Справа № 2-4430/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2011 року

Святошинський районний суд м.Києва у складі:

головуючої-судді Лопатюк Н.Г.

при секретарі Ковальовій О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства «Незалежна страхова компанія» про захист прав споживача,

ВСТАНОВИВ:

20 травня 2011 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ВАТ «Незалежна страхова компанія», в якому просить суд визнати недійсним пункт 5.2 Договору добровільного страхування транспортного засобу, наданого у заставу за № ТЗО № 807765 від 23.05.2008 р.

Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що 23 травня 2008 року між нею та ВАТ СК «ПРАВЕКС-СТРАХУВАННЯ», правонаступником якої є ВАТ «Незалежна страхова компанія» було укладено договір добровільного страхування транспортного засобу наданого у заставу № ТЗО 807765. Договір страхування укладений на виконання вимог Кредитного договору № 589-010/08Р від 23.05.2008 р. та договору застави транспортного засобу № 589-01/08Р від 23.05.2008 р., що укладені між позивачем і АКБ «ПАВЕКС-БАНК» та якими передбачено обов'язок позивача протягом дії кредитного договору забезпечувати ризики банку страхуванням транспортного засобу, придбаного за кредитні кошти.

Згідно п. 5.2 Договору страхування відповідач несе відповідальність за ризики пошкодження транспортного засобу третіми особами з 23.00 до 06.00 години тільки у тому випадку, якщо подія сталася в гаражі або на стоянці, які зареєстровані у встановленому чинним законодаством порядку та обладнані цілодобовими засобами охорони.

Позивач вважає цей пункт договору неправильним, таким, що порушує її права як споживача, і просить суд визнати такий пункт недійсним, посилаючись на ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів».

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника вдповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 23 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ СК «ПРАВЕКС-СТРАХУВАННЯ», правонаступником якої є ВАТ «Незалежна страхова компанія» було укладено договір добровільного страхування транспортного засобу наданого у заставу № ТЗО 807765.

Згідно п. 5.2 Договору страхування відповідач несе відповідальність за ризики пошкодження транспортного засобу третіми особами з 23.00 до 06.00 години тільки у тому випадку, якщо подія сталася в гаражі або на стоянці, які зареєстровані у встановленому чинним законодаством порядку та обладнані цілодобовими засобами охорони.

Як пояснив в судовому засіданні представник позивача вказаний вище договір страхування було укладено на виконання вимог Кредитного договору № 589-010/08Р від 23.05.2008 р. та договору застави транспортного засобу № 589-01/08Р від 23.05.2008 р. Для досягнення мети укладення договору страхування виконуючи спірну умову, має відмовитись від використання свого власного транспортного засобу в період часу з 23.00 до 6.00 години, що безумовно, є несправедливою вимогою з боку відповідача. Користуватись автомобілем в гаражі або на стоянці безглуздо. Тобто спірна умова протирічить здоровому глузду і є завідомо невиконуваною, внесена до договору страхування відповідачем з метою зменшення обсягу свого зобов'язання за договором, що є несправедливим по відношенню до позивача. Між цим, позивач не мала вибору і була вимушена укласти договір страхування з відповідачем, оскільки відповідно до п. 6.1.11 Кредитного договору та п. 2.4.2 Договору застави позивач зобов'язалась укласти договір страхування лише з страховими компаніями, обраними банком на власний розсуд. Останній запропонував позивачу укласти договір саме з відповідачем.

Предстаник відповідача в судовому засіданні суду пояснив, що умови та порядок здійснення страхової діяльності чітко визначені ЗУ «Про страхування» та главою 67 «Страхування» Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 6 ЗУ «Про страхування», добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Виходячи зі специфіки відносин у сфері страхування, представник відповідача вважає, що посилання позивача в обгрунтування своїх вимог на положення ЗУ «Про захист прав споживачів» є безпідставним, оскільки цей закон встановлює загальні підстави відповідальності за порушення прав споживачів, а відносини, що виникають під час виплати страхових сум на підставі договорів страхування, відносяться насамперед до договірних відносин, а тому при вирішенні питання про відовідальність за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором страхування, необхідно застосовувати норми цивільного законодавства, які встановлюють відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 12 квітня 1996 року, вирішуючи питання про характер правовідносин між споживачем та продавцем (виготівником, виконавцем), про наявність підстав і умов їх виникнення, про права і обов'язки сторін, суд має виходити як із норм ЗУ «Про захист прав споживачів» і прийнятих згідно з ним актів законодавства, так і з відповідних норм Цивільного кодексу України та іншого законодавства, що регулюють ті ж питання і не суперечать Закону.

Згідно ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що відносини, які виникли між ОСОБА_2 та ВАТ «Незалежна страхова компанія» мають регулюватись не ЗУ «Про захист прав споживачів», на якому грунтуються позовні вимоги позивачки, а саме законодавством, яке регулює договірні відносини, тобто ЗУ «Про страхування» та Цивільним кодексом України.

Що стосується посилання позивачки на ті обставини, що вона була змушена укласти договір добровільного страхування транспортного засобу наданого у заставу № ТЗО 807765 від 23 травня 2008 року на виконання вимог Кредитного договору № 589-010/08Р від 23.05.2008 р. та договору застави транспортного засобу № 589-01/08Р від 23.05.2008 р., суд ставиться критично, зважаючи на наступне.

Згідно ч.1 ст. ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 3 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, є необґрунтованими, такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 6, 627, 628, 638 ЦК України, ст.ст. 3,10,11, 60, 88, 208-208,212-218,224,228,294, ЦПК України, Закону України «Про захист прав споживачів», суд,-

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства «Незалежна страхова компанія» про захист прав споживача - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя