішення суду, як зазначено у ч. 5 ст. 11 ЦК України, лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

ЦК України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, передбачених ст. ст. 335, 376, 392 ЦК України.

Згідно ч. ч.1-3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже забудоване нерухоме майно.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво відповідно до припису ч.1 ст. 15 ЦК України може мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Таким чином, загальною процедурою вирішення справ щодо самочинного будівництва є адміністративна процедура, а компетентними органами для її здійснення є орган місцевого самоврядування.

Враховуючи норми Закону України „Про основи містобудування та Закону України „Про планування і забудову територій для вирішення питання про визнання за особою права власності на обєкт нерухомого майна в тому разі, коли в прийнятті такого обєкта в експлуатацію відмовлено, обовязковою умовою є дотримання усіх визначених законом вимог та умов, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта.

Між тим, матеріали справи не містять жодних даних про звернення ОСОБА_3 до органу місцевого самоврядування з питання введення в експлуатацію самовільно збудованих будівель та споруд та про відмову цього органу у його вирішенні.

Встановлені по справі обставини дають підстави вважати, що рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим, оскільки ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому воно на підставі ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про залишення без задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Оріхівського району Запорізької області в інтересах держави в особі Державного комітету з земельних ресурсів в Оріхівському районі Запорізької області задовольнити.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 10серпня 2009 року в цій справі скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

„Позов ОСОБА_3 до виконавчого комітету Новоданилівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області про визнання права власності на самочинно (самовільно) збудоване нерухоме майно залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте воно може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: