Справа № 2/2506/1067/12 Провадження № 22-ц/2590/2010/2012 Головуючий у I інстанції Литвиненко І. В. Доповідач - Зінченко С. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2012 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: ЗІНЧЕНКО С.П.

суддів: ІШУТКО В.М., ОСОБА_1

при секретарі: РАЧОВІЙ І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м.Чернігова апеляційну скаргу приватного підприємства „Капітолій на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 квітня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного підприємства „Капітолій про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ПП „Капітолій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 квітня 2012 року та прийняти нове рішення, яким залишити позов ОСОБА_2 без задоволення.

Оскаржуваним рішенням суду позов ОСОБА_2 задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 27913 грн. 32 коп. коштів, сплачених за договором про надання послуг від 27 жовтня 2007 року № 007730 та стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 279 грн. 13 коп.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Апелянт зазначає, що оспорюваний договір не передбачений цивільним законодавством, однак він не суперечить положенням ч.1 ст.6 ЦК України, згідно якої сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. ПП „Капітолій посилається, що суд необґрунтовано вважав, що даний договір є нікчемним і процедура надання дозволів є непрозорою, оскільки договором не встановлено заборони на безпосередню участь учасника під час проведення асигнаційних заходів. Також апелянт зазначає, що судом неправильно застосовано норми п.7 ч.3 ст.19 Закону України „Про захист прав споживачів до даних правовідносин, оскільки всі сплачені платежі використовувалися відповідачем відповідно до умов договору, тобто за певні послуги: реєстраційний платіж за включення до програми, адміністративні витрати за організацію діяльності програми, чисті внески за оплату вартості товару, які не є компенсацією за рахунок залучення інших споживачів, оскільки інших учасників конкретний учасник не залучає і відповідно не отримує за це компенсації. Крім того, апелянт вважає, що позивач пропустив строк позовної давності, в звязку з чим його позов мав бути залишеним без задоволення на підставі ч.4 ст.267 ЦК України.

Сторони та іх представники в судове засідання не зявилися про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

По справі встановлено, що 27 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та ПП „Капітолій укладений договір про надання послуг № 007730, предметом якого є надання позивачеві послуг, спрямованих на придбання товару через програму „Лідер-плюс.

За Умовами Програми „Лідер-плюс, які є додатком №2 до договору № 007730 від 27 жовтня 2007 року, програма „Лідер-плюс це програма, що базується на створенні груп учасників, метою яких є придбання бажаних товарів з розстроченням платежу на досить тривалий час, у порядку та на умовах, передбачених договором та додатками до нього.

Відповідно до п. 1.3 договору № 007730 учасник доручив адміністратору, яким є ПП „Капітолій, використовувати суми чистих внесків для формування фонду групи та його розподілу, а також здійснювати оплату товару на користь учасників групи чи надавати відповідні суми у позику.

За надання послуг за програмою учасник сплачує реєстраційний платіж і адміністративні витрати (пп. 2.1.1., п.2.1.2. договору).

Пунктом 5.1 ст. 5 додатку № 2 визначено, що адміністратор проводить оплату товару та організовує його передачу у власність учаснику або надає відповідну суму в позику для придбання товару самим учасником, який отримав дозвіл, протягом 60 днів після того, як учасником будуть виконані вимоги ст. 5 (а.с. 14) .

Статтею 1 договору передбачено, що адміністратор - ПП „Капітолій - зобов'язується сформувати групу учасників, забезпечити її адміністрування, присвоїти і повідомити учаснику його код у групі; організувати і проводити асигнаційні заходи, здійснити оплату товару на користь учасника або надати учаснику відповідну суму у позику надавати інші послуги і здійснювати інші правочини, погоджені сторонами.

Пунктом 2.1.2 договору передбачено, що учасник зобовязується своєчасно, не пізніше 15 числа кожного місяця, сплачувати загальний платіж, який включає чистий внесок, за рахунок якого адміністратор здійснює оплату вартості товару чи надає відповідні суми у позику та адміністративні витрати, що є платою за послуги адміністратора з організації діяльності програми. Додатком № 1 до договору передбачено, що вартість товару складає 200000 грн., щомісячний загальний платіж складає 1771,11 грн, в т.ч. щомісячний чистий внесок 1111,11 грн. та адміністративні витрати 660 грн. (а.с. 11), кількість щомісячних платежів становить 110.

На виконання умов договору позивачем було сплачено 27913 грн. 32 коп., що підтверджується копіями та оригіналами квитанцій (а.с. 16- 27).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що діяльність відповідача вводить споживача в оману, оскільки програма „Лідер-плюс формується виключно на коштах його учасників, без залучення коштів самого відповідача. Оплата товару здійснюється за кошти, внесені учасниками програми „Лідер-плюс, в подальшому учасник, який отримав товар, сплачує внески, які фактично компенсують кошти іншим його учасникам, тобто один учасник програми за свої власні кошти, без інвестування коштів відповідача оплачує товар іншому учаснику програми. При цьому, позивач сплачував відповідачу не за одержання товару чи послуги, а фактично за можливість одержання права на купівлю товару, яке надавалось не за рахунок відповідача, а за рахунок залучення інших споживачів і їх коштів до такої ж схеми, право отримати товар позивачем залежить від розміру фонду і внесення коштів іншими учасниками програми „Лідер-плюс.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком, оскільки він відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно положень ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України „Про захист прав споживачів нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.

Оскільки ОСОБА_2 сплачувала кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, ПП „Капітолій без залучення власних коштів формувало групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності програми „Лідер-плюс, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірний договір є нікчемним і стягнув на користь позивача 27913 грн. 13 коп. на підставі ст.216 ЦК України.

Доводи апелянта стосовно необхідності застосування ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки позивачем було пропущено строк позовної давності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суд першої інстанції вірно зазначив, що кількість щомісячних платежів становить 110, а отже строк дії укладеного сторонами договору був розрахований на 9 років та 2 місяця.

Зауваження відповідача про те, що договір з позивачем було розірвано у грудні 2008 року у звязку з несплатою ОСОБА_2 загальних платежів протягом двох місяців відповідно до п. 8.2 та 8.3. додатку № 2 до договору, не підтверджуються матеріалами справи. Крім того, процедура розірвання договору на вимогу адміністратора відповідно до вказаних пунктів є нечіткою, оскільки не містить умов повідомлення учасника про розірвання договору, а повернення коштів учаснику (чисті внески) здійснюється лише після закінчення сплати кількості платежів останнім учасником групи.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, яке постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу приватного підприємства „Капітолій відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 квітня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: