Справа № 0417/2-1328/2011
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 вересня 2011 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.

при секретарі - Демченко О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач в квітні 2011 року звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2, третя особа Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. В обґрунтування позовних вимог позивачка в позовній заяві і представник позивача посилалися на те, що, 29 липня 1998 року померла матір позивачки - ОСОБА_3, у звязку з чим відкрилася спадщина на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, а також на інше майно, яке складалося з особистих речей матері. За час свого життя мати не зробила жодних розпоряджень щодо належного їй майна. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 є позивачка ОСОБА_1 та її батько і чоловік померлої ОСОБА_2. Позивачка, як спадкоємець першої черги, прийняла спадщину своєї матері і вступила в управління та володіння зазначеним спадковим майном. Багато речей матері, вона прийняла в користування, що свідчить про фактичне прийняття спадщини. До липня 1998 року вона постійно проживала разом з ОСОБА_3, але після її смерті у визначений законом строк не звернулася до державної нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину у звязку із тяжким станом здоровя. У вересні 2009 року позивачка звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявою про встановлення факту прийняття спадщини. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2009 року було відкрито провадження у справі. Не погодившись з цим, заперечуючи її право на отримання спадщини, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на зазначену ухвалу. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2010 року ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2009 року було скасовано та справу повернено до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська заяву було залишено без розгляду, оскільки між сторонами виник спір про право. За таких обставин позивачка вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав в позовному проваджені. Відповідач своєчасно звернувся до нотаріальної контори та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом згідно з яким він отримав усе майно після смерті ОСОБА_3 та зареєстрував своє право на квартиру в КП ДМБТІ. Просила суд: поновити строк позовної давності; встановити факт прийняття спадщини нею ОСОБА_1, після смерті її матері ОСОБА_3, померлої 29 липня 1998 року; визнати за нею право власності на ј частину ( 25%) квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_3, померлої 29 липня 1998 року; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою на імя ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3, померлої 29 липня 1998 року.

Представник відповідача, діючий на підставі доручення в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Вказав, що після смерті дружини відповідач, який проживав разом з нею, залишився проживати в спірній квартирі, а тому вступив в управління та володіння спадковим майном, тобто прийняв спадщину належним чином. 14.07.2000 року за заявою відповідача державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 відповідачу було видане свідоцтво про право на спадщину за законом, що складається із Ѕ частини квартири АДРЕСА_2. Посилання позивачки на те, що вона взяла після смерті матері багато речей, як на доказ прийняття спадщини, спростовується положенням ст.533 ЦК УРСР, згідно яких: предмети звичайної домашньої обстановки і вжитку переходять до спадкоємців за законом, які проживали спільно з спадкодавцем, незалежно від черги і спадкової частки, якщо вони проживали з спадкодавцем до смерті не менше одного року. Позивачка з батьками не проживала, що підтверджується випискою з домової книги про склад родини та прописку. Позивачка після смерті матері навіть не спробувала звернутися до нотаріальної контори з приводу реалізації своїх спадкових справ і почала вирішувати ці питання лише в 2009 році, після спливу 11 років після відкриття спадщини. Ніщо не заважало позивачці звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину, що необхідно було зробити у період з 30.07.1998 року по 29.01.1999 року. Просили в позові відмовити.

Представник третьої особи Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причину неявки суд не повідомили.

Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпропетровським міськвиконкомом 24.01.1997 року за №3/670-97, зареєстрованого в Дніпропетровському інвентарбюро за №329п-18 право власності на квартиру АДРЕСА_3 належало ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

ОСОБА_3 померла 29 липня 1998 року ( а.с.24). Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_3 були її чоловік ОСОБА_2 та донька ОСОБА_1 ( а.с.22,7).

Згідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається що спадкоємець прийняв спадщину : 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ч.2 ст. 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини ( ст.549 цього Кодексу).

ОСОБА_2 з 19 листопада 1979 року зареєстрований за адресою квартира ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно проживав зі спадкодавцем ОСОБА_3 та фактично прийняв спадкове майно (а.с.43,56).

ОСОБА_1 з заявою про прийняття спадщини після смерті матері до Шостої дніпропетровської державної контори не зверталася. ОСОБА_1 в вересні 2009 року звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з заявою про встановлення факту прийняття спадщини. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2009 року провадження у справі відкрито. Ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2010 року ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2010 року скасовано оскільки між сторонами виник спір по право ( а.с.25). Як вбачається з виписки з домової книги про склад родини та прописку від 28.04.1992 року, за адресою №27 в будинку №73 по вул. С. Ковалевської в м. Дніпропетровську проживають ОСОБА_2 та його дружина померла ОСОБА_3 ( а.с.53).

Згідно спадкової справи №478/00 заведеної 14 липня 2000 року Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за заявою ОСОБА_2 інших спадкоємців які прийняли спадщину не має.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 14 липня 2000 року, зареєстрованому в реєстрі за №1-4085 спадкоємцем майна ОСОБА_3 померлої 29 липня 1998 року є її чоловік ОСОБА_2, спадкове майно, на яке видане це свідоцтво складається Ѕ частини квартири АДРЕСА_4 ( а.с.64) .

Отже, як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 почала вирішувати питання прийняття спадщини в 2009 році після спливу більше 11 років після відкриття спадщини.

Позивачкою ставиться питання щодо поновлення строку позовної давності за правовою підставою ст.73 ЦПК України, в звязку з її хворобою позивачки. Однак посилання позивача на норми процесуального права не ґрунтуються на законі.

Статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено ( позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст.80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові.

Згідно до ст.75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Згідно до виписок з історії хвороби позивачки №1800/359, № 3420/612, №736/180, №3661/710, №408/710, №408/121, №4878/868, №13406 та №11491, позивачка перебувала на стаціонарному лікуванні: з 22.04 по 12.05.1998 року; з 07.08 по 28.08.2000 року; з 19.02 по 15.03.2001 року; з 06.08 по 29.08.2002 року, з 27.01 по 17.02.2003 року, з 19.10 по 08.11.2005 року, з 27.07. по 11.08.2009 року; з 31.08. по 17.09.209 року ( а.с. 9-21), отже ніщо не перешкоджало позивачці звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину у період з 30.07.1998 року по 29.01.1999 року.

ОСОБА_2 17.02.2001 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_5, прізвище якої після одруження ОСОБА_2 ( а.с.51 зв.,55).

Відповідно до договору дарування від 26 травня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №3-1085, ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_7 прийняла в дарунок, квартиру, що розташована в АДРЕСА_5 ( а.с.68-69).

Оцінюючи докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні позивачки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, не підтверджуються матеріалами справи не ґрунтуються на законі і в звязку з чим задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України із позивачки підлягають стягненню витрати на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120 грн.

Керуючись: Постановою Пленуму Верховного Суду України Про практику у справах про спадкуваннявід 30.05.2008 року № 7, ст.ст. 71,75,80, 529,548,549, ЦК УРСР , ст.ст. 3, 7, 11, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 витрати на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120 грн.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Л.П. Слюсар