Справа №22-ц-2092/11 Головуючий у суді у 1 інстанції - Бурда
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2011 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Лузан Л. В.,

суддів - Дубровної В. В. , Сибільової Л. О.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Перше ремонтно-будівельне управління»

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 жовтня 2011 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Перше ремонтно-будівельне управління» до ОСОБА_2 про відшкодування збитків,

в с т а н о в и л а :

Рішенням суду від 13 жовтня 2011 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Перше ремонтно-будівельне управління» 1025,56 грн. - в рахунок відшкодування завданої шкоди та 13,44 грн.- в рахунок відшкодування понесених по справі судових витрат, а всього 1039 грн.

У задоволенні іншої частини відмовлено за необґрунтованістю вимог.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду і постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача 35519 грн. 36 коп. з тих підстав, що висновки суду не відповідають обставинам справи та що судом були порушені та невірно застосовані норми матеріального і процесуального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що наказом №171-к від 19 червня 2008 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу до ТОВ «Перше ремонтно-будівельне управління» (далі-ТОВ «ПРБУ») бетонярем 2-го розряду.

Наказом директора ТОВ «Перше ремонтно-будівельне управління» №196-к від 5 серпня 2008 року з посади бетоняра ОСОБА_2 був переведений на посаду водія автомобіля «Газель» з 05 серпня 2008 року (ас.7,8).

На підставі договору купівлі-продажу від 22 листопада 2006 року ТОВ «Перше ремонтно-будівельне управління» є власником автомобіля ГАЗ-33023 (ас.9).

Наказом №02 від 28 січня 2010 року ОСОБА_2 був направлений у відрядження до м. Маріуполь, ТОВ «Індустріальна торгівельна компанія», на строк з 29 січня по 30 січня 2010 року (ас.14).

30 січня 2010 року о 05 год. 50 хв. в м. Суми по вул. Лінійній відповідач ОСОБА_2, керуючи транспортним засобом ГАЗ 33023, державний номер НОМЕР_1, не витримав безпечної швидкості внаслідок чого здійснив зустрічне зіткнення із транспортним засобом СНЕVRОLЕТ LАСЕТТІ, державний номер НОМЕР_2. Внаслідок зіткнення транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 03 березня 2010 року встановлено, що ОСОБА_2 порушив п.12.1 Правил дорожнього руху та скоїв правопорушення, передбачене ст.124 КпАП України. Названою постановою від 03 березня 2010 року відповідач був звільнений від адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 124 КпАП України, за малозначністю вчиненого правопорушення, суд обмежився усним зауваженням (ас.15).

З матеріалів справи також вбачається, що власник автомобіля НОМЕР_3, ОСОБА_3, звертався до суду з позовом до ТОВ «Перше ремонтно-будівельне управління», третя особа - ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 30 серпня 2010 року у цій справі було визнана мирова угода, укладена між ОСОБА_3 та ТОВ «Перше ремонтно-будівельне управління», за якою ТОВ «Перше ремонтно-будівельне управління» сплачує ОСОБА_3 в рахунок відшкодування збитків, завданих ДТП, 35519,36 грн. в наступному порядку: 30 вересня 2010 року 6000 грн., 30 жовтня 2010 року 6000 грн., 30 листопада 2010 року 6000 грн., 30 грудня 2010 року 6000 грн., 30 січня 2011року 6000 грн., 28 лютого 2011 року 5519,36 грн.

На виконання мирової угоди, згідно видаткового касового ордеру №44 від 09 вересня 2010 року, ТОВ «Перше ремонтно-будівельне управління» сплатило ОСОБА_3 6000 грн.,

за видатковим касовим ордером №51 від 27 жовтня 2010 року управлінням сплачено ОСОБА_3 6000 грн.,

за ордером №59 від 15 листопада 2010 року управління сплатило ОСОБА_3 6000 грн.,

за видатковим касовим ордером №63 від 20 грудня 2010 року управління сплатило ОСОБА_3 6000 грн.,

за ордером №5 від 21 січня 2011 року управління сплатило ОСОБА_3 6000 грн.,

остання виплата на виконання мирової угоди проведена ТОВ «Перше ремонтно-будівельне управління» ОСОБА_3 за касовим ордером №20 від 25 лютого 2011 року в сумі 5519 грн.36 коп. ( ас. 17-22).

Середньомісячна заробітна плата ОСОБА_2 становить 1025 грн. 56 коп. (ас.43).

Частково підтримуючи заявлений у справі позов, ТОВ «ПРБУ» в апеляційній скарзі посилається на те, що ОСОБА_2 під час виконання своїх трудових обовязків скоїв ДТП, внаслідок чого заподіяв позивачу майнову шкоду в сумі 35519 грн. 36 коп., сплачених ОСОБА_3 за умовами мирової угоди, про відшкодування якої у повному обсязі і ставиться питання у апеляційній скарзі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про необхідність часткового задоволення позову. При цьому колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не заперечує того факту, що відповідач скоїв ДТП під час виконання своїх трудових обовязків, а саме, повертаючись з відрядження у якості водія автомобіля ТОВ «Перше ремонтно-будівельне управління» .

За статтею 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Випадки повної матеріальної відповідальності, тобто у повному розмірі шкоди, заподіяної з вини працівників підприємству, установі, організації, перелічені у ст. 134 КЗпП України, такими є :

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 1351 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків;

8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Названий у ст. 134 КЗпП перелік є вичерпним.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не назвав у позові підстав, за яких на відповідача б міг бути покладений обовязок відшкодування заподіяної позивачу шкоди у повному її розмірі, а тому доводи апеляційної скарги з цього приводу є необґрунтованими. В той же час відповідно до ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду саме власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин, які полягають у відшкодуванні працівниками шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Названі правовідносини регулюються ст.ст.130-138 КЗпП України. Доводи апеляційної скарги про те, що до спірних правовідносин повинні застосовуватись положення ч. 1 ст. 1191 ЦК Украйни є вірними. Саме керуючись названою нормою права суд першої інстанції частково задовольнив позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК Украйни особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. В даному випадку законом, а саме, статтею 132 КЗпП України встановлений інший розмір відшкодування в межах середнього заробітку.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 заподіяв шкоду не під час виконання трудових обовязків суперечить матеріалам справи та позиції самого відповідача під час розгляду справи. Наказом №02 від 28 січня 2010 року ОСОБА_2 був направлений у відрядження до м. Маріуполь на строк з 29 січня по 30 січня 2010 року. Під час розгляду справи позивач не заперечував того факту, що відповідач скоїв ДПТ, повертаючись з відрядження.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування постановленого рішення. Рішення суду є законним і обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Перше ремонтно-будівельне управління» відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 жовтня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий -

Судді -