Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-4584/11р. Головуючий у 1-й інстанції: Дмитрієва М.М.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2011 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Онищенка Е.А.

Суддів: Ломейка В.О.

ОСОБА_2

При секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 червня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, Запорізької міської ради, третя особа: Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання фактичного прийняття спадщини у частині, що складає обовязкову частку та визнання право власності на спадщину,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2010 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, Запорізької міської ради, третя особа: Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання фактичного прийняття спадщини у частині, що складає обовязкову частку та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

В ході розгляду справи позовні вимоги уточнювалися.

Позивачі свої вимоги обґрунтовують тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є рідними синами ОСОБА_6, який помер 25.02.2007 р.

В звязку з тим, що ОСОБА_6 був літньою людиною, він потребував сторонньої допомоги. ОСОБА_4 постійно проживав з ним за адресою: м. Запоріжжя, вул. Серафімовича, буд. 37. Незадовго до смерті спадкодавця з ним почав проживати і ОСОБА_5 Обидва сини несли спільні витрати на поховання батька. Вони фактично прийняли спадщину за законом, вступивши в управління та володіння спадковим майном.

До нотаріальної контори вони не зверталися в звязку з необізнаністю з питань спадкового права та правовою неграмотністю.

У грудні 2009 року позивачі дізналися, що їх батько склав заповіт на користь свого онука ОСОБА_3 Після того, як стало відомо про заповіт, вони звернулися до шостої Запорізької державної нотаріальної контори для оформлення спадщини, проте їм було відмовлено.

Остаточно просили суд визнати їх такими, що фактично прийняли спадщину після смерті свого батька ОСОБА_6, померлого 25.02.07 року, визнати за ними право власності по 1/6 частини спадкового майна

Ухвалою суду від 16.06.11 р. закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5, щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_3 у звязку з відмовою від цих позовних вимог.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 червня 2011 року позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/6 ч. спадкового майна після смерті батька ОСОБА_6, померлого 25.02.07 року.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/6 ч. спадкового майна після смерті батька ОСОБА_6, померлого 25.02.07 року

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача і пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що позивачі, як непрацездатні діти спадкодавця ОСОБА_6 на підставі ст. 1241 ЦК України мають право на обовязкову частку у спадщині і тому за ними підлягає визнання право на частку спадщини.

Проте з такими висновками суду судова колегія погодитись не може у звязку з неповним зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглядаючи справу про спадщину суд першої інстанції в рішенні не визначився з часом відкриття спадщини, з природою спірних правовідносин, що в подальшому призвело до неправильного вирішення спору. Застосовуючи режим обовязкової долі, суд першої інстанції також в рішенні не зазначив підстави її виникнення.

Так в ході апеляційного встановлено, що 25 лютого 2007 року помер ОСОБА_6, ( свідоцтво про смерть серія 1-ЖС №070299 ) який проживав за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 12,107).

16 лютого 2002 року ОСОБА_6 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 (зареєстровано в реєстрі за №775), згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось відповідачу ОСОБА_3 ( а.с. 103).

23 серпня 2007 року ОСОБА_3 було подано заяву до Шостої Запорізької нотаріальної контори про прийняття спадщини та видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом ( а.с. 124).

Нотаріальною конторою заведено спадкову справу №711 за 2007 рік.

Позивачі у справі як повнолітні непрацездатні діти спадкодавця ОСОБА_6 на підставі ст. 1241 ЦК України мають право на обовязкову частку у спадщині.

Однак заяви про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6, до нотаріальної контори протягом встановленого статтею 1270 ЦК України шестимісячного строку не подавали.

Позивачі мотивують неподання заяв до нотаріальної контори своєю юридичною необізнаністю.

Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою відмовлено позивачам у вчиненні нотаріальної дії та у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом.

Задовольняючи вимоги, суд першої інстанції необґрунтовано виходив з того, що позивачам відмовлено нотаріальною конторою у видачі свідоцтва про право на спадщину не з підстав пропуску, а через відсутність правовстановлюючих документів на спадщину. Так згідно обох постанов 6-ої Запорізької державної нотаріальної контори від 29.01.2010 року за № 285/711-07 , від 10.02.2010 року за № 412/711-07, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відмовлено у видачі свідоцтва саме з підстав пропуску строку на подання зави про прийняття спадщини і реєстрацією за іншою адресою ніж проживав померлий спадкодавець.

Позивач ОСОБА_4 зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, громадянин ОСОБА_8 Федерації зареєстрований за адресою : РФ, Белгородська область, Прохоровський район, селище Прохоровка, АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга посилається на показами свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, які стверджували, що зі спадкодавцем за адресою по вул. Серафимовича, буд. 37, крім його онука, відповідача у справі ОСОБА_3, ніхто постійно не проживав.

В ході апеляційного розгляд позивач ОСОБА_4 проти свідчень не заперечував, дав пояснення про те, що дійсно з батьком не проживав, а мешкав зі своєю сімєю за іншою адресою. Користувався прибудинковим гаражем та земельною ділянкою батька по вул. Очаковській 8 у м. Запоріжжя, та вважає, що прийняв спадщину шляхом вступу в управляння та володіння спадковим майном.

Розвязуючи спір суд послався на те, що позивачі, обставини викладені у позові про фактичне прийняття спадщини шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном не довели.

Однак при вирішенні даного спору суд взагалі безпідставно досліджував зазначений факт, оскільки він для положень ЦК України, який регулює спірні правовідносини правового значення не має. Прийняття спадщини шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном дозволялося ЦК України редакції 1963 року (п.1 ч.1 ст. 549 ) , який втратив чинність.

Згідно ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини ( ст. 1220 ЦК України смерть спадкодавця ), вважається таким, що прийняв спадщину.

Згідно ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Строк для прийняття спадщини, визначений у ч.1 ст. 1270 ЦК України встановлюється у 6 місяців з дня відкриття спадщини.

Таким чином вищенаведене цілком свідчить про те, що позивачі у справі, які мали право на обовязкову частку у спадщині, не проживаючи зі спадкодавцем на час смерті у лютому 2007 року і не подав до нотаріальної контори заяви, спадщину після смерті свого батька ОСОБА_6 не прийняли.

З огляду наведеного судова колегія вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Судова колегія приходить до висновку, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі ст. 309 ЦПК України рішення районного суду скасовує та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 червня 2011 року по цій справі по цій справі скасувати, та ухвалити нове рішення наступного змісту :

У задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, Запорізької міської ради, третя особа: Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання фактичного прийняття спадщини у частині, що складає обовязкову частку та визнання право власності на спадщину відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: