Апеляційний суд Івано-Франківської області
Справа № 22-ц-1460/2011
Головуючий у 1 інстанції Юсип І.М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2011 року м. Івано-Франківськ

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2011р. м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Горблянського Я.Д.

суддів Меленко О.Є., Перегінець Л.В.

секретаря Сурмачевської У.С.

з участю: апелянта ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3

позивача-відповідача ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, Височанківської сільської ради - про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом та за заповітом, визнання права власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності на обовязкову частку в спадщині за законом - за апеляційною скаргою ОСОБА_2 - на рішення Галицького районного суду від 04 серпня 2011 року, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернулася з позовом до відповідачів по встановлення факту прийняття нею спадщини, що відкрилася після смерті матері ОСОБА_7, яка померла 02.01.2003 року; про визнання за нею право власності в порядку спадкування за законом та за заповітом на нерухоме майно, що знаходиться в с. Височанка, вул. Височана,106 Галицького району, а саме на двокімнатний житловий будинок з прибудованою верандою, стайню та стодолу, також визнання за нею право власності на самовільно збудований погріб та колодязь.

ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву, в якій просить встановити факт її постійного місця проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнати за нею

право власності на обовязкову частку в спадковому майні, а також визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Рішенням Галицького районного суду від 04.08.2011 року позов ОСОБА_4 задоволено. Встановлено факт прийняття нею спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_7 Визнано за ОСОБА_4права власності на майно в порядку спадкування за законом та за заповітом,а саме на двохкімнатний житловий будинок з прибудованою верандою, стайню та стодолу. Визнано за ОСОБА_4 право власності на збудоване нею нерухоме майно - погріб та колодязь.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено факт її постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_7 на час відкриття спадщини. В решті позовних вимог відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом справа розглянута поверхово, без дослідження всіх обставин справи та наявних у справі доказів.

Суд при ухваленні рішення не взяв до уваги довідки сільської ради про те, що вона постійно проживала із спадкодавцем ОСОБА_7 і вела з нею спільне господарство та здійснювала за нею догляд, що після смерті залишилася проживати в даному будинку, підтримувати його та вести господарство.

Суд помилково дійшов висновку що тільки ОСОБА_4фактично вступила у володіння та управління спірним майном, перекрутивши покази свідків та вказавши що вона провела добудову будинку, переоформила договір на електропостачання даного будинку, оскільки даний факт в судовому засіданні взагалі не досліджувався.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 суд вказав і на те, що та вступила у фактичне володіння та управління спадковим майном та звернулася в нотаріальну контору про прийняття спадщини у встановлений законом строк відповідно до ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Суд не взяв до уваги докази що вона проживала з матірю до і після її смерті, вела спільне господарство до 2008 року, доки сестра не вигнала її з будинку. Отже вона має право на обовязкову частку успадкуванні майна після смерті матері. Однак суд неправильно витлумачив ст.549 ЦК УРСР, оскільки звертатись у нотаріальну контору за прийняттям спадщини їй було не обовязково Суд відмовляючи їй у позові помилково вказав, що вона не вчинила будь яких дій, передбачених ст.553 ЦК УРСР, і тому надумано вказав що вона відмовилася від спадщини.

Суд також незаконно визнав за ОСОБА_4право власності на майно, яке не входить у спадкову масу, оскільки на даний час є спір між ОСОБА_4. та ОСОБА_8 за колодязь, а тому застосування ст.376 ЦК України є незаконним. Також суд не вправі був обґрунтовувати своє рішення ст.392 ЦК України, оскільки ОСОБА_8 не був залучений до участі у справі.

Тому просить дане рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог та відмовити у позові ОСОБА_4

Розглянувши матеріали справи, вислухавши сторони, оцінивши зібрані докази, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є рідними сестрами і претендують на спадкове майно після смерті матері Гбур.Ю.І., яка померла в 2003 році.

Ще за життя у 1995 році ОСОБА_7 заповіла одну кімнату житлового будинку що знаходиться із західної сторони, стайню і стодолу ОСОБА_4, а іншу кімнату, що знаходиться із східної сторони, дочці ОСОБА_9, яка померла у 1998 році.

Суд першої інстанції задовольняючи позов ОСОБА_4 і визнаючи за нею факт прийняття спадщини після смерті матері та визнаючи за нею право власності за законом та за заповітом на двохкімнатний житловий будинок з прибудованою верандою, стайню та стодолу, що знаходяться на вул. Височана,106 в с. Височанка Галицького району та визнаючи за нею право власності на збудоване нею нерухоме майно погріб та криницю, виходив з того що дане будинковолодіння є власністю покійної ОСОБА_7., а оскільки спадкоємець ОСОБА_4 фактично прийняла спадщину, звернулася у встановлений законодавством строк в ноткантору з заявою про прийняття спадщини, а інший спадкоємець ОСОБА_6, син покійної ОСОБА_9, відмовився від спадщини на користь ОСОБА_4, то відповідно до вимог ст.ст. 525,548,549,529 ЦК України(в редакції 1963р.) визнав що все спадкове майно належить їй.

Визнаючи право власності на самовільно збудоване майно, а саме погріб та криницю суд зіслався на ч.5 ст. 376 ЦК України (в редакції 2004 р.) та вказав що на вимогу власника земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Однак до такого висновку суд першої інстанції прийшов передчасно без врахування всіх обставин справи.

Судом першої інстанції встановлено що у спірному будинковолодінню проживала спадкодавець ОСОБА_7, яка померла 02.01.2003 року.

В матеріалах справи відсутні будь які правовстановлюючі документи на спірне будинковолодіння, а саме відсутні виписки з погосподарських книг щодо типу двору, хто і коли в ньому проживав. Тому дане будинковолодіння не може бути предметом спору та поділу між сторонами, оскільки є самочинним.

Визнаючи право власності на самовільно побудовані погріб і криницю суд першої інстанції не вияснив на чиїй земельній ділянці вони побудовані, оскільки як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_7 користувалася земельною ділянкою розміром 1,28 га, у тому числі для особистого селянського господарства 0,48 га, для будівництва та обслуговування будинку та надвірних споруд 0,12 га, а також 0,68 га земельного паю, на яке на даний час видано свідоцтво про право власності.

Колегією суддів встановлено що земельна ділянка, якою користувалася Гбур.Ю.І. після її смерті нікому не передавалася ні у власність ні в користування, а тому є землями запасу. Ні ОСОБА_4 ні ОСОБА_2 заяв у Височанківську сільську раду про передачу їм у користування чи у власність земельної ділянки, якою користувалася ОСОБА_7, не зверталися.

Суд першої інстанції прийшов до хибного висновку що ОСОБА_4 побудувала погріб і колодязь на своїй земельній ділянці виходячи із вище наведеного.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 суд першої інстанції встановлює факт спільного проживання її з спадкодавцем на час відкриття спадщини на підставі довідки сільської ради, однак як вбачається із іншої довідки, виданої сільською радою, ОСОБА_2 в спірному будинковолодінні з 1992 року по даний час не зареєстрована. Тому прийшов до висновку про те, що та не прийняла спадщини, тобто фактично відмовилася від її прийняття, що суперечить фактичним обставинам справи.

Врахувавши вище наведені докази колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято передчасно без врахування всіх обставин справи, доводів сторін і наданих доказів, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст.307,309,313- 314,316,317 ЦПК України, колегія суддів ,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду від 04 серпня 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, Височанківської сільської ради - про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом та за заповітом, визнання права власності на нерухоме майно та в зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності на обовязкову частку в спадщині за законом - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.