Справа № 22-ц-1165/2011
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т.М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2011 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів Павлишиної А.Т., Перегінець Л.В.,

секретаря Юрків І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 16 травня 2011 року,-

в с т а н о в и л а:

В липні 2010 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на нерухоме майно.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 травня 2011 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 та посвідчений 16.05.2008 р. приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 268. Визнано за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно - трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 житловою площею 69,9 кв. м, загальною площею 110,4 кв. м.

На дане рішення представник ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу. Зазначає, що рішення прийнято судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Так, суд прийшов до помилкового висновку про недійсність договору купівлі-продажу спірної квартири з

підстав, передбачених ст. 232 ЦК України, не прийнявши при цьому до уваги, що позивач та відповідач ОСОБА_4 особисто домовлялись про продаж квартири. За змістом ст. 232 ЦК

з цих підстав може бути визнано недійсним правочин у випадку зловмисної домовленості між представником однієї сторони з другою стороною, а не домовленості самих сторін. Крім того, як довіритель позивача вона в даному випадку не виступала, будь-яких коштів на здійснення повноважень за цією довіреністю від нього не отримувала. Волевиявлення на придбання квартири було її власним, квартира придбана за її особисті кошти. На підтвердження цих обставин нею представлено достатньо доказів, яким суд не дав правильної юридичної оцінки. При укладенні договору купівлі-продажу сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору, в тому числі обумовлено, що внаслідок відчуження квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб. Також в п. 13 договору передбачено, що будь-які інші попередні домовленості, які мали місце до укладення договору і не відображені в його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, апелянт просив вказане судове рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_2 та ОСОБА_4 доводів скарги не визнали, посилаючись на обгрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 не виконала умови доручення, за яким повинна була придбати квартиру для позивача за його кошти, а тому вона, діючи як його представник, та ОСОБА_4 уклали оспорюваний договір купівлі- продажу внаслідок їх зловмисної домовленості всупереч інтересам довірителя.

Відповідно до вимог ст. 237, 239, 244, 245 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє. Представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю, що є письмовим документом і за формою повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

З матеріалів справи вбачається, що згідно довіреності від 29.04.2008 року (а.с. 46) ОСОБА_5 уповноважував ОСОБА_6 управляти і розпоряджатися у встановленому законом порядку всім його рухомим і нерухомим майном, з чого б воно не складалося і де б не знаходилось, укладати всі передбачені законом правочини по управлінню і розпорядженню майном, а саме:: купувати, для чого надавав їй право подавати заяви від його імені про згоду на відчуження і придбання рухомого та нерухомого майна, підписуватися за нього тощо.

Судом встановлено, що 16.05.2008 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 житловою площею 69,9 кв. м, загальною площею 110,4 кв. м. Згідно умов договору власником придбаної квартири стала відповідач ОСОБА_3, що діяла у власних інтересах.

При цьому, вчиняючи правочин та діючи як представник позивача , відповідач не виражала власну волю, а була уповноважена реалізувати волю особи, яку вона представляла - ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

При цьому представник має діяти в інтересах особи, яку він представляє. Тому якщо він вступив у зловмисну домовленість з другою стороною і діяв при цьому у власних інтересах, нехтуючи інтересами особи, яку він представляв, і це доведено в суді, правочини мають визнаватися судом недійсними.

За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, є:

1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди;

2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками;

3) дії представника здійснювалися в межах наданих йому повноважень.

В судовому засіданні з»ясовано, що до уповноваження відповідача придбати спірну квартиру між ОСОБА_5 та її власником ОСОБА_4 велися з цього приводу переговори, кошти на придбання квартири передано останньому представником позивача ОСОБА_7, частково готівкою, частково шляхом перерахування в банківську установу. Наведені обставини підтверджуються поясненнями позивача, відповідача ОСОБА_4, свідка ОСОБА_7, довідкою банку (а.с. 69), письмовою розпискою(а.с. 70).

Вказаним обставинам суд дав правильну юридичну оцінку, прийшовши до вірного висновку, що вони спростовують пояснення свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 відповідача ОСОБА_3, щодо придбання квартири за її власні кошти та у власних інтересах.

Установивши такі обставини, суд прийшов до обґрунтованого висновку , що придбання ОСОБА_3 спірної квартири у власність є здійсненням нею як представником позивача, в межах наданих йому довірителем повноважень, таких дій на шкоду довірителю та з метою отримання власної вигоди. Тому суд правильно вважав, що ОСОБА_3 усвідомлювала, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання.

Що стосується відповідача ОСОБА_4, то суд прийшов до вірного переконання, що з його боку домовленість полягала в тому, що оформлення договору купівлі-продажу на імя ОСОБА_3 суперечило домовленості щодо відчуження спірної квартири на імя позивача, яким продавцю передано всі кошти обумовленої сторонами вартості відчужуваної квартири.

З врахуванням наведених обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що при укладенні договору купівлі - продажу спірної квартири мала місце навмисна змова представника ОСОБА_3 з однієї сторони з іншою стороною - продавцем ОСОБА_4, внаслідок чого для довірителя позивача ОСОБА_2 виникли несприятливі наслідки. А тому обґрунтовано з цих підстав визнав недійсним оспорюваний правочин.

Встановивши факт зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, та враховуючи, що ОСОБА_5 вніс власні кошти для придбання спірної квартири,вартість якої було попередньо обумовлено ним та ОСОБА_4, суд обґрунтовано також поновив порушене право позивача, застосувавши такий його спосіб як визнання права власності.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність позивачем відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, і правомірно задовольнив заявлений позов.

Судова колегія вважає, що, розглядаючи спір, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, вірно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, ухвалив рішення з дотриманням вимог ст. 213 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313- 315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 16 травня 2011 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Г.П. Мелінишин

Судді: А.Т. Павлишина

ОСОБА_10