Справа № 22-ц-495/2011 Головуючий у I інстанції Меженнікова С.П.
Категорія цивільна Доповідач - Острянський В. І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2011 року
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:представника відповідача ОСОБА_5, представника СТ Троянда ОСОБА_6,

розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_7 на ухвалу Чернігівського районного суду від 30 грудня 2010 року та на рішення Чернігівського районного суду від 31 грудня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, повернення майна, яке є предметом договору-,

в с т а н о в и в:

У вересні 2009 року ОСОБА_7 звернулась з позовом до ОСОБА_9, у подальшому в звязку зі смертю, останнього було замінено на правонаступника ОСОБА_8 протокольною ухвалою суду від 29 грудня 2010 року (а.с.135-136, журнал судового засідання), з остаточними вимогами згідно зі зміненою позовною заявою від 11 січня 2010 року (а.с.49 52) про визнання недійсним договору купівлі-продажу садового будиночка, розташованого на ділянці № 232 СТ „Троянда, укладеного 18 вересня 2008 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_9 як такого, що вчинений під впливом обману; про повернення сторін в первісний стан, а саме: зобовязати ОСОБА_7 передати садовий будиночок, що розташований на ділянці № 232 СТ „Троянда ОСОБА_9; стягнути з ОСОБА_9 в користь ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 55 895 грн., що відповідає семи тисячам доларів США; стягнути з ОСОБА_9 в користь ОСОБА_7 збитки в розмірі 6762,80 грн., моральну шкоду в розмірі 1 тис. грн. та судові витрати по справі.

Ухвалою місцевого суду від 30 грудня 2010 року провадження у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_10 в частині позовних вимог про стягнення збитків та моральної шкоди було закрито, оскільки, на думку суду, вимоги про відшкодування майнової шкоди та моральної шкоди не допускають правонаступництва.

Рішенням Чернігівського районного суду від 31 грудня 2010 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_10 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, повернення майна, яке є предметом договору було відмовлено.

В апеляційній скарзі на ухвалу Чернігівського районного суду від 30 грудня 2010 року ОСОБА_7 ставить питання про скасування даної ухвали суду, посилаючись на те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права і просила суд в частині закриття провадження в справі щодо вимоги про стягнення з ОСОБА_10 в її користь збитків в сумі 6762 грн. 80 коп. направити до місцевого суду для продовження розгляду.

Зокрема, апелянт посилається на те, що згідно з правилами ч.1 ст. 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обовязок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем, проте суд всупереч цій нормі матеріального закону закрив провадження у справі щодо цих вимог.

В апеляційній скарзі на рішення Чернігівського районного суду від 31.12.2010 року апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи і просить суд скасувати рішення про відмову у визнанні договору купівлі-продажу недійсним та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема, апелянт вказує на те, що 18.09.2008 року вона уклала договір купівлі-продажу садового будиночка, розміщеного на земельній ділянці №232 СТ „Троянда в м.Чернігові з ОСОБА_9, погодивши всі належні і суттєві умови цього договору: ціну договору, його передачу і порядок оформлення документів. Також вказує, що передала останньому 7 тис. доларів США в рахунок купівлі будиночка; що сплатила членський внесок до товариства в розмірі 500 грн. та подала заяву про вступ до товариства, сплативши заборгованість по оплаті членських внесків за ОСОБА_9 за 2006-2008 роки в сумі 243 грн.; що згідно з ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі і що сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом та нотаріальному посвідченню підлягають правочини у випадках, встановлених законом або за домовленістю сторін. Зазначила також, що садовий будиночок на час укладення оспорюваного договору не був зареєстрований як обєкт нерухомості. Тому, на думку апелянта, даний договір купівлі-продажу не потребував нотаріального посвідчення.

Апелянт також зазначила, що даний договір був укладений під впливом обману, тобто ОСОБА_9 свідомо ввів її, як покупця, в оману щодо предмету купівлі-продажу, оскільки він не був членом товариства і йому не належало право продажу будиночка та що продавець промовчав про те, що він перебуває в юридичному шлюбі і будиночок є спільним майном його та дружини ОСОБА_10 та що згідно з правилами ч.3 ст.230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки в подвійному розмірі та моральну шкоду. Що згідно з правилами ст.216 ЦК України за недійсним правочином сторони зобовязані повернути одна одній набуте за недійсним правочином і у випадку, якщо згідно з законом такий правочин є нікчемним. Тому, на думку апелянта, місцевий суд зобовязаний був застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, суд вважає, що апеляційна скарга на ухвалу місцевого суду від 30 грудня 2010 року підлягає відхиленню, а апеляційна скарга на рішення суду від 31 грудня 2010 року підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Постановивши ухвалу від 30.12.2010 року, місцевий суд виходив з того, що оскільки відповідач ОСОБА_9 помер 23 лютого 2010 року (а.с.91), тому заявлені позивачем вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди згідно з правилами ч.1 і 2 ст.1231 ЦК України не допускають правонаступництва і на підставі положення п.6 ч.1 ст.205 ЦПК України провадження у справі в цій частині позовних вимог підлягає закриттю.

Такий висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав правильну оцінку і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини. Зокрема, апеляційний суд враховує, що за змістом ч.1 ст. 1231 ЦК України до спадкоємця переходить невиконане спадкодавцем зобовязання відшкодувати майнову шкоду та збитки, а заявлена зацікавленою особою позовна вимога про зазначене за своєю правовою природою такою вважатися не може.

Тому доводи апеляційної скарги на ухвалу місцевого суду про те, що остання постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права і в частині закриття провадження в справі щодо вимог про стягнення з ОСОБА_10 в користь ОСОБА_7 6762 грн. 80 коп. її підлягає скасуванню, а дане питання підлягає передачі місцевому суду для розгляду не спростовують висновків місцевого суду і не знайшли свого підтвердження на нормах чинного законодавства в засіданні апеляційного суду.

Що стосується оскаржуваного рішення, то місцевий суд, постановивши його, виходив з того, що 18 вересня 2008 року між продавцем ОСОБА_9 та покупцем ОСОБА_7 був укладений в простій письмовій формі договір купівлі-продажу садового будинку, який розміщений на ділянці № 232 СТ „Троянда (а.с.8); що сторонами була визначена його вартість в сумі 42 тис. грн., що відповідало на час його укладення 7 тис. доларів США і факт передачі цих грошових коштів продавцю підтверджується письмовою розпискою про отримання 7 тис. доларів США ОСОБА_9 та актом прийому передачі садового будинку від 18.09.2008 року (а.с.9 і 10); що рішення про прийняття в члени товариства ОСОБА_7 і про виключення ОСОБА_9 з членів товариства на підставі рішення Чернігівського районного суду від 11 листопада 2009 року, яке ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 02 лютого 2010 року залишено без змін, визнано незаконним та скасовано у справі за позовом ОСОБА_10 і ОСОБА_9 до СТ „Троянда і ОСОБА_7 про скасування неправомірного рішення; що ці обставини згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягають і беруться до уваги судом як факт, який підтверджує, що ОСОБА_9 на момент укладення договору купівлі-продажу садового будинку не був членом садівничого товариства.

Далі суд послався на вимоги ст.ст. 220, 657 ЦК України щодо нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна і прийшов до висновку про те, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу є нікчемним, оскільки при його укладенні не були додержані вимоги закону про його нотаріальне посвідчення та що законом не вимагається визнання такого правочину недійсним у судовому порядку; що позивачка в позові ставила питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу садового будинку, як такого, що укладений під впливом обману. І, врахувавши наведене в сукупності, суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні вимог позову ОСОБА_7.

Проте місцевий суд, правильно встановивши обставини справи, помилково прийшов до висновку про відмову у стягненні з ОСОБА_8 в користь ОСОБА_7 55 895 грн., як еквіваленту 7 тис.доларів США за остаточними позовними вимогами (а.с.52), сплачених позивачкою померлому відповідачу ОСОБА_9 18 вересня 2008 року в рахунок оплати вартості садового будиночка. Тому апеляційний суд не може погодитись з судовим рішенням і останнє підлягає зміні в зазначеній частині, враховуючи наступне.

Згідно з положеннями ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна з сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

За правилами ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) і в цьому разі визнання його недійсним судом не вимагається.

З матеріалів справи видно, що місцевий суд правильно встановивши, що укладений сторонами договір купівлі-продажу садового будинка за своєю правовою природою є нікчемним правочином, оскільки його недійсність встановлена законом, безпідставно не застосував положення ч.1 ст.216 ЦК України, яке носить імперативний характер, про зобовязання кожної із сторін повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (реституція).

В судовому засіданні місцевого суду також було встановлено на підставі наданих доказів, що на виконання нікчемного правочину позивачка ОСОБА_7 передала відповідачу ОСОБА_9 7 тис. доларів США, що складає за вимогами уточненого позову про їх стягнення - 55 895 грн.(а.с. 8-10 і 49- 52), в рахунок оплати вартості садового будинка, і ці грошові кошти підлягають стягненню з правонаступника ОСОБА_10, яку було залучено судом до участі в справі в якості відповідача, замість померлого ОСОБА_9К.(а.с.136).

Вимоги ж позову про зобовязання ОСОБА_7 передати садовий будиночок № 232 СТ „Троянда с.Жавинка Чернігівського району відповідачу по справі не можуть бути задоволені в силу того, що позивачка не є членом садівничого товариства „Троянда згідно з рішенням Чернігівського районного суду від 11 листопада 2009 року, яке було ухвалене у справі за позовом ОСОБА_10 і ОСОБА_9 до СТ „Троянда і ОСОБА_7 про скасування неправомірного рішення і набрало чинності та є обовязковим для виконання та що у позивачки відсутні правові підстави володіння цим садовим будиночком.

Твердження представника відповідача ОСОБА_5 в засіданні апеляційного суду про те, що покійний ОСОБА_9 на час укладення договору купівлі-продажу садового будиночка 18.09.2008 року був лежачим хворим і не підписував ні сам договір, ні акт прийому-передачі садового будинка, ні розписки про одержання від ОСОБА_7 7 тис. доларів США за продаж садового будиночка № 232 СТ „Троянда, суд не може взяти до уваги, т.я. останні спростовуються, як матеріалами справи (а.с.83 - довідка МСЕК від 29.12.2009 року), так і поясненнями в засіданні апеляційного суду представника СТ „Троянда ОСОБА_6.

Інші доводи апеляційної скарги про те, що договір купівлі-продажу садового будиночка було укладено під впливом обману з боку продавця ОСОБА_9, оскільки він приховав від покупця обставини про те, що він не був членом товариства і йому не належало право продажу будиночка; що він перебував у шлюбі з ОСОБА_10 і будиночок є спільним майном подружжя та що відповідач

зобовязаний відшкодувати їй збитки в подвійному розмірі не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду і спростовуються матеріалами справи, яким суд дав правильну оцінку. Отже, рішення місцевого суду в іншій частині постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до правил ст.88 ЦПК України апеляційний суд вирішує питання про судові витрати. З матеріалів справи вбачається, що позивачка при зверненні до місцевого суду сплатила 420 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с.2 і 3) і за подачу апеляційної скарги сплатила 210 грн. судового збору і 120 грн. витрат на ІТЗ (а.с.171-172). Загальна сума судових витрат складає 870 грн.. Отже, зазначені судові витрати підлягають стягненню з відповідача по справі в користь позивача, в користь якого ухвалено рішення суду. Також частина судового збору по справі в розмірі 139 грн. підлягає стягненню з відповідача по справі в користь держави.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309, 314, 315, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу Чернігівського районного суду від 30 грудня 2010 року - відхилити.

Ухвалу Чернігівського районного суду від 30 грудня 2010 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Чернігівського районного суду від 31 грудня 2010 року задовольнити частково.

Рішення Чернігівського районного суду від 31 грудня 2010 року змінити, стягнувши з ОСОБА_8 в користь ОСОБА_7 55 895 (пятдесят пять тисяч вісімсот девяносто пять) грн..

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_8 в користь ОСОБА_7 870 грн. в рахунок повернення судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_8 в користь держави 139 грн. судового збору по справі.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: