Справа №2-1407/11
РІШЕННЯ

Іменем України

21 листопада 2011 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Скрипка О.І.

при секретарі Федорченко Г.В.

розглянувши у судовому засіданні у залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики в сумі 360341 грн. 52 коп. Свої вимоги позивач обґрунтовує, тим що 05.05.2004 року надав у борг відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 110000 грн. з терміном повернення 05.05.2005 року, однак у встановлений строк відповідач грошові кошти не повернув, мотивуючи це відсутністю коштів.

Посилаючись на викладені обставини, на невиконання відповідачем своїх зобов»язань, позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 110000 грн., суму несплачених процентів в розмірі 55297 грн. 77 коп., інфляційні втрати в сумі 89100 грн., 3% річних за час прострочення виконання зобов»язань в сумі 18425 грн., а також упущену вигоду в сумі 87518 грн. 75 коп.

В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення. При цьому позивач пояснив, що надав своєму зятеві ОСОБА_2 на його прохання грошові кошти в сумі 110000 грн. за усною угодою. Через деякий час відповідача було заарештовано і поміщено до Київського СІЗО. Перебуваючи в СІЗО відповідач не заперечував проти того, що отримав від нього (позивача) кошти, в зв»язку з чим відповідачем у 2008 році було написано розписку на підтвердження їх угоди та письмові пояснення.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 проти позову заперечував, вимоги зустрічного позову підтримав, посилаючись на те, що відповідач кошти від ОСОБА_1 не отримував, а розписка про отримання боргу була написана відповідачем в СІЗО на прохання його колишньої дружини доньки позивача ОСОБА_4 для того, щоб запобігти можливої конфіскації майна відповідача за вироком суду. Представник відповідача вказав, що позивач скористався тяжким становищем відповідача, який перебував у СІЗО і знаходився у пригніченому стані, тому між сторонами було укладено правочин на вкрай невигідних для відповідача умовах. Також, обґрунтовуючи свої вимоги, представник відповідача зазначав, що позивач не міг позичити таку велику суму грошей, оскільки не мав таких коштів.

Крім того, представник відповідача звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності за основним позовом.

Позивач та його представники проти зустрічного позову заперечували, вважаючи його безпідставним та необгрунтованим.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення як основного, так і зустрічного позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами.

Як передбачено ч.1 ст.233 ЦК України, правочин, який вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до положень ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо розмір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця, або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з копії боргової розписки (а.с.9-11), відповідач ОСОБА_2 взяв у борг 05.05.2004 року у позивача ОСОБА_1 110000 грн., які зобов»язувався повернути до 05.05.2005 року.

Позивач та його представник в судовому засіданні наполягали на дійсності вказаного правочину.

Представник відповідача проти цих вимог позивача заперечував, посилаючись на те, що вказана розписка була написана відповідачем під впливом тяжких обставин на вкрай невигідних для нього умовах, а також в зв»язку з тим, що відповідач цих коштів фактично не отримував, а написав розписку з метою в подальшому уникнути конфіскації майна за вироком суду.

В судовому засіданні було допитано в якості свідка ОСОБА_5, який пояснив, що з 2005 року був захисником ОСОБА_2 у кримінальній справі. Приблизно у 2006 році під час побачення з підзахисним відповідачем, останній на прохання своєї дружини ОСОБА_4 написав розписку про отримання ним коштів від батька дружини ОСОБА_1, а також пояснення на ім»я свідка щодо отримання коштів. Як вказав свідок, вказані розписка та пояснення були написані відповідачем для запобігання в майбутньому можливої конфіскації майна відповідача за вироком суду по кримінальній справі. Також ОСОБА_5 зазначив, що за час перебування в СІЗО відповідач знаходився в пригніченому стані, сильно переживав.

Аналізуючи з урахуванням наведених норм закону зібрані по справі докази, пояснення сторін та свідка, суд не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки вважає, що перебування в СІЗО не було для відповідача вкрай тяжкою обставиною, внаслідок якої він був змушений написати оспорювану розписку, тобто вчинити правочин на вкрай невигідних для нього умовах. Інших доказів, які б давали суду підстави для визнання договору недійсним, відповідачем не надано.

Таким чином, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 110000 грн.

Що стосується вимог позивача про стягнення з ОСОБА_2 процентів, інфляційних витрат, 3% річних та упущеної вигоди, то суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як вбачається з тексту розписки, жодних умов щодо відсотків вона не містить, тобто між сторонами фактично було укладено договір безпроцентної позики, оскільки відповідач зобов»язувався лише повернути суму боргу, отриману від позивача, а тому суд вважає вимоги позивача в цій частині безпідставними і такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно ч.ч.1,2 ст.623 ЦК України, боржник, який порушив зобов»язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов»язання, доказується кредитором.

Позивачем не доведено позовні вимоги в цій частині, а надану роздруківку ПАТ «ВіЕйБі Банк» (а.с.14) суд оцінює критично і вважає її неналежним доказом, оскільки вона не є офіційним документом, засвідченим належним чином.

Крім того, позивачем нараховано упущену вигоду, починаючи з 05.05.2005 року, в той час, як дана виписка з депозитною пропозицією банку датована 18.11.2010 року.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд вважає, що позивачем не надано переконливого і вірного розрахунку індексу інфляції за час прострочення виконання зобов»язання, оскільки в обґрунтування такого розрахунку позивачем не надано належного документу щодо встановлення індексу інфляції за період з 05.05.2005 року по день звернення до суду, а надану в якості підстави розрахунку зведену таблицю індексів інфляції (а.с.13) до уваги не приймає, оскільки позивачем не вказано та не надано доказів відповідності даних, зазначених у ній, офіційним даним статистики та не додано відповідних доказів. Таким чином, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача і в цій частині.

Що стосується вимог позивача про стягнення з ОСОБА_2 3 % річних за час прострочення виконання зобов»язання в сумі 18425 грн., то суд вважає ці вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Однак, при постановленні рішення суд враховує, що відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України, строк загальної позовної давності, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлено тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як встановлено судом, і про це вказував в судовому засіданні позивач, грошові кошти були передані ним відповідачу у 2004 році з терміном повернення 05.05.2005 року. Посилання позивача на те, що відповідач, визнаючи свої боргові зобов»язання, у 2008 році передав йому розписку та пояснення щодо обставин її написання, а тому звернувся до суду в межах строку позовної давності, суд до уваги не приймає, оскільки вказані пояснення спростовуються показами свідка ОСОБА_5, який вказав, що розписка була написана відповідачем приблизно у 2006 році, а не у 2008 році, тобто строк позовної давності сплив у 2009 році. Також суд звертає увагу і на те, що перебування відповідача у СІЗО не позбавляло позивача можливості звернутися до суду з позовом про захист своїх прав у встановлений законом строк.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду, а тому приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 з цієї підстави має бути відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,11,15,60,88,209,212-215 ЦПК України, ст.ст.16, 215, 216, 233, 267, 623, 625, 629, 1046, 1051 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва через Деснянський районний суд м.Києва протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя: