Справа №: 2-811/11
РІШЕННЯ

Іменем України

"10" червня 2011 р. Олександрійський міськрайонний суд

Кіровоградської області

в складі: головуючого - судді Ковальової О.Б.

при секретарі Полатайко О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Олександрії цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа підрозділ примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Кіровоградській області

про визнання дій неправомірними, визнання права власності на описане майно та виключення майна з акту опису, -

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа підрозділ примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Кіровоградській області, де просить визнати незаконними дії державного виконавця Мохна С.О. при складанні акту опису й арешту майна ВА № 301282 від 03.09.2010 року, визнати за ним право власності на майно, вказане в акті опису й арешту майна серії ВА № 301282 від 03.09.2010 року, виключити з опису та звільнити з під арешту дане майно.

Позовні вимоги мотивує тим, що він орендує приміщення за адресою: вул.Леніна,100-А м.Олександрії у орендодавця ОСОБА_2 на підставі договору оренди нерухомого майна від 25.01.2010 року.

31 липня 2009 року ним було придбано у ОСОБА_2 майно по договору купівлі продажу № 13/2 БН від 31 липня 2009 року, яке зазначено у додатку №2 до даного договору. Згідно акту приймання - передачі це майно було передано йому та знаходилось в орендованому приміщенні за адресою пр. Леніна,100 м. Олександрії.

03.09.2010 року підрозділом примусового виконання рішень відділу ДВС Головного управління юстиції у Кіровоградській області був складений акт опису й арешту майна серії ВА № 301282 за адресою пр. Леніна,100 м. Олександрії внаслідок чого було помилково описано й арештовано належне йому на праві приватної власності майно, після чого дане майно було передано йому на відповідальне зберігання.

03.09.2010 року під час проведення виконавчих дій, державному виконавцю були надані документи, які підтверджують його право власності на майно, вказане у акті опису й арешту, однак він описав дане майно.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві. При цьому позивач пояснив, що в акті опису й арешту майна зробив зауваження, що дане майно є його власністю.

ОСОБА_2 позовні вимоги визнав в повному обсязі, пояснивши, що він є власником обєкту нерухомості, що розташований за адресою пр. Леніна, 100-а в м.Олександрії. 31.07.2009 року між ним та ОСОБА_1 було укладеного договір купівлі продажу майна № 13/2 БН від 31.07.2009 року, яке зазначено в додатку №2 до договору. Документацію на це майно не передавав, оскільки частково воно було виготовлено самостійно, частково було придбано без документів. Факт передачі майна, яке було предметом купівлі продажу, підтверджується актом приймання передачі. В подальшому між ним та ОСОБА_1 був укладений договір оренди 25.01.2010 року, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав в оренду частину приміщення ТРЦ «Оріон», де використовувалось майно, яке було у нього придбано. А тому вважає, що державним виконавцем незаконно було описано це майно, оскільки він їх в травні 2010 року попередив про те, що проживає в м. Києві та що він не є власником даного майна, оскільки є договір купівлі продажу і акти передачі майна.

ОСОБА_3 позовні вимоги не визнає, оскільки вважає, що всі документи сфальсифіковані і все на що посилається позивач є неправдою, доказів в підтвердження своїх доводів до суду не надав.

Представник третьої особи - представник підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби головного управління юстиції у Кіровоградській області на розгляд справи не явився, про день час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. До суду надано пояснення, де вказується, що всі дії державного виконавця проводились у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження», а договір купівлі продажу, який надано до суду позивачем, є таким, що складений минулою датою та зі змісту договору неможливо ідентифікувати це майно. З врахуванням викладеного, суд визнав можливим розглянути справу у відсутність представника даної особи.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до діючого законодавства, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і ч., ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржнику, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно та звільнення його з-під арешту.

За правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що грунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним.

Так, відповідно до ст.392 ЦК України особа, яка вважає себе власником майна, може предявити позов про визнання її права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати нею документу, який засвідчує її право власності.

У тому разі, коли позов про визнання права власності на майно поєднується з вимогами про виключення майна з опису, відповідачами у справі є боржник і особа, в інтересах якої накладено арешт на майно (п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року №6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису»).

Крім того, Пленум Верховного Суду України в постанові від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження » розяснив, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом предявлення ними відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Таким чином, відповідачами по справі є боржник, особа в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

Судом встановлено наступне.

03.09.2010 року державним виконавцем головного управління юстиції у Кіровоградській області здійснено примусове виконання зведеного виконавчого провадження (5 рішень суду - видані Олександрійським міськрайонним судом та Господарським судом Кіровоградської області) про стягнення з ОСОБА_2 загальної суми заборгованості у розмірі більш ніж 300 000 грн. на користь фізичних та юридичних осіб, та держави, в звязку з чим було складено акт опису майна та його арешту серії ВА № 301282 та додаток до акту опису й арешту майна.

Зазначене майно передане на відповідальне зберігання без права користування ОСОБА_1

Згідно ч.2 ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження може бути накладено арешт майна боржника у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, повязаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. Таким чином стягнення звертається тільки на майно боржника, яке належить йому на праві приватної власності.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України права власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України в письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, У тексті договору повинні бути вказані його сторони, предмет і зміст угоди, інші істотні умови договору.

В силу ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 203 ЦК України, яка визначає обовязкові ознаки дійсності правочину, встановлено, що правочин є дійсним, якщо він вчиненій у формі, встановленій законом.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позивач ОСОБА_1 правомірно набув право власності на спірне майно, оскільки 31 липня 2009 року ним було придбано у приватного підприємця ОСОБА_2: два кондиціонери з внутрішніми та зовнішніми блоками «Ravanson», барну стійку, стільці у кількості 60 штук, вентилятор відцентрований з електродвигуном HELS, кондиціонер «Samsung» з внутрішніми та зовнішніми блоками, кондиціонер «Samsung» з внутрішнім та зовнішнім блоками, два газових котли «Herman», кондиціонер «Dewoo» з внутрішнім та зовнішнім блоками, а всього майна на загальну вартість 64 650,00 гривень, що підтверджується договором купівлі продажу та додатком №2-1 до нього, актом приймання передачі (а.с.15-17) та показаннями відповідача ОСОБА_2, який у судовому засіданні пояснив, що він дійсно продав вказане майно ОСОБА_1 без передання технічної документації на нього, але в підтвердження здійснення правочину було оформлено договір купівлі продажу та акт прийому передачі цього майна.

Вимогами ч. 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов, суд вважає, що припущення відповідача ОСОБА_3 про те, що на момент проведення опису майна позивач не був власником даного майна та договір купівлі продажу сфальсифікований, спростовуються самим договором, актом прийому передачі та записом, що мається в акті опису й арешту майна, де ОСОБА_1 вказав, що описане майно належить йому на праві власності.

Згідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Суд вважає, що позивач довів право власності на описане майно та фактичні обставини справи, які пов'язані із тим, що 31.07.2009 року був укладений договір купівлі - продажу між ним та ОСОБА_2 та саме на те майно, яке було описано державним виконавцем 03.09.2010 року, оскільки в договорі вказане майно, яке було в подальшому описане, та сам ОСОБА_3 підтвердив в судовому засіданні, що між ним та ОСОБА_2 раніше також укладався договір купівлі продажу майна, який мав таку ж саму форму та опис майна.

Крім цього, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а відповідачем ОСОБА_3 та представником третьої особи до суду не надано достовірних та належних доказів в спростування доводів позивача.

Крім того суд вважає, що тільки відповідно до ст., ст. 383 387 ЦПК України предметом дослідження суду за скаргою боржника є дії чи бездіяльність державного виконавця під час виконання судового рішення та їх відповідність вимогам закону, а не право власності ОСОБА_1 чи інших осіб на описане майно.

Така скарга розглядається судом у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, незалежно від наявності у сторін спору про право, який підлягає розгляду в позовному провадженні шляхом предявлення особою, яка вважає, що описане майно належить їй, а не боржнику, позову про визнання права власності на майно та звільнення його з - під арешту. Саме такий позов заявлений позивачем, а позовні вимоги про визнання дій державного виконавця неправомірними, не можуть бути предметом розгляду в даній позовній заяві.

Керуючись ст., ст. 203, 207, 208, ч.1 ст.334, ч.1 ст. 321, 392 ЦК України, ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 10, 11, 59, 60, 213-215, 218 ЦПК України,-

Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на майно, а саме на: два кондиціонери з внутрішніми та зовнішніми блоками «Ravanson», 2004 року випуску, серійні номери № 404112551 та № 404112540, білого кольору; барну стійку, яка складається з 2-х шухлядок та поличок, виготовлена з ДСП, чорного кольору; стільці у кількості 31 штуки, з металевої основи з мяким сидінням бежево - золотистого кольору; вентилятор відцентрований з електродвигуном HELS 051677, синього кольору; кондиціонер «Samsung» з внутрішніми та зовнішніми блоками, серійний номер С7КД310575; кондиціонер «Samsung» з внутрішнім та зовнішнім блоками, серійний номер С7КД310617; два газових котли «Herman», білого кольору; кондиціонер «Dewoo» з внутрішнім та зовнішнім блоками, модель DSB 248 LM та звільнити дане майно з під арешту, шляхом виключення його з акту опису й арешту серії ВА № 301282 від 03.09.2010 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Олександрійського

міськрайонного судуО.Б.Ковальова