Справа № 22-ц-1937/2011 Головуючий у I інстанції Іванюк Т.І.
Категорія цивільна Доповідач - Лакіза Г. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2011 року 18 серпня 2011 року

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:Відповідача ОСОБА_5, її представника ОСОБА_6, позивачів ОСОБА_7 і ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Козелецького районного суду від 30 травня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про витребування майна із чужого володіння та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання права користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу Козелецького районного суду від 30 травня 2011 року та постановити ухвалу, якою розяснити резолютивну частину рішення Козелецького районного суду від 27 вересня 2010 року, а саме абзац другий „Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_5 та повернути ОСОБА_8 і ОСОБА_7 житловий будинок № 4 по вул. Свердлова в м. Остер Козелецького району Чернігівської області як таке, що не передбачає виселення ОСОБА_5 з вказаного будинку.

Згідно із вказаною ухвалою Козелецького районного суду від 30 травня 2011 року, в резолютивній частині рішення Козелецького районного суду від 27 вересня 2010 року абзац другий „Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_5 та повернути ОСОБА_7 та ОСОБА_8 житловий будинок № 4 по вул. Свердлова в м. Остер Козелецького району Чернігівської області слід розуміти як позбавлення ОСОБА_5 права володіння житловим приміщенням № 4 по вул. Свердлова в м. Остер Козелецького району Чернігівської області, шляхом звільнення цього приміщення ОСОБА_9 та повернення вказаного житлового приміщення власникам - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, тобто виселення вказаної особи з житлового приміщення разом з її майном.

За доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та порушив приписи ч.1 ст.11 ЦПК України про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, оскільки в позові ОСОБА_8 та ОСОБА_10 вимог про виселення ОСОБА_5 не заявляли. Крім того, апелянт вважає, що в силу положень ст.181 ЦК України, що містить визначення нерухомих та рухомих речей, ст.1 та ч.3 ст.32 Закону України „Про виконавче провадження, що визначає заходи примусового виконання рішень, ОСОБА_5 не може передати вказане нерухоме майно без його знецінення та зміни його призначення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6, які підтримали апеляційну скаргу, позивачів ОСОБА_7 і ОСОБА_8,, які вважала законними та обгрунтиованими ухвалені по справі судові рішення, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду залишенню - зміні шляхом виключення із резолютивної частини зазначеної ухвали слів „тобто виселення вказаної особи з житлового приміщення разом з її майном, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.1 ст.11 ЦПК України про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Згідно з розясненням, викладеним у постанові № 14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року „Про судове рішення у цивільній справі, наприклад, суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням батьківських прав (частина друга статті 166 Сімейного кодексу України); застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (частина пята статті 216 Цивільного кодексу України; далі ЦК).

В даному випадку чинним законодавством не передбачено право суду вийти за межі заявлених позовних вимог та вирішити незаявлену вимогу про виселення.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції положень ст.181 ЦК України, ст.1 та ч.3 ст.32 Закону України „Про виконавче провадження, не можна визнати обгрунтованими, оскільки відповідно до ст.ст. 387 та 397 ЦК України, якими, зокрема, керувався Козелецький районний суд при ухваленні 27 вересня 2010 року рішення, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а також вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а житловий будинок є майном в розумінні наведених норм матеріального закону та з врахуванням статей 179, 181, 190 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.2 ст.307, ст.ст. 312 п.2, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Козелецького районного суду від 30 травня 2011 року змінити, виключивши із резолютивної частини зазначеної ухвали слова „тобто виселення вказаної особи з житлового приміщення разом з її майном.

В іншій частині ухвалу Козелецького районного суду від 30 травня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: