АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № Справа № 22ц-4457/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Басуєвої Т.А., Єлізаренко І.А.

при секретарі - Качур Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 та заяву ОСОБА_3 про приєднання до апеляційної скарги на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2008 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Підгородненської міської ради і просила визнати за нею право власності на самовільно збудовані господарські будівлі та споруди без акту вводу в експлуатацію, що розташовані по вул.Тополина,12 в м.Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2010 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі та заяві про приєднання до апеляційної скарги ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, зазначаючи, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 та заява ОСОБА_3 про приєднання до апеляційної скарги не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить домоволодіння №12 по вул.Тополина в м.Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області та земельна ділянка, на якій розташоване дане домоволодіння.

Позивачка в межах належної їй земельної ділянки, без отримання дозволу на здійснення будівництва, здійснила самовільне збудування, а саме: гараж Б площею 46,80 кв.м., вбиральню В, літній душ Г площею 3,6 кв.м., альтанку Д площею 16,2 кв.м., навіс Е площею 39 кв.м.

Відмовляючи в задоволені позову ОСОБА_2 суд першої інстанції вірно послався на те, що позивачка в експлуатацію спірне самовільно збудоване майно не здала і тому вимоги про визнання права власності задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього ч.2 ст.376 ЦК України.

Згідно з ч.ч.1,3 ст.22 Закону України „Про основи містобудування забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою в порядку, передбаченому законом, та отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Право на забудову (будівництво) полягає в можливості власника, користувача земельної ділянки здійснювати на ній у порядку, встановленому законом, будівництво обєктів містобудування, перебудову або знесення будинків та споруд.

Основні вимоги та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів визначені постановою Кабінету Міністрів України №1243 від 22 вересня 2004 року «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів», яка діяла на час розгляду справи. Якою зазначено, що прийняття в експлуатацію обєктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації обєктів будівництва.

Позивачкою не доведено, що спорудженні самовільні будівлі відповідають існуючим архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам.

Таким чином, оскільки позивачка без отримання відповідних дозволів та без належно затвердженого проекту здійснила будівництво, не врахувала положення вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України, тому її позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки предметом розгляду апеляційної скарги є рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2010 року.

За таких підстав колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права при розгляді справи, тому рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а::

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та приєднавшийся до неї ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Судді: