Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22-3371 /11 Головуючий у 1 інстанції: Турбіна Т.Ф.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2011 року м . Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Гончара О.С.

суддів : Краснокутської О.М.

ОСОБА_2

при секретарі Свинаренко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства „СЕБ ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними , виключення записів із державної реєстрації,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2011 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ПАТ „СЕБ ОСОБА_4 про визнання недійсними кредитного договору, іпотечного договору та встановлення для неї розстрочки виконання рішення суду про повернення отриманих від банку коштів.

В позовній заяві зазначала, що 02 вересня 2008 року між нею та відповідачем був укладений кредитний договір про надання кредитних коштів на споживчі потреби у сумі 65 000,00 доларів США на строк до 01.09.2015 року зі сплатою 13% річних. В забезпечення зобовязань за кредитним договором було укладено договір іпотеки та накладена заборона на відчуження предмету іпотеки - 4-х кімнатної квартири, розташованої за адресою: м. Запоріжжя бул. БудівельниківАДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що кредитний договір укладений з порушенням Закону України „Про ОСОБА_4 України, Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю, Закону України „Про банки та банківську діяльність та Закону України „Про захист прав споживачів, просила суд визнати недійсним кредитний договір № 582-в/37 від 02 вересня 2008 року, визнати недійсним договір іпотеки № 582-в/37/01 від 02 вересня 2008 року, зняти заборону на відчуження нерухомого майна, а саме: квартиру, розташовану за адресою: м. Запоріжжя, бул. БудівельниківАДРЕСА_2, стягнути з відповідача судові витрати по справі та встановити розстрочку виконання рішення суду по поверненню коштів відповідачу в сумі 247 683 грн. 33 коп. - по 2 000 грн. щомісяця до повного погашення боргу.

У квітні 2011 року ОСОБА_3 звернулась до суду з заявами про залишення без розгляду позовної вимоги в частині встановлення розстрочки повернення суми,що отримана нею від банку, у виконання рішення,яке буде постановлено по даній справі та з заявою про збільшення позовних вимог, в якій просила виключити з Державного реєстру іпотек запис про державну реєстрацію договору іпотеки та з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за договором іпотеки.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2011 року заяву ОСОБА_5 задоволено Позовні вимоги в частині встановлення для ОСОБА_3 розстрочки виконання рішення суду по поверненню коштів ПАТ „СЕБ ОСОБА_4 у сумі 247 6893 грн. 33 коп. - по 2 000 грн. щомісяця до повного погашення боргу залишено без розгляду.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2011 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що укладені договори кредиту і іпотеки відповідають вимогам закону, волевиявленню сторін і підстави для визнання їх недійсними і застосування наслідків їх недійсності відсутні.

Такі висновки відповідають встановленим обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 02 вересня 2008 року між ОСОБА_3 .як позичальником та АК „Факторіал-Банк був укладений кредитний Договір № 582-в/37.

Відповідно до п.п.1.1 кредитного договору ОСОБА_4 надає Позичальникові кредит в сумі 65 000,00 доларів США на строк до 01.09.2015 року з процентною ставкою за користування кредитом розмірі 13% річних в валюті кредиту.

Умовами договору та графіком погашення заборгованості за кредитом передбачено, що Позичальник зобов'язується протягом кожного календарного місяця, але не пізніше останнього робочого дня до повного погашення кредиту здійснювати погашення заборгованості по кредиту рівними частинами в сумі 773,81 доларів США та сплати відсотків(а.с.10-13).

Зазначений договір підписаний сторонами по справі.

Акціонерний банк „Факторіал-Банк, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "СЕБ ОСОБА_4 (а.с.33-34), виконав свої зобов'язання по наданню кредиту ОСОБА_3. Надання Банком Позивачу кредиту на суму 65 000,00 доларів США підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

У забезпечення виконання боргових зобов'язань за кредитним Договором між позивачем та Банком був укладений іпотечний договір №582-в/37/01 від 02 вересня 2008 року. Відповідно до умов вказаного договору позивач передав Банку в іпотеку нерухоме майно - чотирьохкімнатну квартиру, загальною площею 76,67 кв.м., житловою площею 50,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, бул. БудівельниківАДРЕСА_3 та належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 07.07.2005 року.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Згідно до вимог ст.1054 ЦК України, кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із матеріалів справи вбачається, що відсутні передбачені ст.ст. 203,215 ЦК України підстави для визнання договорів недійсними.

Відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Статтею 19 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, яка видається НБУ.

Основним актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання є Декрет кабінету Міністрів "Про систему валютного регулювання та валютного контролю від 19.02.1993р. з послідуючими змінами.

Відповідно до ст.5 зазначеного Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій ОСОБА_4 банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету, згідно до якого генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Відповідно до п.5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій (затв. постанов Правління НБУ від 17 липня 2001 р. № 275) письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютної контролю" від 19.02.93 за № 15-93. Відповідно до п. 2.3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу НБУ банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Із матеріалів справи вбачається, що 04 грудня 2001 року НБУ видано Акціонерному банку „Факторіал-Банк, найменування якого було 02.06.2009 року змінено на Публічне акціонерне товариство "СЕБ ОСОБА_4 банківську ліцензію № 37 на право здійснювати банківські операції та письмовий дозвіл № 37-3 від 02.06.2006 року з додатком до нього про право здійснювати операції з валютними цінностями( а.с.41-43).

Оскільки позивач має Генеральну ліцензію ОСОБА_4 банку України, Дозвіл на право здійснювати відповідні банківські операції, підстави вважати недійсними укладений у іноземній валюті кредитний договір і відповідні до нього договори поруки відсутні.

Доводи позивача - апелянта по даній справі про те, що умови договору є несправедливими, спростовуються наведеними нормативними актами, а також тим, що, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони були вільними у визначенні умов договору, зокрема, щодо валюти кредиту, приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу, позивач, добровільно уклавши кредитний договір, отримав кредит у доларах США , які зобовязався повернути позикодавцеві - банку, тому суд правильно не погодився з твердженням позивача про несправедливість кредитного договору і зазначив у рішенні про те, що немає будь-яких законних підстав вважати укладений договір незаконним.

Також обґрунтовано судом відмовлено у визнанні недійсним договору іпотеки, який був укладений сторонами по справі у забезпечення виконання кредитного договору, оскільки його недійсність позивачем обумовлена недійсністю кредитного договору, і вимогами ст.548 ЦК України, проте у визнанні недійсним основного зобовязання відмовлено.

Відповідно до зазначеного відсутні також підстави і для задоволення вимог про виключення із Державного реєстру іпотек та з Єдиного Реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна відповідних записів.

Інші доводи апеляційної скарги також спростовуються вимогами закону і матеріалами справи.

Судом повно і всебічно зясовані обставини справи, що мають для неї значення, висновки відповідають цим обставинам і набутим доказам, характер правовідносин між сторонами судом визначений правильно, норми матеріального і процесуального права не

порушені і застосовані вірно, постановлено законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст. ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2011 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: