Справа № 2/2506/79/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.07.2011 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

головуючого судді Коверзнева В.О.,

при секретарі Лєсковій О.В.,

з участю: сторін, представника позивача адвоката ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними,

в с т а н о в и в:

02.07.2010 року позивач звернувся до суду з позовом до Чернігівської міської ради про визнання недійсними: позовної заяви ОСОБА_5 від 07.05.2007 року про визнання права власності на 5/8 частин будинку № 20, з надвірними спорудами, по вулиці Матросова в місті Чернігові; позовної заяви ОСОБА_5 від 05.06.2008 року про визнання її заяви від 11.04.2003 року недійсною, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.08.2003 року, визнання права власності на 5/8 частин будинку № 20, з надвірними спорудами, по вулиці Матросова в місті Чернігові; апеляційної скарги ОСОБА_5 від 26.08.2008 року на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 23.07.2008 року; заповіту ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 від 05.11.2008 року.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_5, яка померла 15.02.2010 року, являється його матірю. Через психічне захворювання в момент вчинення оскаржуваних правочинів вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому вказані правочини підлягають визнанню недійсними.

Ухвалою суду від 06.12.2010 року за клопотанням позивача замінено відповідача на належного ОСОБА_4, оскільки вирішення заявленого позову напряму впливає саме на її права та обовязки.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали і наполягали на задоволенні.

Відповідач позов не визнала. Стверджує, що до дня своєї смерті ОСОБА_5 не виявляла ознак наявності психічного розладу, вона була адекватною людиною і в момент вчинення оскаржуваних правочинів повністю розуміла значення своїх дій. Просила у задоволенні позову відмовити.

Допитані за клопотанням позивача свідки показали наступне.

Так, Свідок ОСОБА_6 показав, що працює лікарем-психіатром. 16.11.2009 року він приїжджав за викликом для огляду ОСОБА_5 Хвора була емоційно неадекватною, висловлювала маячні ідеї у відношенні своїх родичів, мала провали в памяті і постійно запитувала хто він такий.

Свідок ОСОБА_7 (подруга ОСОБА_5С.) показала, що знала ОСОБА_5 понад 40 років. З 2006 року у неї почали проявлятися ознаки психічного розладу. ОСОБА_5 виявляла немотивовану агресію, без причин ображала оточуючих, висловлювалася нецензурною лайкою, стверджувала, що її покійний чоловік вночі приходить до неї і стукає у вікно. В липні 2006 року, коли вона приїхала до ОСОБА_5 на день народження, остання звинуватила її у намаганні отруїти ОСОБА_5, почала ображати, а потім вигнала з будинку.

Аналогічні показання надали суду й свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Свідок ОСОБА_12 (син позивача) показав, що починаючи з осені 2006 року ОСОБА_5 кардинально змінили своє відношення до нього. Вона почала ображати його, називала бандитом, стверджувала, що він має намір позбавити її майна.

Свідок ОСОБА_13 (теща позивача) показала, що починаючи з 2006 року ОСОБА_5 поводила себе агресивно у відношенні до позивача. Вона ображала його, коли позивач тяжко захворів бажала йому смерті.

Допитані за клопотанням відповідача свідки ОСОБА_14 і ОСОБА_15 стверджували, що за життя ОСОБА_5 не проявляла ознак наявності у неї психічного розладу, вона мала гарну пам'ять, була дружелюбною жінкою, полюбляла квіти. Інколи вона скаржилася на позивача, розповідала, що він обманним шляхом заволодів її майном, погрожував відправити у психлікарню.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_5, яка померла 15.02.2010 року, являється матірю позивача. Ще за життя у матері із сином виник спір з приводу спадкового майна ОСОБА_16, який помер 03.11.2002 року, і являється чоловіком ОСОБА_5 З початку ОСОБА_5 відмовилася від своєї частки на користь сина, а згодом (07.05.2007 року) звернулася до Деснянського районного суду міста Чернігова з позовом про визнання за нею права власності на 5/8 частин будинку № 20, з надвірними спорудами, по вулиці Матросова в місті Чернігові. 05.06.2008 року ОСОБА_5 збільшила раніше заявлені позовні вимоги, і додатково просила визнати недійсною її заяву від 11.04.2003 року про відмову від спадщини чоловіка, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на користь позивача, визнати за нею право власності на 5/8 частин будинку № 20, з надвірними спорудами, по вулиці Матросова в місті Чернігові. Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 23.07.2008 року у задоволенні позову ОСОБА_5 було відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції 21.08.2008 року вона оскаржила рішення до Апеляційного суду Чернігівської області. Рішенням апеляційного суду від 04.11.2008 року рішення суду першої інстанції було скасовано, в частині відмови у визнанні недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання за ОСОБА_5 права власності на 5/8 частин будинку № 20, з надвірними спорудами, по вулиці Матросова в місті Чернігові, а позов в цій частині задоволено.

05.11.2008 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким усе своє майно заповіла відповідачу, а 15.02.2010 року вона померла.

Посилаючись на те, що в момент подання до суду позовної від 07.05.2007 року, позовної заяви від 05.06.2008 року якою збільшено позовні вимоги, апеляційної скарги від 26.08.2008 року, а також складання заповіту на користь ОСОБА_4 від 05.11.2008 року, ОСОБА_5 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, позивач просить визнати їх недійсними.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми. Односторонній правочин може створювати обовязки лише для особи, яка його вчинила. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно положень статті 225 цього Кодексу правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

По справі доведено, що в момент складення заповіту на користь відповідача (05.11.2008 року) ОСОБА_5 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Зазначене підтверджується показаннями допитаних за клопотанням позивача свідків, а також висновком посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи від 23.06.2011 року № 352, якою встановлено, що станом на 05.11.2008 року у ОСОБА_5 мали місце клінічні ознаки органічного маячного розладу (F 06.2 за Міжнародною Класифікацією Хвороб 10-го перегляду) який позбавляв її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, які в сукупності узгоджуються між собою. У той же час, суд критично оцінює показання свідків відповідача, оскільки вказані особи не є фахівцями у галузі психології і психіатрії, а тому не можуть компетентно і правильно визначати психічний стан особи у певний час.

За таких обставин позов в частині визнання недійсним заповіту ОСОБА_5 на користь відповідача від 05.11.2008 року підлягає задоволенню.

В силу положень статей 3, 119, 292 Цивільного процесуального кодексу України звернення особи до суду з позовною заявою та оскарження нею рішення суду першої інстанції, шляхом предявлення апеляційної скарги, є способом захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, а не правочином, оскільки такі дії не створюють для особи, яка звертається до суду, цивільних прав і обовязків. Форма і зміст позовної заяви та апеляційної скарги визначаються статтями 119, 295 Цивільного процесуального кодексу України і на них не поширюються положення Цивільного кодексу України.

Виходячи з наведеного, позов в частині визнання недійсними позовної заяви від 07.05.2007 року, позовної заяви від 05.06.2008 року якою збільшено позовні вимоги, апеляційної скарги від 26.08.2008 року, з якими зверталася до судів першої і апеляційної інстанції ОСОБА_5, не підлягає задоволенню.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 17 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 37 грн. Крім того, позивачем оплачено витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 3500 грн та за проведення судової експертизи в розмірі 3730 грн 02 коп.

Статтями 79, 81, 88 Цивільного процесуального кодексу України вказані витрати віднесені до судових, і підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

У той же час, згідно приписів пункту 1 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито», при зверненні до суду з даним позовом позивач повинен був сплатити судовий збір в розмірі 8 грн 50 коп., а не 17 грн, що фактично ним сплачено, у звязку з чим сума судового збору, що підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача підлягає зменшенню до 8 грн 50 коп.

Визначена представником позивача сума витрат за правову допомогу являється обґрунтованою, відповідає складності справи і фактично затраченому представником часу на складання процесуальних документів і безпосередній участі у судових засіданнях, а тому підлягає відшкодуванню в повному обсязі.

Таким чином, даний позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 10, 79, 81, 88, 208, 209, 212 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_3 задовольнити частково. Визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 вчинений на користь ОСОБА_4 від 05.11.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_17

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у відшкодування понесених судових витрат 7275 грн 52 коп.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Чернігівської області протягом десяти днів з дня його проголошення, в порядку визначеному статтею 294 ЦПК України.

Головуючий: