Справа № 22-ц-2441/2011 Головуючий у I інстанції Харечко Л.К.
Категорія цивільна Доповідач - Лазоренко М. І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2011 року 26 вересня 2011 року

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, квач М.О.
при секретарі:ОСОБА_3
за участю:позивачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7, представника ЗАТ „Виробничо-торгова фірма „Сіверянка ОСОБА_8, представника Фонду державного майна України ОСОБА_9,

апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 27 грудня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_6 до ЗАТ „Виробничо-торгова фірма „Сіверянка, Фонду державного майна України про визнання незаконним та скасування наказу в частині включення до ціни обєкта приватизації та акту оцінки вартості будівель, визнання недійсним договору купівлі-продажу

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 27 грудня 2010 року в задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_6 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове по суті позовних вимог, яким визнати незаконним та скасувати наказ ФДМ від 17.08.1993 р. № 5-ДУ в частині включення до ціни обєкту приватизації та акту оцінки вартості гуртожитку № 3 по вул. Малиновського 36/3 в м.Чернігові залишковою вартістю 9867 крб. станом на 01.07.1993 р., гуртожиток № 2 по вул. Малиновського в м.Чернігові залишковою вартістю 33458 крб. станом на 01.07.1993 р., гуртожиток № 5 по вул. Малиновського в м.Чернігові залишковою вартістю 37262 крб. станом на 01.07.1993 р., гуртожиток № 1 по вул. Малиновського в м.Чернігові залишковою вартістю 7123 крб. станом на 01.07.1993 р.; визнати недійсним з 09.09.1993 р. договір купівлі-продажу майна державного підприємства від 09.09.1993 р. № КП-154-14.09.1993 р., що укладений між ФДМ України та організацією орендарів орендного підприємства „Чернігівська швейна фабрика „Сіверянка в частині продажу та купівлі зазначених гуртожитків та визнати недійсним та скасувати свідоцтво про власність від 12.11.1993 р. РН П-99 на майно цілісного майнового комплексу ЧШФ „Сіверянка в частині посвідчення права власності на вказані вище гуртожитки.

Доводи скарги зводяться до того, що судом не було звернуто уваги та не надана правильна оцінка тому, що під час проведення приватизації державного майна були допущені численні порушення Закону України „Про приватизацію майна державних підприємств, який діяв на час проведення приватизації. Зокрема, до складу комісії по приватизації увійшли лише представники орендного підприємства Чернігівської швейної фабрики „Сіверянка, якою був складений акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу без інвентаризації та належного визначення вартості обєкта приватизації. Також, внаслідок допущених порушень до обєктів приватизації були включені і переобладнані жилі приміщення по вул. Малиновського 36/2, 36/3, 36/4, 36/5, в яких проживали та проживають сімї працівників фабрики. Отже, на думку апелянта, не має сумніву, що ці будинки на час приватизації належали до житлового фонду, так як переобладнання нежитлових приміщень в житлові вже було завершено. Тобто, під час приватизації були грубо порушені положення ст.8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду. До цих приміщень під час приватизації мали бути застосовані положення закону, яке унеможливлювало приватизацію жилих приміщень. Виходячи з того, що під час приватизації мали численні грубі порушення закону, договір купівлі-продажу майна, що був укладений в подальшому 09.09.1993 року також не можна визнати законним. Також, суд безпідставно не прийняв до розгляду позовну вимогу про визнання недійсним та скасування свідоцтва про власність від 12.11.1993 р., адже 10.10.2010 року позивачем була подана заява про зміну (доповнення) позовних вимог, право позивача на подачу якої, передбачено ст. 31 ЦПК України.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 09.09.1993 року Фонд державного майна України та організація орендарів орендного підприємства Чернігівської швейної фабрики „Сіверянка уклали договір купівлі-продажу державного майна, а саме підприємство швейної фабрики придбало цілісний майновий комплекс орендного підприємства швейної фабрики, що знаходиться по вул. Малиновського, 36 в м.Чернігові. 12.11.1993 року ЗАТ ВТФ „Сіверянка було видано свідоцтво про власність на зазначене майно (1 т. а.с. 172-179). Відповідно до п.2.4 Положення про застосування способів приватизації майна державних підприємств, затвердженого Наказом ФДМУ від 04.02.1993 р. № 56 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), покупець, який придбав шляхом викупу цілісний майновий комплекс, набуває право володіння, користування та розпорядження цим обєктом з дати видання органом приватизації наказу про приватизацію обєкта.

Згідно листа Деснянської районної у м.Чернігові ради від 15.01.2009 р. до цілісного майнового комплексу по вул. Малиновського, 36 в м.Чернігові відносяться будівлі №, № 36/2, 36/3, 36/4, 36/5, які відповідно до переліку основних засобів товариства значаться як тарно-пакувальний цех, медичний пункт, побутове приміщення, господарське приміщення.

Як свідчать матеріали справи, статусу житлових будинків будівлям №, № 36/2, 36/3, 36/4, 36/5 по вул. Малиновського рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради не надавалось, а також не приймалось рішення про зміну статусу будинків на житлові. Зазначені будівлі спочатку використовувались ВТФ „Сіверянка як невиробничі приміщення, а в подальшому були переобладнані під гуртожитки, в яких проживали та досі проживають працівники підприємства.

Із листів відділу управління обліку по розподілу житлової площі Чернігівської міської ради від 23.03.2006 року № 7-342/349 та № 13/1175/1020 від 04.12.2006 р. вбачається, що ці будівлі перебувають на балансі ЗАТ ВТФ „Сіверянка і використовуються, як гуртожитки.

Отже, зазначені будівлі не набули статусу житлових приміщень, хоча і були переобладнані під житлові, право власності на них в Чернігівському МБТІ не зареєстроване, а тому вони були продані покупцю як цілісний майновий комплекс.

З викладеного вище слід зробити висновок про те, що будівлі №, № 36/2, 36/3, 36/4, 36/5 по вул. Малиновського в м. Чернігові не є тими житловими приміщеннями, які належить відносити до державного житлового фонду, адже статусу житлових вони на набули.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна державного підприємства від 09.09.1993 року недійсним та визнання недійсним та скасування наказу Фонду державного майна в частині включення до ціни обєкту приватизації та акту оцінки вартості зазначених вище будівель, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини даної справи та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України.

Також, вірним є висновок суду про пропуск позивачами строку позовної давності, встановленого ст. 71 ЦК УРСР (чинної на виникнення спірних правовідносин) та ст. 257 ЦК України (чинного на день звернення до суду), адже позивачами не було доведено поважності причин пропуску трирічного строку.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставної відмови суду в задоволенні позову, спростовуються вищевикладеним та доказами, які маються в матеріалах справи, а тому до уваги апеляційним судом не беруться.

Доводи апелянта щодо порушення судом норм ЦПК України при відмові у прийнятті та розгляді уточненої вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про власність від 12.11.1993 р., також до уваги не сприймаються та не є підставою для скасування законного по суті рішення, оскільки змінена (доповнена) позовна заява була подана позивачами 10.10.2010 року (2 т. а.с. 124-128), тобто вже після початку розгляду судом справи по суті, що і позбавило позивачів права на використання права, передбаченого ч.2 ст.31 ЦПК України. Крім того, це не позбавляє права позивачів звернутись до суду з наведеним позовом.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Рішення суду є законним і обґрунтованим, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 грудня 2010 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: