Справа № 2-754/1/2011
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"29" грудня 2011 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

при секретарях Зелді Е.С., Александрової А.С., Кирянчук Б.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою, позбавлення права користування житловим приміщення та зняття з реєстраційного обліку та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом, визнання права власності на спадкове майно та витребування майна з чужого незаконного володіння.

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, відповідно до заявлених позовних вимог просить суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 належним на праві власності житловим приміщенням квартирою №106 за адресою: м. Київ, вул.. Малишка, 21-Б; позбавити права користування житловим приміщенням квартирою №106 по вул.. Малишка, 21-Б в м. Києві Зимовську ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1; зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1.

Під час розгляду судової справи, на підставі протокольної ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 07 липня 2011 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом, визнання права власності на спадкове майно та витребування майна з чужого незаконного володіння. (а.с.58-59)

Відповідно до позовних вимог по зустрічному позову, позивач по зустрічному позову ОСОБА_2 просила суд: Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.03.2010 року; визнати за Позивачкою право власності на Ѕ частину спадкового майна; витребувати у відповідачки майно з незаконного володіння, а саме Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.54-57)

На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2011 року відмовлено у прийнятті самостійного позову третьої особи ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадкове майно та визнання права власності на спадкове майно. (а.с.108-109)

Позивач відповідач по зустрічному позову ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити, пояснила, що після смерті батька ОСОБА_5, який помер 28 березня 2009 року, позивач отримала у спадок майно квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, яке видане Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 19 березня 2010 року, право власності на квартиру зареєстроване позивачем в КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна. На даний час в спірній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_1 та її мати ОСОБА_2, відповідач по справі. Однак, фактично в квартирі проживає позивач разом з чоловіком ОСОБА_6 Відповідач в квартирі не проживає протягом останніх 15 років, особистих речей в квартирі не має, відповідач фактично проживає зі своєю донькою ОСОБА_4 за адресою: м. Київ, вул.. Ялтинська буд.8/1 кв.77. Після набуття права власності на спірну квартиру, позивач, реалізуючи права власника, мала намір продати квартиру, у звязку з чим 06 грудня 2010 року позивачем було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири з передоплатою, за умовами якого позивач зобовязувалась укласти договір купівлі-продажу квартири з покупцем у строк не пізніше 30 січня 2011 року. Позивач не виконала умови договору, оскільки відповідач відмовилась знятись з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири, чим перешкоджає позивачу розпорядитись своєю власністю. Позивач вважає, що відповідач не є членом її сімї, оскільки позивач одружена, має іншу сімю, тому відповідач не має права проживати в спірній квартирі, тому звертається до суду з позовом про позбавлення відповідача права користування спірною квартирою, як наслідок просить усунути перешкоди у здіснення права власності на спірну квартиру та зняти відповідача з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири, що є предметом позову. Крім того, ОСОБА_1 заперечує щодо заявлених до неї позовних вимог по зустрічному позову ОСОБА_2, посилаючись на те, що на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 серпня 1988 року шлюб між її батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було розірвано, на момент смерті батька ОСОБА_5, йому належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_3, що підтверджувалось Довідкою від 20 квітня 1992 року, яка видана ЖБК Аерофлот-1та реєстраційним посвідченням виданим Київським міським бюро технічної інвентаризації 20 листопада 2009 року за реєстраційним номером №64. У визначений законодавством шестимісячний строк, ОСОБА_1, як спадкоємець першої черги по закону, подала заяву до нотаріальної контори про намір прийняти спадщину після смерті батька, інші спадкоємці не звертались із заявами про прийняття спадщини. Також, ОСОБА_2 оформила у нотаріуса заяву про відмову від спадщини, тому за відсутності інших спадкоємців їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, на думку ОСОБА_1, відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки ОСОБА_2 не є спадкоємцем по закону, на момент смерті ОСОБА_5В не перебували з ним у шлюбі, інших підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_2 не наведено.

Представник позивача відповідача по зустрічному позову ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги по первісному позову підтримала, просила позов задовольнити, проти зустрічного позову заперечувала, просила в зустрічному позові відмовити в повному обсязі, з підстав, викладених у письмових пояснення по суті предмету спору за первісним позовом та запереченнях на зустрічний позов, які приєднані до матеріалів справи. (а.с.69-73, 128-133)

Відповідач позивач по зустрічному позову ОСОБА_2 в судовому засіданні проти первісного позову заперечувала, просила в позові відмовити, зустрічну позовну заяву підтримала, просила її задовольнити, пояснила, що з 08 жовтня 1967 року перебували в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, від шлюбу мають двох повнолітніх доньок ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (дівоче прізвище Зимовська) ОСОБА_8. За час спільного сумісного життя вони, як подружжя, придбали кооперативну квартиру АДРЕСА_3, при цьому пайові внески на квартиру вносились ними спільно. ОСОБА_2 не заперечує той факт, що на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 серпня 1988 року шлюб між ними було розірвано, однак свідоцтво про розірвання шлюбу вона особисто отримала лише 24 грудня 2009 року, тому вважає, що на момент смерті чоловіка ОСОБА_5, який помер 28 березня 2009 року, перебувала з ним в шлюбі. Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_4. ОСОБА_1, донька померлого, звернулась до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, при цьому не повідомила нотаріуса про наявність інших спадкоємців, в тому числі іншої доньки померлого ОСОБА_4 В подальшому, 19 березня 2010 року державний нотаріус видав ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала у спадок квартиру АДРЕСА_3. ОСОБА_2 вважає, що державний нотаріус не мав права видавати свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки не було виявлено коло всіх потенційних спадкоємців, які мали право на спадщину, а також не було враховано той факт, що оскільки спірна квартира була придбана під час перебування у шлюбі з ОСОБА_5, тому ОСОБА_2, як дружина, має право на Ѕ частини спірної квартири, яка є обєктом спільної сумісної власності подружжя, і ці обставини не потребують доказуванню, тому просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане 19 березня 2010 року, та визнати за нею право власності на Ѕ частину квартиру АДРЕСА_5 в порядку спадкування, а також витребувати у ОСОБА_1 майно з незаконного володіння, а саме Ѕ частину квартири АДРЕСА_3. ОСОБА_2 заперечує щодо заявлених до неї позовних вимог ОСОБА_1 по первісному позову, оскільки вважає, що з моменту придбання спірної квартири ОСОБА_2 разом зі своїми доньками ОСОБА_4 та ОСОБА_1 постійно проживали в спірній квартирі, на даний час в квартирі зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_1, у звязку з тим, що її донька ОСОБА_1 вийшла заміж, вона проживає разом з чоловіком в цій квартирі, тому на даний час відповідач не проживає в квартирі, щоб не заважити донці , яка негативно ставиться до того, що її мати приходить до квартири, однак відповідач продовжує сплачувати за квартиру, навідується до квартири, іншого житла, крім спірної квартири відповідач не має, тому вважає, що відсутні підстави для позбавлення її права користування спірною квартирою та зняття її з реєстраційного обліку, звернення Мості пан Ю.Г. з цим позовом до суду розцінює, як намагання у будь-якій спосіб продати спірну квартиру та позбавити відповідача єдиного житла, яке було придбано за кошти відповідача та її покійного чоловіка ОСОБА_5 під час перебування у шлюбі.

Представник відповідача позивача по зустрічному позову ОСОБА_9 в судовому засіданні проти первісного позову заперечував, просив в позові відмовити, зустрічну позовну заяву підтримує, просить зустрічний позов задовольнити, з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві та пояснень наданих ОСОБА_2 в судовому засіданні.

Представник третьої особи - Відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві, в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, до суду надійшло письмове клопотання про розгляд справи у відсутності представника та прийняти рішення згідно чинного законодавства України.

Представник третьої особи - Головне управління юстиції у місті Києві, в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, до суду надійшли письмові пояснення по суті предмету спору та клопотання про розгляд справи у відсутності представника та прийняти рішення згідно чинного законодавства України. (а.с.89-91)

Представник третьої особи Відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції в судове засідання не зявився, третя особа направила до суду письмові пояснення по суті предмету спору та клопотання про розгляд справи у відсутність представника третьої особи. (а.с.81-82)

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_7, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_9, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 08 жовтня 1967 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2.

На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 серпня 1988 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано. (а.с.79)

28 березня 2009 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видане Відділом реєстрації смерті у м. Києві 30 березня 2009 року (актовий запис №6146). (а.с.8)

За життя, ОСОБА_5 оформив право власності на квартиру АДРЕСА_6, що підтверджується Довідкою, виданою Житлово-будівельним кооперативом Аерофлот-120 квітня 1992 року за №106, та реєстраційним посвідченням, виданим Київським бюро технічної інвентаризації 20 листопада 2009 року №64. (а.с.10-13).

Згідно п. 1 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, житлово-будівельний кооператив організується з метою забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва багатоквартирного житлового будинку (будинків), а у випадках, передбачених законодавством, - одно і двоквартирних жилих будинків садибного типу або багатоквартирного блокованого жилого будинку (будинків) з надвірними будівлями за власні кошти кооперативу з допомогою банківського кредиту, а також для наступної експлуатації та управління цим будинком (будинками).

Вступні внески вносяться, як зазначено в п. 23 Примірного статуту ЖБК, членами ЖБК, які вступили до кооперативу до здачі будинку (будинків) в експлуатацію. Вступні і пайові внески члени ЖБК вносять на рахунок кооперативу в установі банку.

Відповідно до п. 43 Примірного статуту ЖБК, поділ квартири між членом ЖБК і його дружиною, допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо кожному з колишнього подружжя можливо виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ним квартирі. Поділ квартири проводиться за згодою між колишнім подружжям, а при відсутності згоди - за рішенням суду.

Угода між колишнім подружжям про поділ паю є обов'язковою для кооперативу і виконавчого комітету місцевої ради при вирішенні питання про членство іншого з подружжя в кооперативі. При наявності рішення суду про поділ паю особа визнається членом кооперативу з моменту набрання рішенням суду законної чинності.

Поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу, як зазначено у ст. 146 Житлового кодексу України, між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ним квартирі. Поділ квартири проводиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду.

Відповідно до ст. 149 Житлового кодексу України, права і обов'язки члена житлово-будівельного кооперативу, а також членів його сім'ї, умови користування і підстави припинення користування жилим приміщенням визначаються статутом кооперативу.

Як розяснено у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 18.09.1987 року Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативироз'яснено, що у тих випадках, коли за колишнім з подружжя судом було визнано право на частину паєнагромадження, він вправі вимагати поділу займаної квартири у будинку житлово-будівельного кооперативу на загальних підставах (ст. 146 ЖК України).

Разом з тим, в межах даного спору, позивачем по зустрічному позову ОСОБА_2 не заявляються вимоги щодо визнання права власності на частину спірної квартири, як обєкт спільного сумісного майна подружжя, з урахуванням правового статусу спірної квартири, яка є кооперативною, оскільки підставою для визнання права спільної сумісної власності на кооперативну квартиру є визначення участі кожного члена сім'ї та другого подружжя у паєнагромадженні або розміром виплаченого ними паю разом з членом житлово-будівельного кооперативу.

Враховуючи, що протягом розгляду судової справи, позивачем по зустрічному позову ОСОБА_2 не подавались заяви про зміну підстав та предмету позову, що є правом позивача у відповідності до положень ст.31 Цивільного процесуального кодексу України, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог не вбачає підстав надавати оцінку майновим відносинам, які виникли між подружжям ОСОБА_2, в тій частині, що спірна кооперативна квартира є обєктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки ці обставини мають бути доведені належними доказами, які підтверджують сплату пайового внеску за квартиру саме у період перебування у шлюбі, однак позивачем таких доказів надано не було, посилання позивача як доведений факт, що квартира є обєктом спільного сумісного майна подружжя, на сам факт реєстрацію шлюбу, не ґрунтується на вимогах сімейного законодавства.

Враховуючи, що шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 припинено до набрання чинного Сімейного кодексу України, має бути застосовані норми Кодексу про шлюб та сімю Української РСР (1969 р.)

Відповідно до ст.22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР, майно, нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Стаття 29 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР передбачала, що у випадку не досягнення згоди між подружжям про спосіб поділу спільного майна, суд, за позовом подружжя або одного з них може винести рішення, яким поділити майно в натурі, розподілити речі між подружжям з урахуванням їх часток. Поділ спільного майна подружжя міг бути проведений як під час шлюбу, так і після розірвання. Для предявлення таких вимог строк позовної давності встановлювався у три роки.

Відповідно до положень ст.7 Закону СРСР „Про власність в СРСР, що набрав чинності з 1 липня 1990 року, ст.ст. 15, 16 Закону України „Про власність, що набрав чинності з 15 квітня 1991 року та втратив чинність з 20 червня 2007 року), член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Як розяснено у п.6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 18.09.1987р. Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативипай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Згідно ст. 384 Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.

Як зясовано судом, не заперечується позивачем по зустрічному позову ОСОБА_2, за життя ОСОБА_5, після припинення шлюбу ОСОБА_2 не зверталась з позовом до суду про поділ спільного майна подружжя, ці питання між подружжям не вирішувались в іншому порядку.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що після припинення шлюбу в 1988 році шлюбу і до дня смерті колишнього подружжя ОСОБА_5, який помер 28 березня 2009 року, ОСОБА_2 не заявляла вимог про поділ спірної квартири, як спільного сумісного майна, набутого під час шлюбу з ОСОБА_5, тому права на спірну квартиру за життя спадкодавця не набула, що зумовлює той факт, що спірна квартира увійшла до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5, а враховуючи наявність факту припинення шлюбу у встановленому порядку, ОСОБА_2 не входить до складу потенційних спадкоємців, тому відсутні підстави для задоволення вимог ОСОБА_2 по зустрічному позову щодо визнання за останньою права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3, в порядку спадкування за законом.

Відповідно до положень статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Враховуючи, що в межах даного спору судом не встановлено підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину квартиру АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом, відсутні підстави для задоволення вимог про витребування нерухомого майна у потенційного власника, оскільки ці вимоги є похідними та безпосередньо стосуються захисту прав власника нерухомого майна.

Відповідно до положень частини першої, третьої та пятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Фактичний вступив управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси.

Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини це не обовязок спадкоємців, а їх право.

Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, спадкоємцем померлого за законом на момент відкриття спадщини є його донька ОСОБА_1, яка у встановленому законодавством порядку та строки звернулась до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст.1270 Цивільного кодексу України)

Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини.

19 вересня 2009 року ОСОБА_2 оформила заяву про відмову від спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5, який помер 28 березня 2009 року, на користь доньки померлого ОСОБА_1, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 19 вересня 2009 року, зареєстрована в реєстрі за №1631.

19 березня 2010 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на імя ОСОБА_1, яка отримала у спадок після смерті спадкодавця ОСОБА_5, спадкове майно квартиру АДРЕСА_6, яке зареєстрована в реєстрі №3-683.

Відповідно до положень статті 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, наведені позивачем по зустрічному позову ОСОБА_2 підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 березня 2010 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині не підлягають задоволенню , оскільки ОСОБА_2 не є потенційним спадкоємцем спадкодавця ОСОБА_5, оскільки на момент його смерті сімейно-шлюбні відносини між ними було припинено, що підтверджується рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 серпня 1988 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, що відповідає положенням ст. 44 Кодексу про шлюб та сімї України, яка діяла на момент припинення шлюбу, з урахуванням положень Сімейного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, яким передбачено, що якщо рішення суду про розірвання шлюбу набрало чинності, але жоден із подружжя не одержав свідоцтво про розірвання шлюбу до набрання Сімейним кодексом України чинності, припинення шлюбу має здійснюватись відповідно до положень статті 44 Кодексу про шлюб та сімю УРСР, в той же час інших підстав, які слугували б підставою для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачем не наведено.

Відповідно до частини другої ст.61 Житлового кодексу УРСР договір найму жилого приміщення в будинках державного громадського житлового фонду укладається у письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на імя якого видано ордер.

З припиненням договору найму жилого приміщення припиняються права і обовязки сторін, у тому числі й право наймача та членів його сімї користуватись жилим приміщенням. Наймач зобовязаний звільнити приміщення, яке він займав. У разі відмови він підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Припинення договору найму тягне виселення не тільки наймача, а й осіб, які з ним проживають.

За нормою ст.64 Житлового кодексу УРСР члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі ст. 65 ЖК особи, що вселились у жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування цим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем і членами його сім'ї, які з ним проживають, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст.103 Житлового кодексу УРСР договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сімї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, іншими законодавчими актами Союзу РСР і цим Кодексом.

Згідно положень частини першої та четвертої ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до положень статі 405 Цивільного кодексу України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 набула права власності на квартиру АДРЕСА_7 в мсті Києві на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане 19 березня 2010 року, що є визначальним для реалізації позивачем прав власника нерухомого майна, при цьому набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру не є безумовною підставою для припинення права ОСОБА_2 користуватись цією квартирою, враховуючи, що сторони перебувають у родинних відносинах, ОСОБА_2 є матірю ОСОБА_1, в той же час дитина належить до сімї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає, тому відсутні підстави вважати, що сторони по справі, які є родичами прямої лінії споріднення, не перебувають в родинних стосунках, оскільки ці обставини є загальновідомими, тому не потребують доказування відповідно до положень ч.2 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України.

В той же час, обмеження (позбавлення) права користування житлом можуть спричинити тільки такі дії наймача або членів його сімї, що полягають у зловживанні ними своїми правами або неналежному виконанні покладених на них обовязків і безпосередньо порушують права та законні інтереси інших осіб. Таким чином, якщо особа втрачає право на користування житлом без вчинення винних дій, вона має право на захист з боку держави.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до частини першої ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісного відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

З огляду на викладене, позивач ОСОБА_1, заявляючи вимоги про зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_8, не довела наявність обставини, які мають слугувати підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку, перелік яких визначний у ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, тому в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

За нормою статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в розрізі даного спору позивачем ОСОБА_1 не доведено обставини, які свідчили б про вчинення будь-якими особами, в тому числі відповідачем, перешкод у користуванні спірною квартирою, заявляючи такі вимоги позивачем, всупереч вимог ст.16 Цивільного кодексу України, не визначено спосіб захисту порушених прав позивача, як власника нерухомого майна, що зумовлювало б вирішення питання про припинення протиправних дій осіб, які чинять перешкоди власнику квартири, в той же час відповідно до пояснень наданих позивачем в судовому засіданні, позивач визнала той факт, що на даний час проживає в спірній квартирі разом з чоловіком, заперечує щодо проживання відповідача в цій квартирі, яка не має доступу до квартири та ключів від квартири, які особисто передала позивачу на її вимогу, ці обставини не заперечуються відповідачем.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою, позбавлення права користування житловим приміщення та зняття з реєстраційного обліку є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом, визнання права власності на спадкове майно та витребування майна з чужого незаконного володіння суд визнає необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні як первісного позову, так і зустрічного позову в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 47 Конституції України, ст. ст. 22, 28, 44 Кодексу про шлюб та сімю УРСР, ст. ст. 16, 29, 384, 387, 391, 405, 1217, 1218, 1258, 1268, 1270, 1301 Цивільного кодексу України, ст.ст.9, 61, 64, 65, 103, 146, 149 Житлового кодексу України, ст. ст.15, 16 Закону України Про власність, ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, Примірним Статутом житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, ст.ст.1, 4, 10, 11, 15, 57, 60, 61, 208,209, 212-215,218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою, позбавлення права користування житловим приміщення та зняття з реєстраційного обліку відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом, визнання права власності на спадкове майно та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Дніпровський районний суд міста Києва, яка подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я