Рішення

Іменем України

11.03.2011 місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Мельник І.Г.,

при секретарі Догаєвій А.В.

за участю позивача ОСОБА_1, представників відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунальної лікувально-профілактичної установи «Міська психіатрична лікарня № 7», Головного управління Державного казначейства України в Донецькій області про стягнення витрат за час перебування в службовому відрядженні, відшкодування матеріальної і моральної шкоди, -

ВСТАНО?ВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Комунальної лікувально-профілактичної установи «Міська психіатрична лікарня № 7» (надалі за текстом КЛПУ «Міська психіатрична лікарня № 7») про стягнення витрат за час перебування в службовому відрядженні, відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що згідно наказу Головного лікаря КЛПУ «Міська психіатрична лікарня № 7» ОСОБА_4 № 29-К від 28 квітня 2010 року, він з 03 травня 2010 року по 31 травня 2010 року включно знаходився у відрядженні на курсах передатестаційної підготовки в місті Донецьку, по спеціальності «Психіатрія» і згідно із вищезазначеним наказом, з 01 червня 2010 року по 30 червня 2010 року включно він знаходився у відрядженні на курсах підвищення кваліфікації ТУ «Актуальні питання психіатрії». Вказує, що підставою для видачі наказу про службове відрядження в місто Донецьк у травні та червні поточного року являється путівка № 5098 обласного управління охорони здоровя. Відповідач видав йому, на підставі наказу № 29-К від 28.04.2010 року, посвідчення про відрядження за № 31 від 30 квітня 2010 року для поїздки в місто Донецьк на травень та червень 2010 року, де посадовими особами були зроблені відмітки його приїзду та відїзду із міста Маріуполь та міста Донецьку. Вважає, що його службове відрядження в обох випадках складало місячний термін, мало перерву, як за своїм змістом так і за різним напрямком. 30.08.2010 року він звернувся з письмовою заявою до керівництва лікарні з проханням про компенсацію витрат понесених в результаті перебування у службовому відрядженні у травні та червні місяці поточного року, але адміністрація безпідставно відмовила в оплаті відрядження за один місяць, посилаючись на постанову КМУ № 695 від 28.06.1997 року.

Після отримання відмови в оплаті витрат на відрядження, він отримав стрес, стан його здоровя різко погіршився і він тривалий час знаходився на лікарняному , витратив на придбання ліків згідно чеків 801 гривню, яку вважає, йому повинен відшкодувати відповідач. Крім того, просить стягнути з відповідача моральну шкоду, яку оцінює 5000 гривень, судові витрати і оплату проїзду 30,12 гривень (вартість квітка).

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги і надав пояснення аналогічні тим, що викладені в змісту його позовної заяви. Зазначав, що у відрядження виїхав 05.05.2010 року, про що свідчить квіток на автобус, так як 01 по 03 травня були святкові дні, повертався в місто вже потягом 31.05.2010 року, квіток не брав, так як у нього пільговий проїзд, на слідуючий день, тобто 01.06.2010 року знову на потягу виїхав у відрядження до міста Донецьку і повернувся 30 червня 2010 року. Після повернення із відрядження 30.06.2010 року він підійшов до секретаря Овсійчук А.В., яка один раз поставила три печатки у посвідченні про відрядження на кінці червня 2010 року. Виплати витрат, понесених в результаті перебування у відрядженні він не отримував, не зважаючи на те, що його запрошували у бухгалтерію підприємства підписати авансовий звіт, але він відмовився і наполягав, що б звіт склали за два місяця відрядження і відповідно сплатити кошті.

Представник КЛПУ «Міська психіатрична лікарня № 7» - ОСОБА_2, що діє на підставі довіреності в судовому засіданні заперечуючи проти позовних вимог, пояснив, що на підставі путівки № 5098 обласного управління охорони здоровя головним лікарем лікарні № 7 був виданий наказ № 28-к про відрядження дільничного лікаря ОСОБА_1 у відрядження у місто Донецьк на курси підвищення кваліфікації з 03.05.2010 року до 30.06.2010 року з виплатою середньомісячного заробітку. З даним наказом позивач був ознайомлений і не міг не розуміти, що видається один наказ на весь період відрядження і відповідно виписується одне командировочне посвідчення. Вважає, що приїзд позивача після закінчення курсів «Психіатрія» був його особистою справою, тим паче що розриву в часі між курсами не було. Так, курси предатістаційної підготовки «Психіатрія» закінчуються 31 травня 2010 року, а курси ТУ «Актуальні питання психіатрії» починалися з 01 червня 2010 року. Поїздки позивача за період з 31.05.2010 року по 30.06.2010 року підтверджуються лише печаткою у посвідченні про відрядження, а співробітники лікарні це не підтверджують.

Крім того, до цього часу звіт про відрядження позивач не надав, чім порушив виконавську дисципліну та п.1.15 «Інструкції о службових відрядженнях в межах України та за кордон», а звернувся із заявою в бухгалтерію лікарні 27 серпня 2010 року з проханням відшкодувати витрати по відрядженню. 30.08.2010 року йому була надана відповідь про відсутність законних підстав для нарахування компенсації витрат понесених у відрядженні, в звязку з не наданням звіту бухгалтерію підприємства. Крім того, позивач відмовився підписувати вже складений бухгалтером авансовий звіт про відрядження.

Вважає, що позивачеві при наявності звіту про відрядження та згідно п.1 постанови Кабінету Міністрів України № 695 від 28 червня 1997 року «Про гарантії та компенсації для працівників, які направляються для підвищення кваліфікації, підготовки, перепідготовки, навчання інших професій з відривом від виробництва» має бути нараховане: оплату вартості проїзду до міста навчання і назад при наявності квитків; виплати добових за кожну добу на протязі першого місяця навчання у розмірах встановлених для службових відряджень. Для бюджетних установ сума добових в межах України складає 30 гривень за добу (додаток до постанови № 663 від 27 червня 1997 року). Виплата добових за наступний місяць навчання залежить від розміру заробітної плати, якщо заробітна плата менше 6 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, виплачується стипендія в розмірі 20 відсотків добових. Заробітна плата позивача складає 2005,81 гривень, що значно перевищує 102 гривень, тому виплату 20% добових за час навчання, що перевищує один місяць не може бути проведено. Також вважає, що не підлягає задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 стосовно стягнення моральної шкоди в сумі 5000 гривень і матеріальної в сумі 801 гривні (придбання ліків), в звязку з находженням на лікарняному, так як із за відмови в оплаті його затрат на відрядження йому стало зле і він тривалий час лікувався.

Просить в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Представник Головного управління Державного казначейства України в Донецькій області - ОСОБА_3, що діє на підставі довіреності, вважає позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними і в задоволенні позову просить відмовити.

Третя особа ОСОБА_4 головний лікар КЛПУ «Міська психіатрична лікарня № 7», який був долучений позивачем по справі в якості третьої особи, розпорядженням Голови обласної ради № 113 кс від 30.12.2010 року, був звільнений з посади головного лікаря комунальної лікувально-профілактичної установи «Міська психіатрична лікарня № 7» з 31.12.2010 року за власним бажанням (ст..38 КЗпП України) (а.с.89).

За клопотанням позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні від 17.02.2011 року ОСОБА_4 був виключений із кола третіх осіб.

Заслухавши пояснення позивача, представників відповідачів, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким , що не підлягає задоволенню з наступних підстав

Факт перебування позивача з відповідачем в трудових правовідносинах сторонами не оспорюється.

Судом встановлено, що на підставі наказу № 29-К від 28.04.2010 року ОСОБА_1, був відряджений у місто Донецьк на курси підвищення кваліфікації з 03.05.2010 року до 30.06.2010 року з виплатою по середньомісячному заробітку, основа путівка, про що на імя ОСОБА_1 було видане посвідчення про відрядження (а.с.56).

У судовому засіданні позивач наполягав що його службове відрядження в обох випадках складало місячний термін, мало перерву, як за своїм змістом так і за різним напрямком. При цьому, як на доказ посилається на довідку деканату факультету інтернатури і післядипломної освіти, згідно якої ОСОБА_1 на кафедрі відповідного учбового закладу отримав путівки обласного управління охорони здоровя та проходив навчання з відривом від виробництва за наказом № 29-К від 28.04.2010 року і проходив з 05.05. по 31.05.2010 року передатестаційний цикл з спеціальності «Психіатрія», за результатами якого отримав свідоцтво та сертифікат. З 01.06.по 30.06.2010 року проходив цикл тематичного удосконалення «Актуальні питання психіатрії», за результатами якого отримав свідоцтво. Йому були зроблені відмітки в посвідченні № 31 від 30.04.2010 року за кожним циклом навчання про вибуття 31.05.2010 року у місто Маріуполь і про вибуття 30.06.2010 року у місто Маріуполь. Обидва цикли було проведено стосовно навчальних програм та календарно-тематичного планів кафедри психіатрії, психотерапії, мед.психології та наркології ФІПО ДонНМУ, мають перерву у часі та є окремими за своєю тематикою (а.с.52).

Згідно посвідчення про відрядження № 31 від 30.04.2010 року, яке було видано ОСОБА_1 на підставі наказу № 29-К від 28.04.2010 року, маються відмітки про вибуття із м. Донецьку 31.05.2010 року і прибуття в м. Маріуполь 31.05.2010 року, вибуття із м. Донецьку 30.06.2010 року і прибуття в місто Маріуполь 30.06.2010 року (а.с.7).

Стосовно даного посвідчення про відрядження позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні не заперечував, що у нього не має ні яких документів, яким б свідчили, що він саме 31.05.2010 року вибув із міста Донецьку і прибув в м. Маріуполь, на роботі в лікарні 31.05.2010 року його ніхто не бачив і всі відмітки стосовно прибуття і вибуття саме в місто Маріуполь він робив один раз 30.06.2010 року.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5, секретар лікарні № 7, підтвердила у судовому засіданні той факт, що ОСОБА_1 підійшов до неї в кінці червня 2010 року і попросив зробити відмітки у посвідченні про відрядження. В даному посвідченні вже були печатки кафедри учбового закладу і вона теж на його прохання поставила один раз три печатки, хоча 31.05.2010 року ОСОБА_1 на роботі не бачила і ні яких відміток в його посвідченні про відрядження не робила.

Свідок ОСОБА_6, інспектор відділу кадрів лікарні, у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 підходив до неї з двома путівками під одним номером без перерви на курси підвищення кваліфікації. Головним лікарем лікарні був виданий один наказ під одним номером про відрядження ОСОБА_1 на курси підвищення кваліфікації з 03.05.2010 року до 30.06.2010 року з виплатою по середньомісячному заробітку. В звязку з тим, що кафедри, які проводили курси різни, то вона зробила два пакету документів, і з наказу два його витягу.

Відповідно до ст. 122 КЗпП України при направленні працівників для підвищення кваліфікації з відривом від виробництва за ними зберігається місце роботи (посада) і провадяться виплати, передбачені законодавством.

Згідно із Постановою Кабінету Міністрів України № 695 від 28 червня 1997 року «Про гарантії і компенсації для працівників, які направляються для підвищення кваліфікації, підготовки, перепідготовки, навчання інших професій з відривом від виробництва», встановлені такі мінімальні державні гарантії: збереження середнього заробітку за основним місцем роботи за весь період навчання; оплата вартості проїзду працівника до місця навчання і назад; виплата добових за кожний день перебування в дорозі у розмірі, встановленому законодавством для службових відряджень. Іногороднім працівникам протягом першого місяця навчання добові виплачуються в розмірі, встановленому законодавством для службових відряджень, а в наступні місяці, до закінчення терміну навчання, тим, хто одержує заробітну плату у розмірі менше 6 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, виплачується стипендія в розмірі 20 відсотків добових.

У відповідності до п.1.1 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон затвердженої наказом Міністерства Фінансів України № 59 від 13 березня 1998 року (надалі за текстом Інструкція), направлення працівника підприємства у відрядження здійснюється керівником цього підприємства або його заступником і оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням: пункту призначення, назви підприємства, куди відряджений працівник, строку й мети відрядження. Строк відрядження визначається керівником або його заступником, але не може перевищувати 30 календарних днів.

Згідно ст..ст.15,16 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, звернувшись до суду.

Відповідно до наказу № 29-К від 28.04.2010 року за період перебування у відрядженні з 03.05.2010 року по 30.06.2010 року за ОСОБА_1 був збережений середній заробіток, про що свідчать розрахункові листки за травень, червень 2010 року.

Згідно довідки КЛПУ «Міська психіатрична лікарня № 7» до дня постановлення рішення по вказаної справи ОСОБА_1 не склав та не надав в бухгалтерію підприємства авансовий звіт по тратам за відрядження за період травень-червень 2010 року, що обєктивно унеможливлює здійснити компенсацію виплат.

Відповідно до п.1.11 Інструкції, відрядженому працівникові перед від'їздом у відрядження видається грошовий аванс у межах суми, визначеної на оплату проїзду, наймання жилого приміщення і добові. Після повернення з відрядження працівник зобов'язаний до закінчення третього банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи, подати звіт про використання коштів, наданих на відрядження. Сума надміру витрачених коштів (залишку коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів, наданих на відрядження) підлягає поверненню працівником до каси або зарахуванню на відповідний рахунок підприємства, що їх надало, у встановленому законодавством порядку. Разом із звітом подаються посвідчення про відрядження, оформлене в установленому порядку, і документи в оригіналі, що підтверджують вартість понесених у

зв'язку з відрядженням витрат.

Надалі п.1.12 Інструкції передбачено, що витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності документів в оригіналі, що підтверджують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), рахунків готелів (мотелів), страхових полісів тощо. Витрати у зв'язку з відрядженням, що не підтверджені відповідними документами (крім добових витрат), працівникові не відшкодовуються.

Факт не надання авансового звіту по відрядженню роботодавцю не заперечував у судовому засіданні сам позивач ОСОБА_1

Більш того, допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 вказувала, що спочатку ОСОБА_1 почав складати авансовий звіт про відрядження, але не підписав його і вона сама це зробила за нього, але даний звіт у неї не прийняло казначейство (а.с.40; 42-43; 57)). В послідуючим ОСОБА_1 відмовився зовсім складати авансовий звіт про відрядження. Також пояснила, що за травень та червень ОСОБА_1 була проведена оплата середнього заробітку.

Таким чином, на час розгляду справи в суді, адміністрацією лікарні не вирішені по суті питання з виплатою позивачу коштів по відрядженню, їх розмір, період. За таких обставин у суду відсутні підстави вважати, що право ОСОБА_1 на оплату праці порушено.

Крім того, суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведений причинний зв'язок між його хворобою (з 01.09.2010 року по 17.09.2010 року) і діями адміністрації лікарні, тому його позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 801 гривні, задоволенню не підлягають.

За відсутністю порушення прав позивача за основним позовом, суд не вбачає підстав для відшкодування моральної (немайнової) шкоди позивачу.

У відповідності зі ст. 88 ЦПК України суд стягує: з позивача в дохід держави витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в сумі 120 гривень і витрати по сплаті судового збору за позовами матеріального і немайнового характеру в розмірі: - 59,50 грн. (51+8,50).

На підставі ст.ст.15,16 ЦПК України, ст.. 122 КЗпП України, Постанови Кабінету Міністрів України № 695 від 28 червня 1997 року «Про гарантії і компенсації для працівників, які направляються для підвищення кваліфікації, підготовки, перепідготовки, навчання інших професій з відривом від виробництва», Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон затвердженої наказом Міністерства Фінансів України № 59 від 13 березня 1998 року, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунальної лікувально-профілактичної установи «Міська Психіатрична лікарня № 7», Головного управління Державного казначейства України в Донецькій області про стягнення витрат за час перебування в службовому відрядженні, відшкодування матеріальної і моральної шкоди, відмовити.

Стягнути ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 59 гривень 50 копійок та витрати на інформаційне - технічне забезпечення розгляду справи в суді в сумі 120 гривень.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя в десятиденний строк з дня його проголошення.

Суддя ___________________________