Броварський міськрайонний суд Київської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» травня 2011 року м.Бровари Київської області

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Василишина В.О.,

при секретарі Лобко А.С.,

за участю: позивачів ОСОБА_1 й ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 й ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі і гідності, а також про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У січні 2011 року ОСОБА_1 й ОСОБА_2 звернулися до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовували тим, що 24 жовтня 2010 року ОСОБА_3 розповсюдив органам внутрішніх справ й перехожим громадянам біля їхнього помешкання інформацію щодо крадіжки позивачами чемодану з ноутбуком. У них в дома було проведено обшук, за наслідками якого викраденого чемодану не було знайдено. Просять суд: - визнати такими, що не відповідають дійсності, принижують честь, гідність та завдають шкоду здоровю позивачам, відомості, які поширив ОСОБА_3 про те, «що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вчинили злочин, а саме вони є крадіями й викрали у нього чемодан з компютером-ноутбуком»; - зобовязати ОСОБА_3 припинити неправомірні дії, а саме поширення наголошених відомостей, які принижують їхню честь, гідність та завдають шкоди їх здоровю; - зобовязати ОСОБА_3 спростувати поширені ним відомості, а саме те, «що ОСОБА_1 й ОСОБА_2 є крадіями й вкрали у нього чемодан із компютером-ноутбуком»; - стягнути на відшкодування моральної шкоди із ОСОБА_3 1650 грн. 00 коп.

У судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 й ОСОБА_2 позов підтримали й просили його задовольнити. При цьому вони пояснили, що ніколи не бачили у відповідача чемодана з ноутбуком й не викрадали його. Цей чемодан знаходився на подвірї ОСОБА_3 й вони, будучи людьми похилого віку, ніяк не могли викрасти цей чемодан й з ним подолати паркан. За зверненням ОСОБА_3 у їхньому помешканні 24 жовтня 2010 року працівники органів внутрішніх справ провели обшук, однак викраденого чемодану не знайшли, натомість створили безлад. Під час проведення обшуку відповідач перебував на вулиці й висловлювався на їхню адресу про те, що позивачі є крадіями.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позов не визнав й пояснив, що 24 жовтня 2010 року в себе на подвірї він виявив відсутність чемодану із ноутбуком. Оглянувши місце, де було залишено чемодан, й все навколо подвіря, він виявив сліди, які свідчити про те, що можливо чемодан було викрадено сусідами ОСОБА_1 й ОСОБА_2, бо вони були саме біля паркану, що межує із їхньою земельною ділянкою. Після цього він виїхав до працівників міліції. Повідомивши працівників міліції про ці обставини, останні прийняли рішення про виїзд на місце події оскільки позивач ОСОБА_1 неодноразово був засуджений за тяжкі злочини й перебував у місцях позбавлення волі. За погодженням із позивачами ОСОБА_1 й ОСОБА_2 було проведено огляд у них в помешканні, однак викрадений чемодан не був знайдений. Під час огляду він перебував на вулиці, однак не поширював про позивачів відомостей, які могли б принизити їхню честь та гідність.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти й відповідні їм правовідносини.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України чітко визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом встановлено, що 24 жовтня 2010 року ОСОБА_3 звернувся до правоохоронних органів з приводу викрадення у нього із подвіря приватного будинку чемодану з ноутбуком.

По зверненню працівники правоохоронних органів виїздили до помешкання ОСОБА_3 й проводили огляд у помешканні позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: місто Бровари, вулиця Франка, 5. Заяву про вчинення злочину ОСОБА_3 в правоохоронних органах не реєстрував.

Із заявою щодо дій відповідача ОСОБА_3 й працівників правоохоронних органів під час проведення огляду в їхньому помешканні позивачі зверталися до Броварського міжрайонного прокурора Київської області, яка була розглянута Броварським МВ ГУ МВС України.

Як вбачається із копії постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 03 листопада 2010 року (а.с.11) 25 жовтня 2010 року до Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області надійшла заява від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_3 за місцем проживання погрожував їм фізичною розправою. У порушенні кримінальної справи відмовлено на підставі п.2 ст.6 КПК України через відсутність складу злочину, передбаченого статтею 129 КК України, в діях ОСОБА_3

Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно повязане з обовязками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоровя або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно із статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

За змістом статей 28, 32 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності, на судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе.

Статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 передбачено, що у тому випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових чи службових осіб цих органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обовязок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

За змістом пункту 19 наголошеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист честі та гідності …» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною слід визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно із частиною 2 статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночним судженням, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що саме по собі звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів щодо крадіжки у нього чемодану із ноутбуком й повідомлення ним про те, що можливо це діяння було вчинене саме позивачами ОСОБА_1 й ОСОБА_2 не є поширенням недостовірної інформації, оскільки мала місце реалізація відповідачем конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Інші доводи позивачів щодо поширення завідомо недостовірної інформації відповідачем стосовно них й, що ця інформація посягає на їхню честь, гідність й завдає шкоди здоровю, а також моральну шкоду в судовому засіданні свого підтвердження не знайшли.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 209, 212 215 ЦПК України Броварський міськрайонний суд Київської області,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Броварський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.О.Василишин