АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
22ц-3456/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1
Категорія 51 Доповідач - Красвітна Т.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2011 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_6 на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Покровського відділення № 3012 відкритого акціонерного товариства Державний ощадний банк України, ОСОБА_7 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що наказом по Покровському відділенню № НОМЕР_1 Державний ощадний банк Українивід 10.12.2001 року № 97 її було звільнено з посади старшого контролера-касира на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України, однак вважає своє звільнення незаконним, оскільки була відсутня згода профспілкової організації на розірвання трудового договору, тому позивачка просила суд поновити її на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у сумі 40000,0 грн.

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2010 року в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що позивачка перебувала у трудових стосунках з відповідачем з 04.11.1983 року по 10.12.2001 року; наказом № 3 від 15.01.1993 року її було призначено старшим контролером-касиром, що стверджується зібраними у справі письмовими доказами та визнається сторонами (а. 6-9).

20.03.1995 року з позивачкою було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Наказом відповідача № 97 від 10.12.2001 року ОСОБА_6 звільнено з посади старшого контролера-касира опервідділу за п. 2 ст. 41 КЗпП України (а.с.5), тобто за вчинення позивачкою винних дій, які дали підстави для втрати до неї довіря з боку роботодавця, оскільки ОСОБА_6 оформила видачу по 50,0 грн. по шести рахунках на імя осіб, які померли, що стверджується копією акту від 08.11.2001 року, службовою запискою від 08.11.2001 року, витягом з наказу № 89 від 08.11.2001 року, актом від 10.12.2001 року (а.с. 17 21).

Крім того, копією постанови Покровського районного суду Дніпропетровської області від 10.09.2010 року про закриття кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 191 КК України у звязку зі закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності, встановлено, що позивачка, працюючи на посаді старшого контролера-касира опервідділу відповідача і, згідно з Посадовою інструкцією співробітників операційно-касового апарата Покровського ВОБ №3012, маючи уповноваження на виконання організаційно-розпорядницьких функцій, а також, згідно договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, будучи матеріально відповідальною особою, вчинила навмисний корисний злочин передбачений ч. 2 ст. 191 КК України, привласнила грошові кошти громадян на загальну суму 300,0 грн. (а.с. 105).

Також судом встановлено, що 19.11.2001 року профспілковим комітетом Покровського відділення Ощадного банку №3012 надано згоду на звільнення ОСОБА_6 за п. 2 ст. 41 КЗпП України, що стверджується відповідним протоколом №8/1 на а.с. 24 25.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, з відповідними змінами та доповненнями, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудової договору з підстав, зокрема передбачених пунктом 2 ст. 41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинні профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у 15-денний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що позивачка, яка безпосередньо обслуговувала грошові цінності, вчинила винні дії, що дають підстави роботодавцю для втрати довіря, наявність згоди профспілкового органу на звільнення ОСОБА_6 за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Посилання апелянта на те, що роботодавець звернувся до профспілкового органу не з поданням, як визначено у законі, а з клопотанням щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_6 не спростовують правильність висновків місцевого суду, оскільки не свідчать про відсутність згоди профспілкової організації на звільнення позивачки за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Також місцевий суд дійшов правомірного висновку, що внесення до трудової книжки позивачки запису з неправильними номером та датою наказу про звільнення не є підставою для поновлення на роботі, а позивачка не позбавлена права звернення до суду з позовом щодо внесення виправлень до її трудової книжки.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді