Справа №2-3832/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2011 року Солом'янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді - Калініченко О.Б.

при секретарі - Войцеховській М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «Сьогодні мультімедіа», ОСОБА_2 про спростування неправдивої інформації, захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить спростувати неправдиву інформацію, викладену відповідачами ІНФОРМАЦІЯ_2 року в газеті «Сегодня» (Київський випуск, НОМЕР_1 в рубриці «Киев»на сторінці 8 в статті під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Обґрунтовує позов тим, що автор наведеної статті -ОСОБА_2 в статті оприлюднила інформацію, яка є, на його думку, недостовірною, її поширення ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію та, зокрема, містить наступне:

«ООО «База отдыха «Дніпровська хвиля», которую связывают с депутатом Киеврады от Блока Черновецкого ОСОБА_1».«На Трухановом острове 7,37 га переданы ООО «База отдыха «Дніпровська хвиля». Это решение было принято 27 ноября 2008 г., причем, как обычно, вопрос с голоса внес глава земельной комиссии ОСОБА_4 (он сейчас в немецкой тюрьме ждет экстрадиции). Якобы участок лоббировал депутат от БЛЧ ОСОБА_1 для своего родственника -двоюродного брата и сына нардепа от НУНС ОСОБА_5».

Позивач стверджує, що вказані висловлювання носять вкрай негативний характер, впливають на формування хибної думки у широкого загалу про нього як депутата Київської міської ради, порочать його честь, гідність та ділову репутацію та спричиняють йому моральну шкоду.

Посилається в позові на те, що ні позивач, ні його близькі родичі ніколи не були в складі засновників ТОВ «База відпочинку «Дніпровська хвиля», не займали посад та не мають жодного прямого чи опосередкованого відношення до даної юридичної особи.

Посилаючись на норми ст.ст. 32, 68 Конституції України, ст.ст. 201, 275, 277, 297 ЦК України, постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», що кожен має право на повагу до його гідності га честі, які є недоторканими, вважає, що в даному випадку очевидно, що інформація, викладена в статті, не відповідає дійсності та нічим не підтверджена, більше того, вона носить образливий характер та принижує його честь та гідність. Негативна недостовірна інформація порушила його право на недоторканість ділової репутації, оскільки спотворює та принижує оцінку його діяльності з боку територіальної громади міста Києва.

Застосовуючи, на думку позивача, обман, відповідачі намагаються переконати громадян в корисливих, меркантильних мотивах його діяльності, зокрема в тому, що позивач, начебто, пов'язаний з комерційною структурою ТОВ «База опочинку «Дніпровська хвиля»та лобіював виділення земельної ділянки на Трухановому острові даній юридичної особи в інтересах свого родича - двоюрідного брата і сина депутата від НУНС ОСОБА_6.

Наслідком цього, він вважає, є зміна морального ставлення суспільства до позивача з позитивного нейтрального -на негативне, оскільки справляє враження на суспільство, переконуючи його в тому, що він чинить аморально, зневажає закон, порушує дану присягу депутата Київської міської ради додержуватися Конституції і законів України.

На його думку, негативні наслідки, спричинені вищезазначеними діями відповідачів, збільшуються через особливість його ділової репутації, виходячи з того, що він є публічним політиком, головою Київської міської організації «Українська республіканська партія «Собор», депутатом Київської міської ради, а гідність і ділова репутація політика і державного діяча мають дуже велике значення як для ефективного здійснення обов'язків виборної посади, так і для обрання на таку виборну посаду чи призначення на посаду в органах влади, а також можуть призвести до поглиблення чи продовження політичної кризи в столиці з огляду на існуюче протистояння політичних сил в Київській міській раді.

Крім того, посилається, що наслідком розповсюдження відповідачами негативної інформації стало заподіяння йому моральної шкоди, яка полягає в душевних переживаннях, викликаних образливою та неправдивою інформацією, поширеною про нього та усвідомленням того, що безпідставно ганьбиться його особа в свідомості киян.

Виходячи з принциповості для нього питання відшкодування моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідно до ст.ст. 23, 280, 1167 ЦК України, вважає достатньою компенсацією визнання факту моральної шкоди та зобов'язання відповідачів її відшкодувати у розмірі 2 грн.

Посилаючись на норми Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», якими забороняється використання друкованих засобів масової інформації для втручання в особисте життя громадян, посягання на їх честь і гідність, використання інформації для посягання на права і свободи людини, вважає відсутніми підстави для звільнення відповідачів від відповідальності за порушеннями законодавства України про друковані засоби масової інформації, навіть, за гарантованою законодавством України свободи професійної діяльності засобів масової інформації.

Тому просить визнати неправдивою та такою, що принижує його честь, гідність, а також порушує його право на недоторканість репутації інформацію, поширену відповідачами у статті «ІНФОРМАЦІЯ_1», яка була опублікована 05 квітня 2011 року газетою «Сегодня»(Київський випуск, НОМЕР_1, а саме: «ООО «База отдыха «Дніпровська хвиля», которую связывают с депутатом Киеврады от Блока Черновецкого ОСОБА_1».

«На Трухановом острове 7,37 га переданы ООО «База отдыха «Дніпровська хвиля». Это решение было принято 27 ноября 2008 г., причем, как обычно, вопрос с голоса внес глава земельной комиссии ОСОБА_4 (он сейчас в немецкой тюрьме ждет экстрадиции). Якобы участок лоббировал депутат от БЛЧ ОСОБА_1 для своего родственника -двоюродного брата и сына нардепа от НУНС ОСОБА_5». Також просить зобов'язати відповідача - газету «Сегодня» спростувати зазначені відомості шляхом опублікування резолютивної частини рішення суду у газеті «Сегодня»в 15-тиденний термін з дня набрання рішенням законної сили тим самим шрифтом, як спростовуване повідомлення, на тому ж місці шпальти газети під рубрикою «Спростування»; та стягнути з відповідачів в рівних частках на моральну шкоду у розмірі 2 грн.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та змінив позовні вимоги в частині порядку стягнення моральної шкоди, яку в розмірі 2 грн. просив стягнути з відповідача - газети «Сегодня».

Відповідачка ОСОБА_2 просила розглядати справу без її участі, надавши письмові пояснення, в яких посилалась на те, що своєю статтею ні в якій мірі не збиралась зачіпати честь та гідність позивача. Однак, оскільки інформація про те, що депутат Київради ОСОБА_1 стоїть за виділенням даної земельної ділянки на Жуковом острові, неодноразово з'являлась в Інтернеті, то вирішили провірити її. Тому разом з подачею інформації надала можливість самому позивачу як депутату Київради висловити свою точку зору, якою він спростував свою причетність до розподілу землі на Жуковому острові, про що є його пряма цитата в статті.

Представник відповідача газети «Сегодня» також з поданим позовом не погодилась з тих підстав, що позивач є публічною особою; інформація про дану особу в даному випадку є предметом громадського інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає право власника на її захист, що відповідає практиці застосування європейським судом з прав людини ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як це визначено у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

Також вказує, що викладене в статті у всякому разі слід вважати вираженням особистої думки, право на яке гарантується ст. 34 Конституції України. Крім того, за змістом статті автор в оспорюваному уривки статті не стверджує, що подія в дійсності мала місце, про що свідчить застосування незмінної словникової одиниці «якобы», яка застосовується для вираження невпевненості, невірогідності або помилковості повідомлення. Більш того, оскільки наступним реченням йде пряма мова позивача щодо спростування інформації, тому вважає, що згадку в тексті зазначеної статті позивача слід сприймати ні як спробу заплямувати його ім'я, честь, гідність та ділову репутацію, а навпаки, як спростування помилкової громадської думки, стосовно його причетності до розкрадання державної землі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, з огляду на такі обставини.

Відповідно до ст. 297 ЦК України, ст. 28 Конституції України та аналогічних положень у міжнародних актах з прав людини кожен має право на повагу до його гідності.

За правовою презумпцією, сформульованою та закріпленою в ст. 277 ЦК України, вважається, що якщо про особу поширено негативну інформацію, то така інформація є недостовірною.

Водночас, право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України. Це право закріплено також у ст. 10 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основних свобод», яка відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства.

Так, відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Таким чином, оціночні судження користуються захистом як передумова плюралізму поглядів.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року в газеті «Сегодня»(Київський випуск, НОМЕР_1 в рубриці «Киев»на сторінці 8 опублікована стаття журналістки ОСОБА_8 під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_1», в якій оприлюднена інформація, що була присвячена незаконному відчуженню земельних ділянок в м. Києві. В даній статті її автор висвітлила своє бачення діяльності міської влади щодо розподілу міських земель з посиланням на матеріали доповіді глави КМДА ОСОБА_9.

З наданого представником відповідача газети «Сегодня»тексту статті вбачається, що, зокрема, в статті був згаданий позивач та було зазначено наступне:

«ООО «База отдыха «Дніпровська хвиля», которую связывают с депутатом Киеврады от Блока Черновецкого ОСОБА_1».«На Трухановом острове 7,37 га переданы ООО «База отдыха «Дніпровська хвиля». Это решение было принято 27 ноября 2008 г., причем, как обычно, вопрос с голоса внес глава земельной комиссии ОСОБА_4 (он сейчас в немецкой тюрьме ждет экстрадиции). Якобы участок лоббировал депутат от БЛЧ ОСОБА_1 для своего родственника -двоюродного брата и сына нардепа от НУНС ОСОБА_5».

Вказані висловлювання відповідача у вказаній статті позивач вважає такими, що носять стверджувальний характер, які не відповідають дійсності, а тому є негативною інформацією, що порушує права позивача.

В той же час, суд вважає, що дана стаття не може розцінюватися як поширення неправдивих відомостей стосовно позивача, оскільки, як уже зазначалося, в статті були використані матеріали доповіді та судження глави КМДА ОСОБА_9, якому ці проблеми щодо відчуження землі в м. Києві були відомі, тому її метою була перевірка вміщеної в ній інформації, щодо якої автор виклала свій погляд та повідомила свої припущення.

Крім того, суд вважає, що позивач припустився помилки, вважаючи окремі словосполучення, неприпустимо виділені з контексту статті відповідачки, ствердженнями, та виклав на свій розсуд інформацію, яка на його думку повинна бути спростована.

Між тим, автор статті не стверджувала впевнено, що в дійсності мала місце подія, а використала «якобы» для вираження невпевненості, невірогідності або помилковості повідомлення, та, окрім того, надала позивачу спростувати його шляхом викладення його прямої мови, дослівно: «А кто это вам сказал? Нет, никогда в жизни я в этом не участвовал и никакого отношения к этому не имею. Но мне кажется, я слышал, что по этому участку до сих пор идут судебные споры»- сказал нам сам ОСОБА_1».

Таким чином, був використаний принцип збалансованості подачі інформації, де громадська думка була спростована особисто публічною особою, якої вона стосувалась.

Отже, інформація, викладена в статті, є висловлюванням точки зору автора з приводу теми статті, є його оціночним міркуваннями, які згідно з діючим законодавством не підлягають спростуванню, як і критичні зауваження, алегорії та сатира, та не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Це відповідає обов'язкам, покладеним на автора статті як журналіста Законом України «Про інформацію»та Законом України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні».

Слід звернути увагу, що відповідно до ст. 47-1 Закону України «Про інформацію»від 02.10.1992 року № 2657-ХІІ ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Також відповідно до ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Європейський Суд у своїй судовій практиці дотримується підходу щодо захисту свободи вираження, вказуючи, що свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. Свобода слова визнається цінною, оскільки публічні обговорення є можливим інструментом досягнення суспільних цілей та вираження особистих поглядів саме по собі є людським благом -благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві і взаємовідносинах між людьми. Вільне передавання почуттів, поглядів та ідей є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, так само, як і здатність людини сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми, яка є також важливою для формування особистих переконань.

Оціночне судження, як стверджує практика Європейського суду з прав людини (справа Лінгенс проти Австрії, рішення від 8 липня 1986 р. Series А № 103, ст. 26, § 42), є висновком, отриманим в результаті інтелектуальної, логічної обробки і узагальнення фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкового зв'язку між зазначеними джерелами інформації. Форма оціночних суджень є різноманітною. Для посилення ефекту застосовуються жорсткі та неприємні епітети, які також є своєрідними художніми оцінками. Однак форма подання оцінки, висловлення, яка є пристойною і не зачіпає суспільну мораль, не є і не може бути підставою для цивільно-правової відповідальності, оскільки це порушувало б ст. 54 Конституції України. З приводу форми оціночних суджень необхідно зауважити, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод захищає не лише висловлені судження, але і форму, в якій це робиться.

Так, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації»або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе.

У справі «Укрпресгрупа проти України»Європейський суд з прав людини встановив, що на пресу не лише покладено обов'язок поширювати таку інформацію та ідеї: суспільство також має право отримувати їх. Якби було інакше, преса була б неспроможна відігравати свою важливу роль «вартового суспільства»; «журналістська свобода передбачає також використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або, навіть, провокаційних»; «у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції».

Крім того, у ст.ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу публічних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, вказується, що оскільки публічні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади, або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити»себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку із цим відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 року № 1 межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Отже, із статті вбачається, що її зміст та наведені в ній висловлювання, на які посилається позивач, як на недостовірну інформацію, є оціночними судженнями відповідачки, критичною оцінкою певних фактів в діяльності Київради. При цьому інформації стосовно особистого чи приватного життя позивача як публічної особи не було поширено та не зачіпалась його честь, гідність та ділова репутація, а, навпаки, інформація від першої особи подавалось як спростування помилкової громадської думки стосовно його причетності до розкрадання державної землі.

Враховуючи характер мовних стилістичних засобів, фразу «якобы», відсутність пред'явлення конкретних звинувачень та посилання на фактичні дані щодо того, чи здійснював позивач конкретні дії, та повідомлення у статті шляхом подання прямої мови, що відомості не підтвердилися, суд вважає приведені спірні висловлювання оціночним судженням, яке характеризує думку автора.

Так, автор в статті лише висловлює свої сумніви, викладає думки та переконання, дає критичну оцінку певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивних думок і поглядів автора, неможливо перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати. Автор ніде не стверджує, що позивач є причетним до розподілу землі, він лише висловлює свої сумніви та припущення з цього приводу, ґрунтуючись на наявності такої інформації у мережі «Інтернет», тому дане судження є оціночним, виходячи з відсутності фактичних даних. У своєму судженні фразою «якобы»автор цілком точно дає зрозуміти, що мова йде про його власну суб'єктивну версію подій.

При цьому зміст статті не несе в собі елементів приниження та образ і направлений не на приниження честі та гідності позивача, а на доведення до відома громадськості як думки автора, так і самого позивача.

Згідно ст. 2 закону України «Про друковані засоби масової інформації», свобода слова і вільне вираження у друкованій формі своїх поглядів і переконань гарантуються Конституцією України і означає право будь-якого громадянина України вільно і незалежно шукати, одержувати, фіксувати, зберігати, використовувати і поширювати будь-яку відкриту за режимом доступу інформацію за допомогою друкованих засобів масової інформації. Тоді як замовчування суспільно необхідної інформації, накладення заборони на висвітлення окремих тем, показ окремих осіб і поширення інформації про них суперечить ст. 24-2 Закону України «Про інформацію».

Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Разом з тим, представник позивача в судовому засіданні, особисто аналізуючи та узагальнюючи зміст статті, намагався тлумачити мету та роз'яснити її суть, при цьому, спираючись на свої оціночні судження, стверджував, що правовий акт про регулювання лобіювання відсутній, тому громадськості не зрозуміло, лобіювання - це правопорушення чи законні дії. Таким чином, сам представник ставив під сумнів негативність поданої в статті інформації щодо позивача.

Виходячи з цих обставин та викладеного вище, суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивача в частині захисту честі та гідності та спростування неправдивих відомостей.

Суд вважає, що відповідачка правдиво виклала відомі їй обставини, за чим йшов їх аналіз, на підставі якого вона зробила припущення, що і є її оціночним судженням. Та обставина, що висловлені відповідачкою судження та висновки, які стали предметом судового розгляду, виявились, можливо, хибними, не є підставою, з точки зору викладеного вище, для задоволення вимог позивача.

Беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивачки, в тому числі й про відшкодування моральної шкоди.

Так, згідно з роз'ясненнями, що містяться в постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», позивач має навести у заяві, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Тобто, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При цьому під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Між тим, суд враховує норми ст. 17 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», виходячи з яких суд вправі призначити компенсацію моральної (немайнової) шкоди лише за наявності умислу журналіста чи службових осіб засобу масової інформації. Умислом журналіста та/або службової особи засобу масової інформації є таке їх/її ставлення до поширення інформації, коли журналіст та/або службова особа засобу масової інформації усвідомлювали недостовірність інформації та передбачали її суспільно небезпечні наслідки.

Проте, позивач жодним чином не надав доказів спричинення самої шкоди та, окрім того, цивільно-правова відповідальність за заподіяну моральну шкоду не може наступити по відношенню до відповідачів, виходячи з відсутності ознак цивільного правопорушення з їх боку.

Керуючись ст.ст. 23, 201, 275, 277, 280, 297, 1167 ЦК України, Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основних свобод, Декларацією про свободу публічних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, Законом України «Про інформацію», постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст. 3-4, 10-11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: