РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2011 року Справа №2/0624/5/2011

Черняхівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого-судді: Моніча Б.С.

при секретарі: Юрченко Т.Р.

з участю сторін: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Черняхові цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_6 (як правонаступників померлого ОСОБА_7), ОСОБА_8 про поділ майна подружжя та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_6 (як правонаступників померлого ОСОБА_7), ОСОБА_8 та ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

10.12.1991 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_7, в якій вказала, що проживала разом з відповідачем у шлюбі, під час якого вони побудували будинок у с.Чолівка Коростенського району по вул.Селезньова, 36а, ? частина якого належить дочці згідно договору дарування; - придбали автомобіль ВАЗ-21063 та інше майно на суму 9 тис. 823 р. (шифер, часи настінні, 2 люстри, килим, телевізор «Фотон», швейну машину, ліжко, трильяж, сервант, пральну машину «Таврія», холодильник «Донбас», дзеркало, сервіз чайний, фужери, стопки, миски, тарілки, шафу для одягу, токарний станок, січкарню, тюль, штори, карнизи, відра емальовані, бджоли, трактор з причіпом). Після розірвання шлюбу відповідач добровільно поділити майно відмовився, а тому просила винести рішення про розподіл цього майна між сторонами (т.1 а.с.2-4).

27.07.2004 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду із позовною заявою, в якій просила визнати недійсним та скасувати договір дарування від 22.07.2004 року, згідно якого ОСОБА_7 подарував спірну ? частину житлового будинку (адреса с.Чолівка, вул.Селезньова, 36-а) ОСОБА_4.

18.05.2007 року позивачка звернулась до суду із заявою про відмову від частини позовних вимог, згідно якої просила провести розподіл ? частини будинку по вул.Селезньова, 36а в м.Коростені та автомобіля ВАЗ-21063, д.н.Г8478ЖИ (т.2 а.с.109).

Ухвалою від 31.05.2008 року дані справи обєднанні в одне провадження (т.4 а.с.6).

21.11.2011 року в судовому засіданні позивачка підтримала свою заяву від 18.05.2007 року та заявила клопотання про відмову від позовних вимог про розподіл автомобіля ВАЗ-21063, д.н.Г8478ЖИ, вказавши, що під час розгляду справи в суді даний автомобіль проданий покійним ОСОБА_7 іншій особі і на час розгляду справи він належить іншій особі.

Ухвалою від 21.11.2011 року провадження в частині позовних вимог про поділ майна подружжя, а саме: автомобіля ВАЗ-21063 та іншого майна на суму 9 тис. 823 р. (шифер, часи настінні, 2 люстри, килим, телевізор «Фотон», швейна машина, ліжко, трильяж, сервант, пральна машина «Таврія», холодильник «Донбас», дзеркало, сервіз чайний, фужери, стопки, миски, тарілки, шафа для одягу, токарний станок, січкарня, тюль, штори, карнизи, відра емальовані, бджоли, трактор з причіпом) закрито в звязку з відмовою позивача від позову.

Справа розглядом продовжена в межах інших позовних вимог.

Вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази на умовах змагальності та в межах заявлених позовних вимог суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи із наступного.

В своїх поясненнях позивачка стверджувала, що спірна ? частина будинку була збудована нею спільно з відповідачем ОСОБА_7 під час перебування в шлюбі. Загалом сторони збудували двоквартирний будинок, ? частина якого була передана дочці, а в подальшому її власником став ОСОБА_8 Аналогічні пояснення в судовому засіданні давали дочки сторін ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_7 в ході судового розгляду заперечував факт спільної побудови спірної частини будинку, зазначав, що будівництво велося після фактичного припинення подружніх відносин з позивачкою за рахунок його особистих коштів. Після смерті ОСОБА_7 судом до участі у справі залучені його правонаступники ОСОБА_5, яка підтримала пояснення ОСОБА_7, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_6, які позовні вимоги визнали.

Допитані під час судового розгляду свідки дали суперечливі покази: частина свідків зазначила, що сторони на момент завершення будівництва перебували в шлюбі і вели його як подружжя, а інші вказали, що будівництво велося ОСОБА_7 і ОСОБА_2 на той час з ним не проживала і спільного господарства не вела.

Оцінюючи пояснення сторін та покази свідків, суд критично ставиться до пояснень та показів осіб, які заперечували факт спільної побудови спірного домоволодіння, оскільки вони не узгоджуються з наявними у матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно свідоцтв про одруження та про розірвання шлюбу сторони перебували в шлюбі з 01.07.1970 року до 22.07.1992 року (т.1 а.с.5, т.2 а.с.232).

Згідно довідок виконавчого комітету ОСОБА_5 сільської ради будинок, що раніше належав подружжю ОСОБА_2 і знаходився у с.Вигів Коростенського району перейшов по договору дарування дочці сторін ОСОБА_9. Сімя ОСОБА_2 спільно проживала у с.Вигів з 10.01.1959 року до 29.06.1978 року. У 1978 році ОСОБА_7 та ОСОБА_2 були виписані у с.Чолівка Коростенського району (т.1 а.с.8, 11, 20, 21).

Згідно договору купівлі-продажу від 29.07.1978 року ОСОБА_7 придбав у ОСОБА_10 ? частину будинку в с.Чолівка Коростенського району (т.2 а.с.26-29).

З актів-посвідчень, засвідчених виконкомами Поліської сільської ради та ОСОБА_5 сільської ради, приватним нотаріусом ОСОБА_11 мешканці с.Чолівка та с.Вигів Коростенського району засвідчують, що по вул.Селезньова, 36 у 1978 році була куплена на імя ОСОБА_7 времянка. В подальшому подружжя ОСОБА_7 збудували біля неї двоквартирний будинок за спільні кошти (т.1 а.с.307, 316, т.2 а.с.22-25).

Згідно довідок виконавчого комітету Поліської сільської ради в 1978 році ОСОБА_7 був взятий дозвіл на будівництво будинку за адресою с.Чолівка Коростенського району, вул.Селезньова, 36-а. Будівництво даного будинку закінчено в 1990 році. З моменту закінчення будівництва в будинку були прописані сторони, а також дочка сторін ОСОБА_3 ОСОБА_2 була виписана з будинку в листопаді 1991 року відповідно до подання прокуратури Коростенського району (т.1 а.с.14, 25).

З листа Поліської сільської ради від 15.04.1982 року вбачається, що ОСОБА_7 розпочав самовільне будівництво двоквартирного будинку в с.Чолівка Коростенського району і за це був засуджений вироком Коростенського нарсуду (т.1 а.с.246).

З постанови Президії Житомирського обласного суду УРСР від 24.12.1982 року вбачається, що при розгляді протесту голови Житомирського обласного суду на вирок нарсуду Коростенського району встановлено, що ОСОБА_7 засуджений за самовільне будівництво житлового будинку, разом з тим Президія Житомирського обласного суду встановила, що 29.07.1978 року ОСОБА_7 придбав ? частину будинку в с.Чолівка Коростенського району, а в 1979 році правлінням колгоспу йому виділена присадибна ділянка біля придбаного будинку, на якій він і розпочав будівництво нового будинку. Названою постановою скасовано вирок Коростенського районного суду про засудження ОСОБА_7 за самовільне будівництво (т.1 а.с.223).

З технічного паспорту на збудований ОСОБА_7 під час перебування в шлюбі будинок у с.Чолівка Коростенського району вбачається, що станом на 02.03.1987 року він дійсно є двоквартирним і ? його частина була подарована ОСОБА_12 (т.1 а.с.253-256).

Випискою з протоколу №14 засідання правління колгоспу «Прогрес» від 12.12.1979 року стверджено, що ОСОБА_7 виділено земельну ділянку для перебудови купленої старої хати в кількості 0,10 га. (т.1 а.с.409).

З витягу із рішення виконкому Коростенської районної ради народних депутатів від 02.08.1982 року №292 вбачається, що ОСОБА_7, який самовільно розпочав будівництво спірного будинку по вул.Селезньова, як виняток, дозволено продовжувати вести роботи по завершенню будівництва житлового будинку у с.Чолівка (т.1 а.с.426).

З довідок виконкому Поліської сільської ради Коростенського району вбачається, що станом на 13.02.1995 року та 03.10.1996 року збудований ОСОБА_7 жилий будинок по вул.Селезньова, 36-а в експлуатацію не прийнятий (т.1 а.с.261, 410).

З листа Районного архітектора Коростенської РДА від 11.08.1998 року вбачаться, що будівництво ОСОБА_7 житлового будинку по вул.Селезньова у с.Чолівка не протирічить забудові села (т.1 а.с.527-528).

Згідно розпорядження Коростенського РВ та довідки Поліської сільської ради Коростенського району ОСОБА_2 виписана зі спірного будинку у звязку з недотриманням п.25 «Положения о паспортной системе в СССР» (т.1 а.с.412-413).

З листа Коростенського МБТІ та наданої ним технічної і правової документації на спірне домоволодіння вбачається, що на спірну ? частину домоволодіння за адресою м.Коростень, вул.Селезньова, 36-а зареєстровано право власності за ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності САА №864918 від 16.12.2003 року та рішення Коростенської міської ради №541 від 03.12.2003 року. Співвласником іншої ? частини житлового будинку є ОСОБА_8 (т.2 а.с.98-103). Частки між співвласниками не визначені. Загальна вартість майна складає 66 тис. 277 грн. (т.2 а.с.105-107).

Сторони не оспорювали, що спірна частина домоволодіння, яка в свій час була розташована у с.Чолівка Коростенського району на час винесення судового рішення розташована за адресою м.Коростень, вул.Селезньова, 36-а.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Аналогічні положення містить і ч.4 ст.368 ЦК України, ст.22 КпШС України, ст.16 Закону України «Про власність» (в редакціях, що були чинними на час існування правовідносин).

Статтею 28 КпШС України визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічні положення містить ст.70 СК України, ч.2 ст.372 ЦК України,

Відповідно до ст.13 КпШС реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей. Саме державна реєстрація шлюбу встановлює юридичний факт перебування сторін у шлюбі.

Враховуючи, що з наведених вище документів однозначно встановлений факт побудови спірної частини домоволодіння під час шлюбу сторін і те, що право власності на цю частину домоволодіння зареєстровано з видачею свідоцтва про право власності суд вважає за можливе визнати дану частину домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, а за ОСОБА_2 право власності на ? її частину, тобто на ? будинку №36-а по вул.Селезньова в м.Коростень.

Питання про виділ позивачці конкретної частини домоволодіння суд не може вирішити, оскільки з наявних у матеріалах справи документів Коростенського МБТІ вбачається, що частки між співвласниками ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не визначалися. Відтак суд не в змозі визначити кому належать конкретні приміщення домоволодіння та виділити їх в натурі.

Позивачкою також заявлено позовну вимогу про визнання договору дарування від 22.07.2004 року недійсним. Дана вимога підлягає задоволенню, враховуючи висновки суду про визнання ? частини спірного домоволодіння спільною власністю подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору дарування від 22.07.2004 року ОСОБА_7 подарував спірну ? частину житлового будинку (адреса с.Чолівка, вул.Селезньова, 36-а) ОСОБА_4 (т.1 а.с.475). В тексті договору зазначено, що ОСОБА_7 ствердив, що ця частина житлового будинку нікому іншому не продана, не подарована, під заставою, забороною (арештом) не перебуває, прав у третіх осіб на неї немає.

Ці ж обставини стверджено відповідною заявою ОСОБА_7 на адресу нотаріуса Коростенського міського нотаріального округу та матеріалами договору дарування (т.3 а.с.62-64).

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійним. ОСОБА_7 не заперечував під час судового розгляду, що не повідомляв ОСОБА_4 про наявність судового спору щодо частини будинку, яка ним була подарована. Ця обставина мала істотне значення щодо вчинення правочину, а тому суд визнає його недійним.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України та відповідних норм Закону України «Про власність», який діяв раніше, розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відтак при вчинені даного правочину позивачка ОСОБА_2 була позбавлена свого права висловити згоду чи незгоду щодо дарування спірної частини домоволодіння, що теж дає підстави для визнання правочину недійсним.

Разом з тим, за наслідками розгляду справи встановлено, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірної частини домоволодіння, оскільки її доводи про те, що вона не була поінформована про наявність спору щодо цього майна не спростовані. Підстави набуття добросовісним набувачем права власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права визначені ст.ст.330, 388 ЦК України. За змістом відповідних норм майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребувано від добросовісного набувача у всіх випадках.

ОСОБА_4 набула майно безвідплатно, а тому визнання договору недійсним не порушує будь-яких її прав. Її доводи, що вона в дійсності набула майно по договору купівлі-продажу, який був оформлений як договір дарування суд вважає непереконливими. Більше того, вони спростовані листом нотаріуса Коростенського міського нотаріального округу, в якому вказано, що сторонам нотаріусом було розяснено, що дарування це безкоштовна передача майна обдарованій (т.3 а.с.62).

Доводи ОСОБА_4 про те, що нею понесені певні витрати на ремонт набутої частини будинку його переобладнання тощо лежать за межами спору, оскільки сума цих витрат не впливає на частку подружжя у спільному майні. До того ж ОСОБА_4 не позбавлена права звернутися до суду з позовом про відшкодування цих витрат (т.4 а.с.97-110).

В звязку із задоволення позову суд стягує з відповідачів на користь позивачки 1500 грн., понесених за проведення судово-будівельної експертизи (т.4 а.с.241). Разом з тим, суд не стягує ці витрати з відповідача ОСОБА_8, оскільки прийняте рішення не зачіпає його права як власника іншої ? частини спірного домоволодіння. Питання про стягнення судового збору суд не в змозі вирішити, оскільки позивачкою судові витрати сплачені в рублях СРСР згідно квитанції від 27.11.1991 року (т.1 а.с.15), а нормативні акти щодо проведення перерахунку рублів СРСР на гривні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.60, 70 СК України, ст.ст.368, 372 ЦК України, ст.22, 28 КпШС України, ст.16 Закону України «Про власність», іншими нормами законодавства, наведеними в рішенні, ст.ст.3, 10, 11, 61, 212-216 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_6 (як правонаступників померлого ОСОБА_7), ОСОБА_8 про поділ майна подружжя та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_6 (як правонаступників померлого ОСОБА_7), ОСОБА_8 та ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним задовольнити частково.

Визнати ? частину будинку №36а по вул.Селезньова в м.Коростень спільною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_2

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину будинку №36а по вул.Селезньова в м.Коростень.

Визнати недійсним договір дарування від 22.07.2004 року, згідно якого ОСОБА_7 подарував спірну ? частину житлового будинку (адреса с.Чолівка, вул.Селезньова, 36-а) ОСОБА_4.

В решті позову відмовити.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 по 375 грн. на відшкодування витрат, понесених за проведення судово-будівельної експертизи.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Житомирської області через Черняхівський районний суд Житомирської області протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

В разі неподання апеляційної скарги рішення набирає законної сили після закінчення строку для її подання.

Головуючий суддя: Б.С. Моніч