Справа № 2-3418/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2011 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді - Калініченко О.Б.

при секретарі - Войцеховській М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна»про стягнення страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 30.03.2011 року звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою до відповідача, в якій просить суд стягнути з відповідача страхове відшкодування за договором страхування в розмірі вартості відновлювального ремонту автомобіля, вартість втрати товарної вартості автомобіля, пеню за несвоєчасне проведення розрахунків, витрати на послуги судового експерта, що в загальному розмірі становить 32339, 34 грн., моральний збиток в розмірі 10000 грн. та судові витрати.

Свої вимоги мотивує тим, що 22 червня 2010 року між позивачем та відповідачем укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 3110/249/001043, за яким відповідач зобов'язався при настанні страхового випадку відшкодувати завданий позивачеві збиток внаслідок пошкодження, втрати або знищення транспортного засобу, що належав страхувальнику на праві приватної власності, - автомобіля НОМЕР_1, зі страховою сумою -120000,00 грн.

25.11.2010 року о 20-50 год. на пр. Повітрофлотському 77 (АЗС «Окко») в м. Києві сталася ДТП, внаслідок якої застрахований транспортний засіб зазнав пошкоджень, що є страховим випадком відповідно до договору страхування.

26.11.2010 року позивачем відповідачу була надана заява про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування, а також подані всі необхідні документи та представлений транспортний засіб на огляд і фіксацію пошкоджень. Вважає, що оскільки останній документ був отриманий відповідачем 03.12.2010 року, то виплата страхового відшкодування мала бути здійснена до 31.12.2010 року.

19.01.2011 року відповідачем було перераховано на рахунок позивача страхове відшкодування у розмірі 12680 грн., який був вирахуваний відповідачем на підставі огляду транспортного засобу на свій власний суб'єктивний погляд.

Позивач, не погоджуючись із рішенням страхової компанії, надав транспортний засіб на незалежну експертизу, яку 25.01.2011 року було проведено судовим експертом ОСОБА_2 (свідоцтво Міністерства Юстиції України № 593 від 05.12.2007 року, свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів № 3708 від 05.11.2002 року), на проведення якої представник відповідача, будучи запрошеним телеграмою від 21.01.2011 року, не з'явився.

31.01.2011 року експертом складений висновок експертного авто-товарознавчого дослідження по оцінці транспортного засобу, згідно з яким вартість відновлення транспортного засобу становить 47049,16 грн. Також за даним експертизи транспортний засіб втратив товарну вартість на суму 3640,74 грн., що свідчить про порушення майнових інтересів позивача на вищевказану суму.

22.02.2011 року позивачем відповідачу був направлений лист із вимогою відшкодувати повну вартість ремонту транспортного засобу протягом 10 календарних днів, але він був проігнорований відповідачем.

Враховуючи наведене вище, позивач вважає, що неналежним виконанням зобов'язання відповідачем були порушені його майнові інтереси, завдано моральної шкоди, а також порушено норми діючого законодавства, зокрема, положення ст. 629 ЦК в частині обов'язковості виконання сторонами договору, а також ст. 982 ЦК -щодо виконання істотної умови договору, а саме виплати грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку.

Посилаючись на норми ст. 992 ЦК України щодо зобов'язання страховика сплатити неустойку у розмірі, встановленому договором або законом, у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати, встановлення ст. 4 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»за прострочення пені у розмірі, що не перевищує подвійної облікової ставки діяла в момент прострочення виконання зобов'язання, а також на визначену згідно зі ст. 625 ЦК відповідальність за прострочення виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми, а також виходячи з суми дійсно понесених витрат на відновлювальний ремонт автомобіля в розмірі 45106 грн., вважає, що відповідач має відшкодувати йому вартість: відновлювального ремонту: 45106 грн. -6000 грн. франшизи - 12680 грн. виплаченого страхового відшкодування = 26434 грн.; 3640,74 грн. -втрати товарної вартості; 1100 грн. -оцінки пошкоджень; 1123,75 грн. -пені за несвоєчасне проведення розрахунку, всього 32 339,34 грн.

Крім цього посилається на те, що згідно з нормами ст. 8 Загальної декларації прав людини (1948 р.) кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Також відповідно до відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. При цьому ст. 1167 ЦК визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Проте згідно з умовами п. 2.4. договору страхування страховик в будь-якому випадку не відшкодовує непрямі витрати, які можуть бути викликані страховим випадком (неустойка (штраф, пеня) вигода, яку втрачено, втрата прибутку, простій, банківське обслуговування, моральний збиток та інше).

Однак позивач вважає, що п. 2.4. договору страхування є нікчемним, виходячи з аналізу ст. 203 ЦК, згідно з правилами якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому ст. 27 ЦК передбачено, що правочин, який обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, є нікчемним. А недійсність окремої частини правочину, не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що право чин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

На переконання позивача розмір його морального збитку складає 10000 грн., оскільки, визначаючи його, позивач оцінив всі фактори, що містяться у роз'ясненнях п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної і немайнової) шкоди», та врахував вартість лікарських засобів і лікування.

Так, позивач вказував, що не мав змоги використовувати власний транспорт для своїх потреб, потреб членів своєї сім'ї, належним чином виконувати трудові обов'язки, пов'язані з частими відрядженнями, що викликало душевні хвилювання позивача, які настільки спричинили погіршення здоров'я, що він змушений був звернутись за допомогою до лікарів та навіть пройти курс інтенсивного лікування у медичному закладі, що підтверджується товарними чеками про придбання медичних препаратів та виписним епікризом з медичного закладу.

Також, на думку позивача, своїми неправомірними діями відповідач, позбавивши його можливості використовувати належне йому майно, змусив його самостійно шукати грошові кошти на його відновлення, внаслідок чого позивачу заподіяно моральну шкоду у вигляді душевних страждань, погіршення стану здоров'я, порушення звичайного способу життя.

В судовому засідання представники позивача позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні ПАТ «СК «Універсальна»позовні вимоги не визнав в повному обсязі і проти задоволення позову заперечував, вважаючи, що зобов'язання страховика щодо виплати страхового відшкодування за договором страхування відповідачем фактично виконане відповідно до умов договору та норм законодавства у сфері страхування.

Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що доводи позивача є безпідставними, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування -це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 981 ЦК України передбачено, що договір страхування укладається в письмовій формі, а нормою ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 982 ЦК України передбачені істотні умови договору страхування, зокрема, істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 22.06.2010 року між позивачем та відповідачем був укладений договір № 3110/249/001043 добровільного страхування наземного транспорту, що передався в заставу, предметом якого відповідно до п. 1.1. договору були майнові інтереси позивача як страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням та/або користуванням автомобілем НОМЕР_2, 2006 року випуску, та страхова сума якого склала -120000,00 грн.

Таким чином, сторонами було досягнуто згоди щодо істотних та інших умов договору та з вільним волевиявленням щодо його укладення.

25.11.2010 року о 20-50 год. на пр. Повітрофлотському 77 (АЗС «Окко») в м. Києві сталася ДТП, внаслідок якої застрахований транспортний засіб зазнав пошкоджень, що є страховим випадком відповідно до договору страхування.

Застрахований транспортний засіб, який був в подальшому проданий позивачем в березні 2011 року, на момент укладення договору страхування був предметом застави за договором застави № 013/437-3 від 16.06.2006 року, укладеного в забезпечення зобов'язань страхувальника за кредитним договором № 40.29-34/278 від 16.06.2006 року, тому вигодонабуачем за даним договором страхування був визначений Укрсоцбанк. Проте у зв'язку з погашенням позивачем кредиту останньому за згодою вигодонабувача перейшло право на отримання страхового відшкодування у разі настання страхового випадку.

26.11.2010 року позивач, скориставшись наданим йому законом правом, подав до відповідача заяву про виплату страхового відшкодування по події, що мала місце 25.11.2010 року, а до 03.12.2010 року - також всі необхідні документи та представив транспортний засіб на огляд і фіксацію пошкоджень.

За таких обставин з боку страховика, який за умовами договору зобов'язався здійснити виплату страхового відшкодування у разі настання страхового випадку, своєчасно було вчинено всі необхідні дії за для врегулювання заявленої події, зокрема, аварійним комісаром був проведений огляд пошкодженого ТЗ, зафіксовано на фото пошкодження, складений акт огляду від 26.11.2010 року та розрахований розмір страхового відшкодування.

Згідно з положеннями р. 7 договору страхування виплата страхового відшкодування здійснюється страховиком відповідно до умов цього договору, Правил страхування та законодавства України, на підставі страхового акту та всіх необхідних і належним чином оформлених документів, зазначених в розділах 7, 8 цього договору, та проводиться тільки після встановлення факту настання страхового випадку, підтвердження цього факту компетентними органами і визначення розміру збитків, підтвердженого відповідними документами.

Виплата страхового відшкодування проводиться протягом 10 робочих днів з моменту прийняття рішення про виплату, яке в свою чергу приймається протягом 10 робочих днів з моменту отримання страховою компанією останнього необхідного документу.

Розмір збитку відповідно до р. 8 договору визначається за Методикою товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої Міністерством юстиції України, та розмір страхового відшкодування провадиться на підставі: рахунків СТО, на якій проводитиметься відновлювальний ремонт застрахованого ТЗ та на рахунок якої перераховуватиметься страхове відшкодування; розрахункових документів, які підтверджують понесені страхувальником витрати на проведення відновлювального ремонту; актів незалежного експерта та/або спеціалізованого підприємства по ремонту ТЗ та/або складеної страховиком калькуляції ремонту.

Таким чином, у зв'язку з пошкодженням застрахованого транспортного засобу мають відшкодовуватися витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного зносу, розрахованого у порядку, встановленому договором у відповідності із законодавством.

Так, ч. 1 ст. 990 ЦК України визначені умови та порядок здійснення страхової виплати, а саме страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

У відповідності до ст. 25 Закону України «Про страхування»та п.п. 2, 5 Типового положення про організацію діяльності аварійних комісарів, затвердженого постановою КМ України від 05.01.1998 року N 8, якими регулюється діяльність аварійних комісарів, аварійним комісарам надано повноваження щодо з'ясування причини настання страхового випадку та визначення розміру збитків.

При визначенні розміру збитків аварійні комісари керуються вимогами ОСОБА_3 товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року N 142/5/2092, та користуються сертифікованим комп'ютерним програмним забезпеченням », яке, в свою чергу, рекомендоване даною методикою, а, відтак, виконують всі вимоги, що ставляться до суб'єктів оціночної діяльності.

Програмне забезпечення »є комп'ютерною програмою, яка розроблена за даними виробника КТЗ та містить в собі ціни оригінальних запчастин за даними виробника даного КТЗ.

Виходячи з умов договору, враховуючи акт огляду від 26.11.2010 року, ремонтну калькуляції, складену Товариство з обмеженою відповідальністю «Станція технічного обслуговування «Експерт»на суму 29782,92 грн., страховий сертифікат та інші матеріали страхової справи, за допомогою програми «AUDATEX»був розрахований розмір страхового відшкодування та виплачений в розмірі 12672,60 грн.

Крім того, розмір страхового відшкодування визначався з урахування наступних умов Договору та норм законодавства у сфері страхування.

Так, у відповідності до умов Договору, зокрема, пп. 2.2.11 р. 2 договору страховик не відшкодовує втрату товарної вартості ТЗ, тому при розрахунку страхового відшкодування не розраховувався та не включався у суму страхового відшкодування розмір втрати товарної вартості ТЗ у зв'язку з настанням страхового випадку.

У додатку № 1 до договору, який є невід'ємною частиною договору, встановлена франшиза в розмірі 6000,00 грн., розмір якої так само не було включено у суму виплаченого страхового відшкодування, відповідно до п. 3.1 р. 2 договору та ч. 18 ст. 9 Закону України «Про страхування».

Також розрахунок розміру страхового відшкодування відбувався з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, враховуючи умови п. 8.9 договору, а також додатку № 1 до договору, а саме, якщо договір укладено на умовах виплати страхового відшкодування «без врахування зносу»(В.1), як це зазначено в додатку, то при визначенні розміру збитку вартість запчастин, необхідних для проведення ремонтних робіт, приймається в повному обсязі, в іншому випадку - за мінусом зменшення вартості запчастин на розмір зносу. В свою чергу в додатку № 1 вказана опція В.1 зазначена як «ні», тобто під час розрахунку розміру страхового відшкодування на деталі які підлягали заміні був нарахований знос рівний 0,37, за мінусом якого страховик і здійснював розрахунок страхового відшкодування.

Крім того, при розрахунку страхового відшкодування був застосований коефіцієнт пропорційності рівний 83,06 % згідно з пп. 8.6.1 п. 8.6 договору, а саме, якщо ТЗ був застрахований на страхову суму, що є нижчою, ніж ринкова вартість ТЗ на момент укладання договору, відповідальність страховика по відшкодуванню збитку зменшується пропорційно відношенню страхової суми до ринкової вартості ТЗ на момент укладання Договору.

В додатку № 1 до договору була зазначена страхова сума, в межах якої страховик проводить виплату страхового відшкодування, а саме 120000,00 грн. Проте дана сума не відповідала ринковій вартості ТЗ на дату укладення Договору, що підтверджується витягом з Бюлетеня автотоварознавця № 52 за червень місяць 2010 року, за даними якого ринкова вартість ТЗ на дату укладення Договору складала 144472,75 грн.

Отже, всі вищевикладені умови договору є істотними і впливали на визначення розміру страхового платежу, який сплачується страхувальником при укладені договору страхування, а також даними умовами був обумовлений порядок розрахунку страхового відшкодування, тобто їх застосування є обов'язковим під час розрахунку розміру страхового відшкодування.

Слід також зазначити, що в розмір страхового відшкодування не був урахований податок на додану вартість в розмірі 5956,58 грн., виходячи з норм Закону України «Про податок на додану вартість», згідно з яким не є об'єктом оподаткування операції з надання послуг із страхування.

Законом України «Про страхування»страхове відшкодування визначене як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку, та не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

В даному випадку прямим збитком є витрати позивача, пов'язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу.

Відповідно до п. 7.3 ст. 7 Закону «Про ПДВ»податкові зобов'язання у особи, яка надає послуги та є платником ПДВ, виникають з дати вчинення замовником та виконавцем послуги певних дій, направлених на отримання послуги. Таким чином, зазначенні зобов'язання можуть виникнути лише внаслідок фактичного надання послуги з проведення такого ремонту за умови, що виконавець цієї послуги є платником ПДВ. У випадку не проведення фактичного ремонту транспортного засобу, або проведення його особою, яка не є платником ПДВ, податкові зобов'язання не виникають.

Відтак, якщо відновлювальний ремонт ТЗ не проводився або проводився особою, яка не є платником ПДВ, то фактична сума ПДВ не відноситься до витрат, пов'язаних з проведенням відновлювального ремонту, і тому не підлягає відшкодуванню потерпілому при виплаті страхового відшкодування, так як в даному випадку вона залишається в отримувача страхового відшкодування безпідставно набутою і фактично перевищує витрати пов'язані з відновлювальним ремонтом.

Виходячи з викладеного, сума відновлювального ремонту, зазначена в розрахунках розміру відновлювального ремонту, перевищує розмір фактичних витрат з проведення такого ремонту на суму цього податку, так як у розрахунках визначаються лише ймовірні витрати страхувальника при проведені відновлювального ремонту саме у особи, яка є платником ПДВ.

Таким чином, до страхового відшкодування можуть бути включені витрати по сплаті ПДВ лише у випадку, коли пошкоджений транспортний засіб фактично відремонтований у особи, яка є платником податку на додану вартість. Само по собі автотоварознавче дослідження не є підставою для виникнення податкових зобов'язань з надання послуг щодо проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу.

Крім того, як вбачається з рахунку № 18021 від 18.02.2011 року, відновлювальний ремонт ТЗ проводився позивачем у фізичної особи підприємця ОСОБА_3, який знаходиться на спрощеній системі оподаткування та не є платником ПДВ.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства, а в разі їх відсутності - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, 19.01.2011 року відповідач, розглянувши заяву позивача, прийняв рішення про виплату позивачу страхового відшкодування та перерахував на рахунок позивача страхове відшкодування у розмірі 12680 грн., розмір якого було вирахувано на підставі умов договору, укладеного відповідно до вимог чинного законодавства.

Отже, суд приймає вказаний розрахунок як належний та достовірний доказ по справі, оскільки доказів, які б спростували його висновки суду не були надані.

Суд не може прийняти до уваги наданий позивачем висновок № 4/01 від 31.01.2011 року експертного авто-товарознавчого дослідження по оцінці транспортного засобу, який не є належним доказом розміру страхового відшкодування за наслідками страхового випадку, так як у даному висновку не вказано, внаслідок якої події був пошкоджений ТЗ (дата, час, місце, обставини), висновок складений після спливу майже двох місяців з дати настання страхового випадку та після виплати страхового відшкодування, під час розрахунку експертом був визначений матеріальний збиток, завданий власнику ТЗ.

Крім того, розрахунок матеріального збитку не є ідентичним розрахунку страхового відшкодування, оскільки не враховує умови Договору та норми законодавства у сфері страхування.

Доводи представників позивача, що докази, надані представником відповідача, на їх думку, містять неправдиві дані та не відповідають вимогам законодавства щодо їх належності і допустимості, суд не приймає до уваги як такі, що не мають правового значення та не спростовують по суті висновку проведеного відповідачем розрахунку страхового відшкодування і не впливають на його правильність.

Так, висновок про на те, що аварійний сертифікат від 13.12.2010 року всупереч Типовому положенню про організацію діяльності аварійних комісарів не містить штампу, здійснений представниками позивача лише на підставі ксерокопії документу.

Те, що свідоцтво аварійного комісару №1184 від 14.12.2007 року не містить встановлених Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 19.05.2011 року № 285 для кваліфікаційного свідоцтва реквізитів, то воно є не кваліфікаційним свідоцтвом, а лише посвідченням особи експерта.

Посилання на складання страхового акту № від 22.12.2010 року та підписання його аварійним комісаром, який на час складання документу не мав таких повноважень, т. я. строк дії свідоцтва до 14.12.2010 року, не може бути взято до уваги, оскільки страховий акт підписаний ОСОБА_4, а аварійним комісаром є ОСОБА_5

Твердження представників позивача, що висновок про розрахунок суми збитку не може бути належним доказом у справі, оскільки відсутня дата складання документу, а термін дії документу з 24.06.2010 року по 23.06.2011 року стосується строку дії договору страхування, є хибними з огляду на те, що це не є обов'язковою умовою для здійснення самого розрахунку, який виконується та зберігається в електронному вигляді, не будучі нормативним документом.

Так само це відноситься і до і калькуляції дефектів № YG3349Б/К, в якій не зазначено дату її складання, проте, на думку представників позивача, вказує про використання прайс-листа станом на 08.09.2011 року, тоді як страховий випадок стався 25.11.2010 року. Система », як зазначалось вище, є комп'ютерною програмою, яка з часом автоматично оновлюється і за допомогою якої аварійним комісаром лише здійснюється автоматичний розрахунок, а при її роздруківки визначається дата саме цієї дії. При цьому про те, що порядок цін був неправильно застосований, посилання представників не свідчать. Навпаки, протягом майже року ціни могли дише зрости, що при здійснені розрахунку з урахуванням цін, начебто, станом на 08.09.2011 року, як це вказують представники, було б лише на користь позивача.

Крім того, законодавством не встановлений перелік обов'язкових документів, на підставі яких проводиться розрахунок страхового відшкодування, а визначається він страховиком самостійно.

Те, що ці документи не засвідчені печаткою ПАТ «СК «Універсальна», то як внутрішні документи організації за правилами документообігу вони не потребують її проставляння.

Натомість представлений представниками дублікат рахунку-фактури ТОВ «НІКО-Україна»від 30.11.2010 року не впливає на визначення розміру страхового відшкодування, оскільки вибір СТО страхувальник має письмово погоджувати зі страховиком. Крім того, немає жодного підтвердження про надання оригіналу зазначеного рахунку-фактури одразу після його складання страховій компанії.

Відповідно до ст.ст. 58-60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, належними докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи та які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування і не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд вбачає, що заперечення представника відповідача дійсно є обґрунтованими, оскільки представниками позивача не надано суду достатніх та беззаперечних доказів в підтвердження своїх позовних вимог та не спростовано викладених представником відповідача заперечень проти позову, а посилання на, начебто, не відповідність оформлення поданих представником відповідача документів вимогам, встановленим законодавством, не має юридичного значення, т. я. не свідчать про невиконання зобов'язання страховика за договором, тому це не може бути враховано як підстава для задоволення позову в цій частині.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 5000 грн., то така вимога не ґрунтується ні на законі, ні на умовах договору страхування і є безпідставною, а тому в її задоволені слід відмовити. Між позивачем та відповідачем існують договірні правовідносини, які врегульовані спеціальним законом - Законом України «Про страхування»та нормами ст. 992 ЦК України, які, як і умови договору страхування, не передбачають такого виду відповідальності страховика як відшкодування моральної шкоди.

При цьому умови нікчемності правочину до укладеного сторонами договору страхування не можуть бути застосовані, оскільки умови договору ніяким чином не обмежують можливість позивача мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, не суперечать чинному законодавству, є наслідком добровільного погодження всіх сторін з визначеними ними же умовами за договором.

За таких обставинах суд знаходить позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 23, 525, 526, 627, 629, 979-984, 988, 990-922, 982, 1167 ЦК України, Законом України «Про страхування», Договором добровільного страхування №3110/249/001043 від 22.06.2010 року, Правилами добровільного страхування наземних транспортних засобів, ст.ст. 3-4, 10-11, 57-61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: