Справа № 0417/2-1846/2011
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 жовтня 2011 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючої судді Слюсар Л.П.

при секретарі Шевченко В.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства Придніпровська залізниця про стягнення суми різниці по заробітній платі під час виконання робіт з низьким посадовим окладом, вихідної допомоги та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2010 року позивачка звернулася до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до відповідача Державного підприємства Дніпропетровська залізниця Відокремлений структурний підрозділ Дніпропетровське пасажирське вагонне депо про стягнення суми різниці по заробітній платі під час виконання робіт з низьким посадовим окладом та поновлення на попередньому місці роботи. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2010 року справа передана на розгляд до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2011 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2011 року скасовано і справу призначено до нового розгляду.

При новому розгляді справи Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2011 року замінено неналежного відповідача ОСОБА_2 підприємство Дніпропетровська залізниця Відокремлений структурний підрозділ Дніпропетровське пасажирське вагонне депо на належного відповідача ОСОБА_2 підприємство Придніпровська залізниця.

Ухвалою суду від 26 жовтня 2011 року позовну заяву в частині заявлених позовних вимог про поновлення на посаді провідника пасажирського вагону, обслуговуючого денний поїзд Столичний експресз місячним окладом 1750 грн. за заявою позивачки залишено без розгляду.

В обґрунтування своїх вимог в позовній заяві ( а.с.1-4), уточнених позовних заявах (а.с.39,75,208) позивачка посилалася на те, що наказом №203 від 21.07.1994 року її було прийнято на роботу до Дніпропетровського вагонного депо Придніпровської залізниці на посаду провідника пасажирського вагону. З 04.07.2001 року всіх провідників пасажирських вагонів перевели на контрактну основу праці. 17.12.2003 року між нею та підприємством був укладений контракт, який після підписання їй не віддали. Через рік була оформлена додаткова угода до контракту, яка діяла з 10.10.2004 року по 10.10.2007 року. По закінченню строку угода була переоформлена на строк з 10.10.2007 року по 10.10.2010 року, але її примірник їй також не віддали. У 2004 році керівництво підприємства відповідача відправило її на курси підвищення кваліфікації до Дніпропетровської дорожньої технічної школи за фахом провідник пасажирських вагонів. Після закінчення курсів їй надали можливість працювати на денному поїзді Столичний експрес №167/168 Дніпропетровськ Київ в бригаді ЛНП ОСОБА_3 . У 2007 році на цей напрямок був призначений новий начальник ОСОБА_4, і з липня 2008 року вона була закріплена за бригадою ЛНП ОСОБА_4 і в її обслуговуванні був вагон №4. В цій же бригаді на штабному вагоні №5 працювала провідник пасажирського вагону ОСОБА_5, яка начальнику поїзду доводиться дружиною. В листопаді 2008 року в неї виник перший конфлікт з начальником поїзду ОСОБА_4, при розподіленні провідників по вагонам, він призначив її на обслуговування вагону підвищеного комфорту. Конфлікт між нею та начальником поїзду перетворився в конфлікт з його дружиною. Конфлікт було улагоджено і трудовий процес продовжувався.

Другий раз вона зіткнулася з сімєю ОСОБА_4 30 грудня 2009 року. За невідомих обставин начальник поїзду викреслив її прізвище з Книги списку бригади. 04.01.2010 року вона звернулася зі скаргою на інцидент до начальника Депо - Соніна Д,О., щодо правомірності дій та поновлені її на роботі в бригаді. Без її згоди її було переведено на інший потяг 79/80 Дніпро, а пізніше провідником пасажирського вагону з охорони парку гарячого резерву, і в рейси вона вже не виїжджала. За 6 років роботи на Столичному експресіїй підходив графік роботи, заробітна плата, обслуговування пасажирів, сучасний інтерєр вагонів. Але їй пропонувалося щось інше, де поганий графік, нижча зарплата, простійна нестача робочих годин. Її зарплата різко скоротилася, а витрати залишились ті ж самі, і була вимушена піти підробляти. Різниця з заробітної плати склала 6300 грн. ( 700 грн. за 9 місяців). Просила суд стягнути із відповідача суму різниці окладу заробітку за виконання нижче сплачуваної роботи 6300 грн., стягнути вихідну допомогу в сумі трьохмісячного середнього заробітку в розмірі 7095 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовну заяву та уточнення до неї та просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача, діючий на підставі доручення позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Суду пояснив, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними і не відповідають фактичним обставинам по справі. Вказав, що ОСОБА_1 була прийнята на роботу 21.07.1994 року провідником пасажирського вагону. 04.07.2001 року була переведена провідником пасажирського вагону на контрактну форму трудового договору і в контракті вказано, що оплата праці проводиться згідно з виконуваною роботою. В штатному розкладі ВСП Дніпропетровське пасажирське вагонне депо не має такої посади, як провідник пасажирського вагону, обслуговуючий денний поїзд Столичний експрес, існує лише така посада, як провідник пасажирського вагону. ОСОБА_1 було фактично переміщено на інше робоче місце на тому ж підприємстві, у тій же місцевості та в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленого трудовим договором.

Суд вислухавши позивачку, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21 липня 1994 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу провідником пасажирського вагону до Державного підприємства Придніпровська залізниця на підставі наказу № 203 від 21.07.1994 року ( а.с.5).

Відповідно до наказу №400 від 05.07.2001 року ОСОБА_1 було переведено провідником пасажирського вагону на контрактну форму трудового договору ( а.с. 5 зв.).

Згідно до Контракту №55/Г від 17.12.2003 року та Додаткової угоди № 6/Г до контракту №55/Г від 17 грудня 2003 року з провідником пасажирського вагону Дніпропетровського пасажирського вагонного депо ОСОБА_1 оплата праці проводиться згідно з виконуваною роботою ( а.с.68-69, 7).

Наказом №135 ЛВЧД від 19.04.2004 року ОСОБА_1 переведено провідником пасажирського вагону.

Відповідно до свідоцтва про присвоєння ( підвищення) робітничої кваліфікації №28747 від 15.06.2004 року ОСОБА_1 підвищила кваліфікацію за професією провідник пасажирських вагонів ( а.с.6).

Згідно до додаткової угоди №223/Г до контракту №55/Г від 17 грудня 2003 року , укладеної 17.09.2010 року строк дії контракту ОСОБА_1 продовжено до 31.01.2011 року ( 70).

Згідно до наказу №526 від 16.11.2009 року ( а.с.221-223) оплата праці провідників пасажирських вагонів, проводиться згідно з маршрутними листом за фактично виконану роботу. Провідники, що обслуговують поїзди далекого і місцевого сполучення фірмових, міжнародних поїздів 79/80 Дніпропетровськ Київ 1695 грн.; провідники ,що обслуговують швидкісні поїзди №167/168 в розмірі 1750 грн.; провідники, що обслуговують вагони у парках відстою, службово-технічні, супроводження вагонів у неробочому стані, охороні вагонів, вагонів під житлом у розмірі 7,84 грн./год.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_1 працювала провідником пасажирського вагону на денному столичному поїзді Столичний експрес№167/168 Дніпропетровськ-Київ в бригаді ЛНП ОСОБА_4 В бригаді виник конфлікт і як вбачається із протоколу оперативної наради при начальнику Дніпропетровського пасажирського вагонного депо від 11.01.2010 року провіднику вагону ОСОБА_1 надана можливість переходу до іншої бригади будь якого напрямку, щодо запобігання в подальшому конфліктну в бригаді де ЛНП ОСОБА_4 ( а.с.123)

Відповідно до заяви від 11.01.2010 року ОСОБА_1 просила перевести її з бригади ЛНП ОСОБА_4 ( поїзд №167/168) в іншу бригаду ЛНП.

Згідно до особливого рахунку робітника ОСОБА_1 з 01 лютого по 28.02.2010 року вона перебувала в черговій відпустці ( а.с.21), а з 12 березня працювала провідником пасажирського вагону на поїзді № 79/80, а в звязку з закінченням дії атестації на право обслуговування фірмових поїздів 25.06.2010 року переведена провідником охорони вагонів.

Згідно до наказу № 1852 о/с від 07.10.2010 року ОСОБА_1 звільнено з посади провідника пасажирського вагона з 11.10.2010 року в звязку переведенням в відокремлений структурний підрозділ Дніпропетровської дирекції залізничних перевезень станції Самарівка ( а.с.60,61, 98,99)

Відповідно до ч.2 ст.94 КЗпП України розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно до ч.2 ст.97 КЗпП України форма і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій передбачених законодавством, генеральною та галузевими ( регіональними) угодами.

Позивачем в позовній заяві заявлені вимоги щодо виплати їй різницю в заробітній платі в звязку з переведенням її на нижче оплачувану роботу за січень вересень 2010 року, оскільки, як вона вважає, відбулося незаконне її переведення на іншу посаду.

Однак, як вбачається із штатного розкладу ВСП Дніпропетровське пасажирське вагонне депо в штатному розкладі не має такої посади, як провідник пасажирського вагону, обслуговуючий денний поїзд Столичний експрес, існує лише посада, як провідник пасажирського вагону.

Відповідно до ст.32 КЗпП України, не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором.

Як вбачається із наданих доказів ОСОБА_1 була переміщена на інше робоче місце на тому ж підприємстві, у тій же місцевості та в межах спеціальності, кваліфікації та посади, обумовленої трудовим договором, тому суд також не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивачки в частині стягнення суми різниці окладів за виконання нижче оплачувану роботу, оскільки оклади провідників пасажирського вагону розподіляються за категоріями поїздів, де в кожній групі поїздів є свої встановлені посадові оклади.

Позивачкою заявлено позовну вимогу щодо стягнення з відповідача вихідної допомоги, в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 7095 грн.

Відповідно до ст.44 КЗпП України вихідна допомога виплачується при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору ( статті 38 і 39) у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Відповідно до наказу №182 від 07.10.2010 року ОСОБА_6 була звільнена з підприємства за п.5 ст.36 КЗпП України в звязку з переведенням в ВСП Дніпропетровської дирекції залізничних перевезень станції Самарівка, звільнення за умовами п.5 ст.36 КЗпП України не передбачає виплати вихідної допомоги, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині позову.

Позивачкою заявлені позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України , відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки суд прийшов до висновку про законність нарахування та виплати заробітної плати, тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позову і в частині стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, оскільки позивач при подачі позовної заяви був звільнений від сплати судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення, в задоволені позову йому відмовлено, то суд вважає їх за можливе віднести за рахунок держави.

Керуючись: ст. ст.32, 44, 233,234,235,237-1 КЗпП України, ст. ст. 11, 27, 31, 59, 60, 81, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.П. Слюсар