Справа № 2-655/2011
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"15" березня 2011 р.

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Зелді Е.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, виселення тимчасових мешканців та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просила виселити з квартири АДРЕСА_1 тимчасових жильців, відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5; зобовязати відповідача ОСОБА_2 не чинити перешкод позивачу у вільному доступі до квартири АДРЕСА_1, в порядку відшкодування моральної шкоди стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача 10000,00 грн., що є предметом позову.

Представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, пояснив, що ОСОБА_1 є власником 3/8 частини квартири АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 грудня 2006 року, інша частина квартири належить на праві власності ОСОБА_3 Після оформлення спадщини, позивач мала намір вселитись та проживати в цій квартирі, оскільки іншого житла на праві власності не має. Однак, рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30.08.2007 року ОСОБА_3 було визнано недієздатним та призначено його опікуном ОСОБА_2, відповідача по справі. З того часу, відповідач ОСОБА_2 поселила ОСОБА_3 у своїх рідних в селі Синьківка Бориспільського району Київської області, а спірну квартиру постійно здає в піднайом стороннім особам, маючи з цього стабільний прибуток. При цьому відповідачка жодного разу не погоджувала з позивачем право на заселення квартири тимчасовими мешканцями, уникала зустрічей з позивачем, не надає їй ключі від квартири, неодноразово змінювались замки на вхідних дверях квартири, у звязку з даними обставина позивач вимушена була звертатись до правоохоронних органів, однак, належного реагування з боку відповідача не було, відповідач до цього часу не пускає її в квартиру, не дає можливості проживати в цій квартирі та належним чином розпоряджатись її частиною майна, урегулювати це питання мирним шляхом відповідач відмовляється. За результатами проведеної перевірки за заявою представника позивача про встановлення факту здачі в оренду спірної квартири, Дніпровським РУ ГУ МВС України в місті Києві надано відповідь від 01 грудня 2010 року №48/К-4870 з якої вбачається, що дійсно в квартирі АДРЕСА_1 на підставі договору оренди житлового приміщення мешкають гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_5, дільничному інспектору ці особи пояснили, що мешкають в квартирі на підставі договору піднайму, укладеного з ОСОБА_2 з 01 березня 2010 року. За таких обставин, позивач вважає, що відповідачі порушують його права, як співвласника квартири, перешкоджаючи у вільному доступі до спірної квартири, в якій без будь-яких законних підстав проживають та користуються двома кімнатами відповідачі-піднаймачі. Також, позивач вважає, що оскільки з боку відповідача ОСОБА_2 чиниться перешкоди у користуванні квартирою, що зумовлює порушення прав позивача, як власника житлового приміщення, що негативно позначається на морально-психологічному стані позивача, пригнічує та принижує її, як людину та жінку, тому позивач просить відшкодувати за рахунок відповідача ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити в повному обсязі, пояснила, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30.08.2007 року ОСОБА_3 було визнано недієздатним та відповідача призначено його опікуном. Оскільки ОСОБА_3 належить на праві власності частина квартири АДРЕСА_1, відповідач має право розпоряджатись частиною квартири в інтересах недієздатного, в тому числі здавати її в оренду, тому відповідач не заперечує той факт, що саме одну кімнату в спірній квартирі вона здала в оренду ОСОБА_4 та ОСОБА_5, отримані кошти вона використовувала для здійснення оплати за комунальні послуги та витрачала на придбання необхідних предметів вжитку для її підопічного. В той же час, відповідача стверджує, що не чинила перешкод позивачу у користуванні квартирою, не заперечує її право власності на частину квартири, якою позивач може розпоряджатись вільно, підтвердила, що між співвласниками порядок користування квартирою не був визначений, однак відповідач здавала в оренду лише частину квартири, тому вважає, що не порушувала права позивача, яка не намагалась вселитись до квартири, хоча має ключі від квартири, про здачу квартири в оренду позивачу було відомо, з боку відповідача були пропозиції позивачу ділити кошти отримані від оренди квартири порівну, тому не вбачає підстав для судового розгляду даної справи, оскільки всі поставлені питання можуть вирішити власники квартири мирним шляхом.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити, посилаючись на не обґрунтованість позовних вимог та відсутність спору між власниками квартири щодо користування та розпорядження спірною квартирою, та недоведеність обставин, які викладені в позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в попереднє та судові засідання не зявились, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_6, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником 3/8 частини квартири АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 06 грудня 2006 року. (а.с.9)

Інша частина квартири належить на праві власності ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло. (а.с.7)

На підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 серпня 2007 року, визнано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, який мешкає за адресою: АДРЕСА_3 недієздатним та встановлено над ним опіку і призначено ОСОБА_2 опікуном ОСОБА_3. (а.с.14-15)

За нормою частини першої ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому володіння та користування тією частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За нормою статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи, пояснень сторін по справі, відповідач ОСОБА_2, як опікун співвласника квартири ОСОБА_3, заперечує проти проживання позивача у спірній квартирі, а саме, не впускає позивача до квартири, не дає можливості вселитись та проживати в спірній квартирі, всіляко перешкоджають вселенню позивачки до спірної квартири.

Факт протиправної поведінки з боку ОСОБА_2 відносно позивача підтверджується матеріалами перевірки, яку здійснено Дніпровським РУГУ МВС України в м. Києві, а саме: за результати розгляду заяви ОСОБА_1 щодо заміни замка вхідної двері в квартирі №69, що по вул. Миропільскій, 31-А в м. Києві, винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за ст.356 КК України, на п.2 ст.6 КПК України (за відсутністю в даному діянні складу злочину), про що повідомлено позивачу листом від 19 жовтня 2007 року за №48/21633.

Відповідно частини першої до ст.810 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Предметом договору найма житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. (ч.1 ст.812 Цивільного кодексу України)

Договір найму (оренди) житла) належить до двосторонніх правочинів, тому він має відповідати умова дійсності правочинів і договорів, а саме положенням ст.ст.202, 203 та глави 52 Цивільного кодексу України.

До істотних умов договору належать умови про предмет договору, дані про осіб, які проживатимуть разом із наймачем, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Сторонами договору найма житла є наймодавець, - особа, яка є власником житла, і наймач особа, якій передається житло в користування. Якщо власниками житла є кілька особі, вони можуть бути наймодавцями у договорі.

Як зясовано судом, термін дії договору оренди квартири закінчився, у визначеному цивільним законодавством порядку, позивач попередив позивача про припинення дії договору, у звязку з його закінченням, направивши відповідачу письмове попередження датоване 25 лютого 2008 року, відповідач наміру подовжувати дію договору (пролонгувати договір) не висловив, по теперішній час користується житловим приміщенням без належних правових підстав, доказів, які мали підтвердити належне виконання умов договору, відповідач суду не надав.

Як вбачається з матеріалі справи, за договором піднайму житлового приміщення (без номера та дати укладення договору) ОСОБА_3 здав в користування жиле приміщення кімнату житловою площею 15,00 кв.м в квартирі АДРЕСА_1. Відповідно до умов укладеного договору, ОСОБА_4 отримує право користуватися зазначеної житловою площею, яку зобовязується утримувати в чистоті та порядку, а ОСОБА_3, який здає в піднайом житлову площу, зобовязується сплачувати житлово-ремонтній експлуатаційній організації затрати за комунальні послуги на кожного мешканця, згідно з діючими тарифами.

Разом з тим, за нормою частини четвертої статі 72 Цивільного кодексу України визначено, що якщо підопічний є власником нерухомого майна або майна, яке потребує постійного управління, опікун може з дозволу органу опіки та піклування управляти цим майном або передати його за договором в управління іншій особі.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в межах даного спору має місце порушення прав співвласника квартири, яким є позивач по справі, що полягає в обмеженні його прав щодо володіння та розпорядження майном, ці обставини підтверджуються договором найму житлового приміщення, який укладено недієздатним ОСОБА_3, опікуном якого виступає ОСОБА_2, без погодження з позивачем, при цьому суд враховує, що між власниками квартирами не було вирішено питання про визначення порядку користування квартирою та/або поділу квартири в натурі, ця обставина є визначальною та унеможливлює вчиняти будь-які дії, повязані з укладенням цивільно-правових договорів щодо частини спірної квартири, за відсутності взаємної згоди власників та волевиявлення обох власників на укладення договору.

Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст.158 Житлового кодексу України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

За вимог ст.169 Житлового кодексу України у разі припинення договору найму житлового приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобовязанні звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Як встановлено в судовому засіданні, не заперечується відповідачем ОСОБА_2 , на підставі договору найму житлового приміщення в квартирі АДРЕСА_1 проживають відповідачі по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ці обставини підтверджуються матеріалами перевірки, яку здійснено Дніпровським РУГУ МВС України в м. Києві, а саме: за результати розгляду заяви ОСОБА_6, представника ОСОБА_1, з приводу здачі в оренду спірної квартири громадянкою ОСОБА_2, якою встановлено, що за вищевказаною адресою згідно договору оренди житлового приміщення мешкає громадянин ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_5, та гр.. ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_7 гуртожиток. Будучи опитаними дані громадяни пояснили, що вказану квартиру вони орендували у громадянки ОСОБА_2, яка являється опікуном одного з власників квартири гр.. ОСОБА_3 Право мешкання у квартирі вищевказані сторони уклали договір оренди житлового приміщення з 01.03.2010 року по 01.01.2011 року який офіційно завірений начальником ЖРЕО №404.

Будучи допитаним в судовому засіданні свідок ОСОБА_8, брат позивача, пояснив, що після отримання у спадок частини квартири АДРЕСА_1, його сестра ОСОБА_1 неодноразово намагалась вселитись в квартиру, однак з боку опікуна ОСОБА_3 чинились перешкоди, не допускали до квартири, змінили замки в дверях квартири. В лютому 2010 року, ОСОБА_1 прийшла до квартири, намагалась зайти в квартиру, однак присутні в квартирі ОСОБА_2 та її чоловік перешкоджали їй, при цьому в квартирі були присутні інші особи, як в подальшому стало відомо це особи, які орендували квартиру, оскільки між ними виник конфлікт, тому лише після виклику працівників міліції ОСОБА_2 передала ключі від квартири ОСОБА_1, однак до цього часу його сестра не має можливості вселитись та проживати в квартирі, оскільки квартира здається стороннім особам.

Будучи допитаним в судовому засіданні свідок ОСОБА_9, перебуває в дружніх стосунках з позивачем, повідомила, що в лютому 2010 року, на прохання ОСОБА_1, вона разом з нею та її братом приходили до квартири АДРЕСА_1, однак в квартиру їх не пустили, між ними виник конфлікт, що стало підставою для виклику працівників міліції, після чого ОСОБА_1 присутня в квартирі ОСОБА_2 та її чоловік передали ключі від квартири, при цьому в квартирі були присутні інші особи, які орендують квартиру. Свідок повідомила, що ОСОБА_1 не має іншого житла, вимушена винаймати житло, оскільки проживати в квартирі, яку має на праві власності, не має змоги, оскільки до квартири її не допускають, в квартирі живуть сторонні люди.

Таким чином, виходячи з наведених правових норм, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що в розрізі даного спору позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав, в даному випадку усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з житлового приміщення квартири АДРЕСА_1, у звязку припиненням права відповідачів на користування цим приміщенням, у звязку з відмовою позивача від договору найму, який укладений без його згоди, що зумовлює відновлення порушених прав власника житла у спосіб, якій не суперечить вимогам чинного законодавства.

Позивач ОСОБА_1 заявляючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, посилається на положення ст.ст.386,1167 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Зазначена правова норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки, моральної (немайнової) шкоди, причинного звязку та вину завдавача.

Згідно частини третьої ст.386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

А положеннями частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статі.

Як розяснено в п. 3 та п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що шкода без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного завязку між порушенням та моральною шкодою.

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Враховуючи характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами у справі, визначені способи захисту для відновлення порушених прав позивача, як співвласника житлового приміщення, які повязані з усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, також відсутність доказів, що мали підтвердити факт заподіяння позивачу моральної шкоди, які не були залучені до позовної заяви та не надані представником позивача під час розгляду справи, належного обґрунтування заявлених позовних вимог в цій частині, інших обставин, які мали свідчити про те, що діями відповідача ОСОБА_2 завдано позивачу моральну шкоду, судом не встановлено, тому суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача предявлених до відповідача ОСОБА_2 щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі визначеному позивачем, та відмовляє в позові в цій частині заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, виселення тимчасових мешканців та відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню частково, а саме щодо зобовязання ОСОБА_10, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3, усунути перешкоди у здійсненні права власності ОСОБА_1 в користуванні та розпорядженні квартирою №69 в будинку №31-А по вулиці Миропільській в місті Києві, та виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1, в частині вимог позивача щодо відшкодування моральної шкоди позов задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.3, 16, 321, 356, 358, 391 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 146, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_2, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_3, усунути перешкоди у здійсненні права власності ОСОБА_1 в користуванні та розпорядженні квартирою №69 в будинку №31-А по вулиці Миропільській в місті Києві.

Виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга, яка подається до Апеляційного суду міста Києва через Дніпровський районний суд міста Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я