Справа № 2-278/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2011 року Ярмолинецький районний суд Хмельницької області у складі:

судді - головуючого Місінкевича А.Л.,

при секретарі Цмикайло Т.В.,

за участю сторін та їх представників

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Ярмолинці справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанкпро визнання кредитного договору недійсним та недійсних договорів іпотеки, поруки і стягнення моральної шкоди, третя особа ОСОБА_2 України

встановив:

Позивач звернувся із позовом до ПАТ КБ ПриватБанкіз вимогами визнати недійсним кредитний договір № НМJОGA від 14.05.2008 року, який вчинений без відповідного дозволу (індивідуальної ліцензії) та укладених на виконання кредитного договору договору іпотеки № НМJОGA від 14.05.2008 року та договорів поруки № НМJОGA/1 від 14.05.2008 року, також стягнення моральної шкоди в розмірі 185632 грн.

На обґрунтування заявлених вимог позивач в заяві вказав, що між сторонами було укладено кредитний договір № НМJОGA від 14.05.2008 року за яким він отримав не поновлювальну кредитну лінію в розмірі 23350 доларів США строком з 15.05.2008 року по 11.05.2018 року зі сплатою відповідних відсотків на умовах передбачених договором. При укладені даного договору були порушені вимоги законодавства та працівниками банку і його ввели в ману на користь банку, що виразилась в тому, що банк видав кредит в іноземній валюті не маючи на це відповідно дозволу (індивідуальної ліцензії) на здійснення такої валютної операції, як видача кредиту в іноземній валюті на території України, чим порушив ст., ст. 192, 524 ЦК України, ч .1 та 4 ст. 5 Декрету КМ України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, від 19.02.1993 року за № 15-93, а також кредитний договір укладено з використанням нечесної підприємницької практики. При його укладенні банком порушенні численних права споживача, які передбачені Законом України Про захист прав споживачів.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримав в повному обсязі, просили позов задоволити.

В суді позивач пояснив, що він мав бажання отримати кредит і коли звернувся до банку йому вказала, що він може його отримати. Тоді він зібрав документи та отримав кредит. При підписанні його влаштовували щомісячні платежі та він справно їх сплачував, але із зміною курсу валют платежі стали більшими в національній валют і йому на сьогодні не вигідно і тяжко сплачувати такі кошти.

Представник позивача в суді повідомив, що відповідач не мав права укладати даний кредитний договір без відповідної індивідуальної ліцензії на здійснення такої операції таким чином позивач був введений в оману, а в укладеному договорі були викладені положення про страхування особи, майна та інші умови, що суперечать вимогам Закону України Про захист прав споживачів. Тому кредитний договір є недійсним, а укладені не забезпечення виконання боргових зобовязань за кредитним договором договори іпотеки та поруки в силу вимог ст. 236 ЦК України за якою правочини визнані судом недійсними є недійсними з моменту їх вчинення та згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України не створюють юридичних наслідків. Відповідно до вимог ст. 548 ЦК України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Тому також просив визнати недійсними договори іпотеки та поруки і стягнути моральну шкоду.

Представник відповідача заявлений позов не визнав, в суді вказав, що банк при укладені договору виконав усі вимоги передбачені законодавством. Вказав, позивачу загальну вартість кредиту із розшифровкою в чому вона полягає, повідомив графік погашення платежів за кредитом, а кредитний договір було укладено за наявності відповідної ліцензії, яку видав банку НБУ для здійснення валютних операцій. На обґрунтування своїх доводів представив письмові докази.

Третя особа ОСОБА_2 банк України у свої письмових запереченнях вказав, що відповідач діяв у відповідності до вимог діючого законодавства України при укладені кредитного договору, а правових підстав для задоволення позовних вимог не має.

Заслухавши пояснення сторін їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено і сторони не оспорюють факти, що між ними укладено кредитний договір № НМJОGA від 14.05.2008 року за яким позивач отримав кредит в розмірі 20000 доларів США строком з 15.05.2008 року по 11.05.2018 року зі сплатою відповідних відсотків на умовах передбачених договором. Одночасно були укладені відповідні договори поруки іпотеки та страхування і в кредитному договорі були обумовлені суми на страхування, які надав позивачу банк для подальшої їх сплати.

Відповідно до приписів ст. 626, 627 ЦК України встановлено, що договір є домовленість двох сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В силу вимог ст. 1054 ЦК України умовами кредитного договору є обовязок банку надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на ч. 1 ст. 230 ЦК України, якою зазначено що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства. Договір був укладений в порушення ст. 524 ЦК України, щодо того, що зобовязано має бути виражено у грошовій одиниці України гривні.

Згідно ст. 192 ЦК України до грошових коштів віднесено грошову одиницю України гривню та іноземну валюту. Згідно ч. 2 даної статті іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку , встановлених законом.

Відповідно до вимог ст. 2 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролюрезиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням встановлених цим декретом та іншими актами валютного законодавства України.

Згідно ст. ст. 47, 49 Закону України Про банки і банківську діяльністьна підставі відповідної банківської ліцензії банки мають право здійснювати валютні операції, у тому числі приймати вклади (депозити) від юридичних і фізичних осіб, надавати цим особам кредити, залучати грошові кошти на банківські рахунки.

Ст. 526 ЦК визначено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається відповідно до вимог ст. 533 ЦК України у в якому вказано, що якщо зобовязання має бути виконано в іноземній валюті то сплаті підлягає грошовий еквівалент в іноземній валюті та використання іноземної валюти допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до положень ст. 4, 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролювстановлено, що національний ОСОБА_2 України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Законодавчо закріплено, що індивідуальні ліцензії надаються у разі надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановленні законодавство межі, використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу або як застави.

Відповідно висновку науково-правової експертизи ОСОБА_3 Наук України Інституту держави і права ім.. ОСОБА_4 від 09 листопада 2006 року щодо правових підстав надання кредитів в іноземній валюті, проведеної відповідно до запиту НБУ України зазначено, що банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію НБУ України на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.

Відповідачем представлено на адресу суду банківська ліцензія від 04 грудня 2001 року за № 22 яка видана ЗАТ ПриватБанк, який зареєстрований в НБУ 19 березня 1992 року за № 92 на право здійснення банківських операцій, що визначені ст. 47 Закону України Про банки і банківську діяльність, а також дозвіл НБУ за № 22-2 від 29 липня 2003 року на право здійснення операцій визначених п. 1-4 ч. 2 т а ч. 4 ст. 47 Закону України Про банки і банківську діяльність згідно із додатком до цього дозволу. Таким чином відповідач має генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій і не потребує індивідуальної ліцензії.

Судом встановлено, що позивач після усного спілкування із представниками банку вирішив укласти кредитний договір та уклав його і підписав усі необхідні документи. Даний договір укладений у відповідності до приписів ст., ст. 626, 627, 631, 1054- 1057 ЦК України і позивач на момент укладення угоди усвідомлював значення вчинених ним дій, погоджувалась із умовами угоди, бажав їх настання, а після підписання належним чином виконувала свої обовязки за даним договором до звернення в суд, що підтверджується сторонами і свідчить, що сумніві у позивача щодо цілей, природи та прав і обовязків за договором не було і в нього не було сумнівів відносно того, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства..

В ході судового розгляду ні позивачем на його представником не було представлено відповідних доказів, що позивач на час укладення і підписання кредитного договору був введений в оману і наявності умислу в діях відповідача, і що зміст правочину кредитного договору суперечить актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Представлені суду документи: кредитний договір, додатками до нього підтверджується, що позиву було відомо про вартість кредиту та необхідних платежів за кредитом із їх розшифровкою та реальна відсоткова ставка за даним кредитом і позивачу було доведено, що валютні ризики під час виконання зобовязання за кредитним договором несе позичальник. Позивач погодилась із запропонованими умовами і підписав кредитний, який виконував, тобто розумів зміст угоди та погодилась з зобовязаннями, що визначені в ньому і лише зі спливом часу та зміною коньюктури на валютному ринку звернувся із позовом до суду з метою уникнути відповідальності за валютні ризики. Одночасно позивачем та його представником не представлено жодного доказу на обґрунтування заявлених вимог та на розмір відшкодування моральної шкоди та в чому вона полягає відповідно до вимог ч. 2 ст. 23 ЦК України, тому за наведених вище обставин суд вважає, що позовін вимоги позивачка не обгрунтовані і у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі

Керуючись ст. 212-215 ЦПК України суд. -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги , якщо апеляційну скаргу не було подано. Уразі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий підпис

Копія вірно:

Суддя райсуду ОСОБА_5