АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2011 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Повєткіна В.В.

суддів: Рудь В.В., Куценко Т.Р.

при секретарі: Лещинській О.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2011 року

за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про відшкодування збитків, заподіяних каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, -

В с т а н о в и в :

У березні 2011 року ОСОБА_2 звернулась до суду в інтересах ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про відшкодування збитків, заподіяних каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя посилаючись на те, що вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2011 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину передбаченому ч.2 ст.125 КК України. Позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені частково, та стягнуто з ОСОБА_4, а при відсутності у нього грошових коштів та майна достатніх для відшкодування шкоди стягнуто з його законного представника на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 9322,71 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 3500,00 грн. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області вирок Павлоградського міськрайонного суду від 01 квітня 2011 року у відношенні ОСОБА_4 в частині вирішення цивільного позову представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_2 скасовано, справа в цій частині направлена на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства. 05 серпня 2011 року ОСОБА_2 подала уточнену позовну заяву, в обгрунтування якої зазначила, що в рамках розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_4 вона звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача матеріальних збитків в сумі 9412,71 грн. та моральної шкоди в сумі 15000,00 грн., однак після винесення вироку збільшилися витрати на лікування неповнолітнього сина ОСОБА_3, які складають 12206,81 грн., саме цю суму просить стягнути з відповідачів на її користь. Зазначила що діями відповідача її сину завдані тяжкі травми. Внаслідок отриманих травм від дій відповідача її син визнаний інвалідом дитинства і потребує оперативного лікування по заміні суглоба. Дитина постійно змушена терпіти фізичну біль, приймати ліки, він не може самостійно рухатися без милиць, позбавлений дитинства. Дитина стала дратівливою, позбавлений сну. Крім того, все це позбавило її сина можливості спілкуватися з однолітками, навчатися у шкоді, був порушений звичайний спосіб його життя, дитина навчається на дому після перенесеної травми. У зв'язку з чим, вважає що діями відповідача її сину спричинена моральна шкода, яку оцінює в 100000,00 грн. і просить стягнути з відповідачів. Просила стягнути з відповідачів також на її користь затрати по правовій допомозі в сумі 300,00 грн. (а.с.2,77-78,118).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, на користь ОСОБА_2 стягнуто з ОСОБА_4 в відшкодування моральної шкоди 1500,00 грн. та судові витрати по справі, в іншій частині та в позові до ОСОБА_5 - відмовлено (а.с.133-136).

В апеляційній скарзі (а.с.138-143) ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки:

- судом не прийнято до уваги фактичні витрати щодо лікування неповнолітнього ОСОБА_3 та фактично не досліджено всі документи, які були надані в якості доказів значних матеріальних витрат;

- на момент скоєння злочину ОСОБА_4 ще не досяг повноліття, а на момент ухвалення рішення вже був повнолітнім, чому сприяла головуюча суддя по справі, затягуючи розгляд справи з метою подальшого зазначення у рішенні суду щодо неможливості ОСОБА_4, як повнолітньої особи здійснювати відшкодування спричинених збитків;

- потерпілого ОСОБА_3 визнано інвалідом дитинства, йому потрібна операція по заміні суглобу, оскільки він постійно змушений терпіти біль, а тому переживає моральні страждання;

- ОСОБА_4 не усвідомив своєї провини, не змінив своєї агресивної поведінки відносно потерпілого.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є необґрунтованою і не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції встановив, що:

-вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2011 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, тому з відповідача підлягають стягненню тільки витрати, які повязані з лікуванням заподіяних ним тілесних ушкоджень, встановлвених вироком суду;

-враховуючи, що у неповнолітнього потерпілого ОСОБА_3 виявлені легкі тілесні ушкодження та розлад його здоровя був короткочасний не довше 16 черпня 2010 року, то квітанції та чеки на придбання медичних препаратів, надані позивачем за час після 16 черпня 2010 року не мають відношення до ушкоджень потерпілого;

-позивачем не надано доказів того, що медичні препарати, на які надані чеки та квітанції, були призначені у звязку з лікуванням легких тілесних ушкоджень, спричинених відповідачем;

-на час ухвалення судового рішення відповідач ОСОБА_4 є повнолітньою особою, тому його матір ОСОБА_5 є неналежним відповідачем.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Згідно з ч.1 ст.1180 ЦК України шкода, завдана неповнолітньою особою після набуття нею повної цивільної дієздатності, відшкодовується цією особою самостійно на загальних підставах.

На час ухвалення судового рішення відповідач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є повнолітньою особою.

Тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що належним відповідачем за позовом позивача є саме відповідач ОСОБА_4, а в позові до ОСОБА_5 слід відмовити.

Як вбачається з матеріалів справи № 1-49/11, оглянутої судом апеляційної інстанції, 26 липня 2010 року відповідач ОСОБА_4 спричинив сину позивача легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоровя, у зв'язку з чим був засуджений вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2011 року за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України до громадських робіт строком на сто годин (копія вироку міститься в матеріалах цивільної справи на а.с.158-159).

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обовязковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Тому висновок суду першої інстанції про матеріальну відповідальність відповідача ОСОБА_4 за спричинення потерпілому саме легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоровя, як це встановлено вироком суду, є об-грунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Висновки суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_4 матеріальної шкоди з підстав, які зазначені у судовому рішенні, відповідають матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо неврахування судом першої інстанції всіх обставин справи при вирішенні питання про стягнення матеріальної шкоди не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки наданих сторонами доказів без врахування вимог ст.59 ЦПК України щодо допустимості доказів.

Не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про неврахування судом медичних документів про стан здоровя її сина ОСОБА_3, оскільки доказів того, що це є наслідком дій відповідача ОСОБА_4, суду не надано.

Що стосується моральної шкоди, то її розмір визначений судом першої інстанції з врахуванням вини відповідача, встановленої вироком суду, а тому відповідає вимогам ч.3 ст.23 ЦК України.

З огляду на це колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними.

Суд першої інстанції всебічно і повно дослідив обставини справи, надав належну оцінку доказам, які надані суду сторонами, і постановив законне і обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

Порушень матеріального і процесуального права при ухваленні судового рішення не допущено.

Тому підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції немає.

У зв'язку з викладеним і керуючись ст.ст.307,308,314,315 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2011 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: