Справа № 2-15/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.03.2011

Іллінецький районний суд Вінницької області в скаладі:

Головуючого судді Мотрука М.І.

при секретарі Мозоль Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданнів в м. Іллінці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди заподіяної працівником при виконанні трудових обовязків,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, в якій вказала, що 28 липня 2008 року ОСОБА_2 була прийнята в магазин, належний позивачу фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 на роботу за направленням Іллінецького районного центру зайнятості за професією продавець непродовольчих товарів (Договір № 49/2008 про працевлаштування безробітного з наданням дотації від 25 липня 2008 року). Відповідач ОСОБА_2 неодноразово грубо порушувала і не виконувала трудові обов'язки: реалізовувала товари по ціні, вказаній не роботодавцем, а за завищеною (особистою) ціною, не всі кошти передавала позивачу за реалізовані товари, безпосередньо вона самостійно обслуговувала грошові та товарні цінності, які їй передавалися та довірялися, оскільки в магазині була єдиним продавцем. Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність не укладався через те, що позивач їй довіряла та вірила в її чесність і порядність, та дуже багато допомагала в її повсякденному житті, в вирішенні її матеріальних та сімейних проблем. З часом, через відсутність коштів в магазині почали виникати проблеми - неможливо було провести замовлення товару та сплатити орендну плату за приміщення.

Ревізією (інвентаризацією) підзвітних відповідачеві товарно-матеріальних цінностей проведеною 15 жовтня 2009 р. виявлено нестачу в розмірі 1678 гривень. Дана нестача виникла в результаті не виконання ОСОБА_2 умов ч. 2 трудового договору між працівником і фізичною особою від 29 липня 2008 року. .Відповідач пообіцяла добровільно повернути вказані кошти, однак на наступний день виконати своє зобовязання відмовилась. Вина ОСОБА_2 в нестачі товарно-матеріальних цінностей підтверджується ОСОБА_3 ревізії від 15 жовтня 2009 року, а також письмовими свідченнями продавців ОСОБА_4, ОСОБА_5. Добровільно .відшкодовувати шкоду відповідач не погоджується, позивач змушена звернутися до суду із даним позовом, в якому просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1678 гривень майнової шкоди та судові витрати 287 гривень 80 копійок, а всього 1965 гривень 80 копійок.

Будучи опитана в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримала в повному обємі і просить суд їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_2, позовні вимоги не визнала та пояснила, що вона дійсно працювала продавцем непродовольчих товарів в ОСОБА_1, куди її було направлено з центра зайнятості. З часом торгівля дійсно погіршилася і у неї з ОСОБА_1 почали виникати конфлікти, у звязку зі зменшенням прибутку. Проведеною позивачем ревізією була встановлена недостача,. Однак із результатами інвентаризації вона незгодна, оскільки зазначені там дані не відповідають дійсності, у звязку з чим вона відмовилася підписувати наявний в матеріалах справи інвентаризаційний опис. Пояснення позивача, відносно до того, що вона ОСОБА_2 визнала свою провину у наявній недостачі та зобовязувалася добровільно повернути вартість встановленої різниці товарно-матеріальних цінностей дійсності не відповідають.

Суд вивчивши матеріали справи, дослідивши представлені докази, заслухавши пояснення сторін та покази свідків приходить до висновку.

Відповідно до ст. 42 ГК, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Згідно ст. 46 ГК, підприємці мають право укладати з громадянами договори щодо використання їх праці.

Згідно стаття 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ч ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Згідно п.п. 2.3, 2.3.1 договору № 49/2008 про працевлаштування безробітного з наданням дотації від 25 липня 2009 року між Іллінецьким районним центром зайнятості та Фізичною особою ОСОБА_1, роботодавець зобовязується працевлаштувати на постійну роботу за направлення Центру зайнятості безробітну ОСОБА_2 за професією (на посаду продавець непродовольчих товарів). Однак, в трудовій книжці колгоспника виданої на імя ОСОБА_2 наявний запис Прийнята на роботу продавцем непродовольчих товарів за трудовим договором №9 від 28 липня 2008 року.

Даний договір в суду позивачем не надано, а тому в суду відсутні прямі докази на підтвердження наявності угоди за якою відповідач зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою. Договір № 49/2008 про працевлаштування безробітного з наданням дотації від 25 липня 2009 року між Іллінецьким районним центром зайнятості та фізичною особою ОСОБА_1, в свою чергу лише передбачає зобовязання ОСОБА_1 працевлаштувати на постійну роботу за направлення Центру зайнятості безробітну ОСОБА_2, що дає суду підстави для сумнівів, щодо оформлення трудових правовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відповідності до чинного трудового законодавства України.

Згідно ст. 138 КЗпП для покладення на працівника матеріальної вiдповiдальностi за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 КЗпП. Відповідно до ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського риску, а також за неодержані підприємством, установою, організацією прибутки.

Законом, а саме ст. 134 КЗпП України, чітко визначенні випадки повної матеріальної відповідальності працівника, а саме працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 КЗпП України укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків.

Позивачем зазначено, що шкода виникла в результаті невиконання ОСОБА_2 умов ч. 2 трудового договору між працівником і фізичною особою від 29 липня 2008 року, однак даного договору позивачем для дослідження в судовому засіданні, у якості доказу, не надано. Таким чином, суд позбавлений можливості встановлення наявності в діях ОСОБА_2 можливих порушень передбачених ч. 2 вказаного трудового договору, у звязку з відсутністю в матеріалах справи.

Крім цього, позивачем зазначено, що завдана їх шкода була встановлена ревізією (інвентаризацією) підзвітних відповідачеві товаро - матеріальних цінностей від 15 жовтня 2009 року. На підтвердження цього суду надано інвентаризаційний опис №1 товаро матеріальних цінностей від 12 жовтня 2009 року.

Дослідивши у якості доказу інвентаризаційний опис №1 товаро - матеріальних цінностей від 12 жовтня 2009 року суд приходить до висновку, що до відсутності в даному доказі підтвердження наявної різниці товарно-матеріальних цінностей саме з вини ОСОБА_2, зі слідуючих підстав.

Відсутні зазначення документів на підставі яких проводилося оприбуткування та видатку товаро матеріальних цінностей, що є обовязковим. Таким чином, суд приходить до висновку про неможливість встановлення наявності товару до початку періоду, за який було проведено інвентаризацію, та їх відсутності на момент проведення інвентаризації, що ставить під сумність встановлену ревізією суму розбіжності.

В розписці інвентарного опису, як матеріальну особу зазначено ОСОБА_2 Як вказано в позовній заяві та підтверджено показами позивача даними в судовому засіданні договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передбачений 135-1 КЗпП України, не укладався. Доказів одержання працівником ОСОБА_2 майна та інших цінностей під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами, позивачем ОСОБА_1 суду не надано. Згідно перелік посад і робіт, прийнятий і введених в дію спільною Постановою Державного ОСОБА_6 Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріату Всесоюзної ОСОБА_7 Профспілок № 447/24 від 28 грудня 1977 року, особа що проводить роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), може нести повну матеріальну відповідальність, виключно за наявності договору про повну матеріальну відповідальність. Таким чином, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_2 є матеріально відповідальною особою.

Крім того, даний інвентаризаційний опис містить виключно перелік товаро - матеріальних цінностей, із зазначенням найменування, ціни, фактичної наявності (кількості, суми), однак зазначені на першій сторінці відомості, у виді різниця (недостача) товарно-матеріальних цінностей склала 1678,34 (одна тисяча шістсот сімдесят вісім гривень 34 копійки)не підтверджена переліком товарно-матеріальних цінностей, із зазначенням їх кількості та вартості, відсутність яких і спричинила виявлену в ході інвентаризації різницю. Згідно ч. 1 ст. 135-3 КЗпП, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Однак, як зазначено попередньо, дані бухгалтерського обліку по оприбуткуванню та видатках інвентаризаційний опис №1 від 12 жовтня 2009 року не містить.

Крім того в частині розписки та резолютивної частини опису №1 товаро - матеріальних цінностей від 12 жовтня 2009 року відсутні підписи ОСОБА_2В, що дає суду підстави для сумнівів в участі у проведенні інвентаризації товарно-матеріальних цінностей самої ОСОБА_2, а також достовірності даних зазначених у вказаному описі та їх відповідності реальним обставинам.

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснили, що жодні відомості по факту недостачі встановленої внаслідок ревізії магазину належного ОСОБА_1 їм не відомі. Вони здійснювали купівлю непродовольчих товарів в магазині належного ОСОБА_1, і реалізацію товару здійснювала ОСОБА_2, однак за якими цінами вони не памятають, а документів про проведення торгової операції у них не збереглося.

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що вона працювала продавцем в магазині належному ОСОБА_1, де перед її вступом на роботу, була проведена інвентаризація і встановлена недостача. Вона також підписувала опис №1 товаро - матеріальних цінностей від 12 жовтня 2009 року, як член комісії.

Жодних посилань на обставини, що містять умови передбачені п. 1, 2, 3, 4, 6, 7 ч. 2 ст. 134 КЗпП позивачем, не вказано. Пояснення позивача ОСОБА_1, що до порушення відповідачем ОСОБА_2 трудового законодавства, що проявилося у формі продажу товарів за встановлення ОСОБА_2 ціною, в бік завищення вартості товару, а також причинний звязок даний дій, із завданням шкоди ОСОБА_1, так само як і сам факт шкоди, в судовому засіданні підтвердження не знайшли.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні свого підтвердження не знайшли, а тому в їх задоволенні слід відмовити в повному обємі.

У звязку з наведеним та керуючись ст. 130, 134, 138 КЗпП України, ст.ст. 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди заподіяної працівником при виконанні трудових обовязків відмовити в повному обємі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь в справі, але не були присутні у удовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.І. Мотрук