Справа № 22-ц-2192/2011 Головуючий у I інстанції Логвіна Т.В.
Категорія цивільна Доповідач - Ішутко В. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2011 року 08 серпня 2011 року

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів: ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі: ОСОБА_4,
за участю: ОСОБА_5, її представника ОСОБА_6, ОСОБА_7, його представника ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 червня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя та за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 червня 2011 року і винести нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, а в задоволенні позовних виомг ОСОБА_7 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Оскаржуваним рішенням Деснянського районного суду м. Чернгіова від 29 червня 2011 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено, позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено частково, а саме поділено між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 нерухоме майно, що є спільною суимісною власністю подружжя; визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину квартири № 57 будинку № 1 по 3-му провулку Кривоноса в м. Чернігові, визнано за ОСОБА_7 право власності на Ѕ частину квартири № 57 будинку № 1 по 3-му провулку Кривоноса в м. Чернігові; стягнуто зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 853 грн. 56 коп. у відшкодування сплачених витрат з оплати комунальних послуг та послуг з утримання житла; розподілено між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 зобовязання, що випливають з кредитної угоди від 08 грудня 1999 року № 03 у рівних частинах, в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що всупереч положенням п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у справах за позовоами про захист права приватної влансості судом першої інстанції не було прийнято рішення щодо її позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою, що призводить до неможливості нормального в ній проживання.

Крім того, як зазначає апелянт, суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що на її утриманні залишився неповнолітній син і необгрунтовано не збільшив частку у спільному майні подружжя всупереч ст. 70 СК України.

На думку апелянта, відмовляючи їй в задоволенні позовних вимог та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог в частині визнання права власності на Ѕ частини квартири, оскільки вимоги ОСОБА_7 стосувалися лише визнання за ним права власності на Ѕ квартири.

Також апелянт не погоджується з висновком суду щодо стягнення з неї 835 грн. 56 коп. у відшкодування сплачених витрат з оплати комунальних послуг та послуг з утримання житла, оскільки суд першої інстанції не вірно застосував положення ст. 360 ЦК України. Вказує, що договір про оплату комунальних послуг був оформлений на відповідача, а також лицьовий рахунок розділений не був, а тому вважає, що рішення суду в цій частині є передчасним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що виділення відповідачу кімнати площею 12,5 кв.м не відповідатиме його частці у праві спільної часткової власності. Крім того, зазаначив, що судом не встановлено обставин, які б давали можливість суду відступити від засади рівності часток подружжя та з врахуванням того, що чинне сімейне законодавство не передбачає поділу майна між подружжям та їхніми дітьми.

Зазначені висновки суду відповідають матеріалам справи, зібраним по справі доказам і відповідає вимогам ст.ст.57, 61, 69-72 СК України, ст.52 ЦК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.07. № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", і з ним погоджується апеляційний суд.

Судом по справі встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 липня 1995 року по 12 серпня 2010 року, шо підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 серпня 2010 року.

08 грудня 1999 року між Чернігівським регіональним відділенням Фонду сприяння молодіжному житловому будівництву при Державному комітеті України у справах сімї та молоді та ОСОБА_7 була укладена кредитна угода, відповідно до умов якої відповідачу був наданий кредит на придбання 3 х кіинатної квартири.

Згідно із ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини.

Також ст. 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, квартира придбана під час перебування сторін по справі в шлюбі, право власності на неї також зареєстровано під час шлюбу, тобто зазначена квартира спільною власністю подружжя.

Відповідно до положень ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обовязки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобовязань за кредитом.

Доводи апелянта про те, що у звязку з тим, що договори про надання комунальних послуг були укладені з відповідачем, а тому вона не повинна сплачувати частину комунальних послуг не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, враховуючи наступне.

Відповідно до положень ст.ст. 64, 66, 67, 68 Житлового кодексу України сторони несуть солідарний обовязок по оплаті квартирної плати та комунальних послуг.

Крім того, відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до свої частки у праві спільної часткової власності зобовязаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обовязкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобовязаннями, повязаними із спільним майном.

Із копій квитанцій, наданих ОСОБА_7 вбачається, що він сплатив за комунальні послуги та послуги з утримання будинку за період з серпня 2010 року по квітень 2011 року 1707 грн. 13 коп. (а.с. 85-101).

Тобто, маючи солідарний обовязок, відповідач взагалі не сплачувала за комунальні послуги, тобто, обовязку по оплаті за комунальні послуги та квартирної плати не виконувала.

Згідно ст. 544 ч.1 ЦК України боржник, який виконав солідарний обовязок має право на зворотну вимогу до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_5 повинна сплатити ОСОБА_7 частку сплачених ним витрат, а саме, у розмірі 1/2 від 1707 грн. 13 коп., тобто суми, яку сплачував ОСОБА_7, виконуючи солідарний обовязок.

В спірній кваритирі проживає 3 особи, а тому виділення в користування позивачки двох кімнат площею 17,6 та 12,6 кв.м., а відповідачу 12, 5 кв. м. буде порушенням прав власності відповідача. Позивачка не надала в суді доказів про те, що її частка в спільній сумісній власності підлягає збільшенню до 2/3 частині.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору між сторонами.

При вирішенні спору судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, закон, який підлягає застосуванню, всі встановлені факти ґрунтуються на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст. ст. 57-66 ЦПК України.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, оскільки воно ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 червня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:Судді: