АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/1410/11 Справа № 22ц-9414/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Болтунова Л.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2011 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Болтунової Л.М.

суддів - Козлова С.П., Тамакулової В.О.

при секретарі - Костюк Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради, виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Дніпропетровської області, треті особи Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентарізації» Дніпропетровської обласної ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно самочинного будівництва, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до виконкому Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради, виконкому Дніпропетровської міської ради та Інспекції ДАБК Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно самочинного будівництва.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2011 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення для справи, неправильного дослідження та оцінки доказів, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по справі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга, згідно вимог ст. 308 ЦПК України, підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що батько позивача ОСОБА_6 на підставі договору про право на забудову будинку та безстрокове користування земельною ділянкою від 16 лютого 1951 року побудував домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Жуковського, буд. 39-А.

В 1965 році ОСОБА_6 переобладнав приміщення 1-5 житлового будинку А-1 в житлове, а в 1981 році замість літньої кухні побудував нову літ. АІІ-1 без належного дозволу. 10 жовтня 1984 року ОСОБА_6 помер, і позивач є спадкоємцем після його смерті на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12 грудня 1985 року на 21/25 частин домоволодіння. Згідно рішення Жовтневого районного суду від 31 серпня 2010 року позивач є власником 4/25 частини вказаного домоволодіння. У 1990 року позивач встановив за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Жуковського, буд. 39-А металевий гараж без належного дозволу.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що у відповідність до ст. 376 ЦК України за позивачем не може бути визнане право власності на спірне нерухоме майно.

Статтею 375 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Згідно ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Жуковського, буд. 39-А, була надана батькові позивача в безстрокове користування для здійснення будівництва. Успадкувавши спадщину після свого батька позивач також набув право користування вказаною земельною ділянкою.

Частиною третьою статті 376 ЦК України передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Матеріалами справи достовірно встановлено, що позивач не є особою, яка здійснила будівництво прибудови літ. АІІ-1 та переобладнання приміщення 1-5 в жилу кімнату.

І тому посилання позивача на ст. 376 ЦК України, як на підставу свого позову є помилковим.

Також не підлягає задоволенню вимоги про визнання права власності на гараж, встановлений позивачем за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Жуковського, буд. 39-А, оскільки позивач, як зазначено вище не є власником земельної ділянки на якій гараж встановлено, крім того, позивачем не надано суду рішення виконкому про дозвіл на встановлення вказаного гаражу.

Доводи апеляційної скарги, про те, що під час розгляду справи судом порушено норми процесуального права, прийняти до уваги неможна, оскільки судом розглянуто справу у відповідність до вимог норм процесуального права.

Інші доводи скарги не є суттєвими і зводяться до незгоди з висновками суду по оцінці доказів по справі та їх переоцінці позивачем, хоча згідно ст. 212 ЦПК України таке право надано тільки суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування під час апеляційного розгляду справи не встановлено.

В апеляційної скарзі не наведено доводів, які б спростовували висновки суду, викладені в рішенні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2011 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді