Справа №22-ц-4037/11Головуючий у І інстанціїОСОБА_1
Категорія26Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

Іменем України

05 серпня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Воробйової Н.С.,

суддів - Верланова С.М., Таргоній Д.О.,

при секретарі - Мариняко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 23 березня 2011 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк до ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2010 року публічне акціонерне товариство комерційний банк „Приватбанк (далі ПАТ КБ „Приватбанк) звернулося до суду з уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи його тим, що 1 червня 2007 року між ПАТ КБ „Приватбанк та ОСОБА_3 укладено кредитний договір на суму 121 265 доларів США з терміном погашення кредиту до 1 червня 2017 року. Банк взяті на себе зобовязання виконав у повному обсязі, надавши відповідачу обумовлену договором суму кредиту, однак останній умови кредитного договору щодо щомісячного погашення частини заборгованості, сплати процентів за користування кредитом належним чином не виконує і його заборгованість за кредитним договором станом на 8 лютого 2011 року становить 120 020,88 доларів США, що за курсом НБУ становить 952 965 грн. 79 коп. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 1 червня 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_3 передав банку в іпотеку належне йому домоволодіння та земельну ділянку, що розташовані по вул. Шевченка, 27 в селі Петрушки, Києво-Святошинського району, Київської області. Посилаючись на ч.1 ст.33 Закону України „Про іпотеку, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 23 березня 2011 року позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 1 червня 2007 року в розмірі 952 965 грн. 79 коп. звернено стягнення на предмет іпотеки: домоволодіння загальною площею 58,70 кв.м., що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Петрушки, вул. Шевченка, 27 та земельну ділянку площею 0,1013 га, розташованої за вказаною адресою, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд шляхом їх продажу ПАТ КБ „Приватбанк з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ „Приватбанк судові витрати у розмірі 1820 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить рішення суду скасувати з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права та зупинити провадження по даній справі до вирішення іншої цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до філії „Розрахункового центру ПАТ КБ „Приватбанк, відділення „Центральне філії „Розрахункового центру ПАТ КБ „Приватбанк, третя особа: ОСОБА_3 про визнання кредитного договору та договору поруки недійсним.

Колегія суддів, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відповідно до правил ст. 303 ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 1 червня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк „ПриватБанк, перейменованого у подальшому на публічне акціонерне товариство комерційний банк „Приватбанк, та ОСОБА_3 було укладено договір № К2НСGА00000109, за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 121 265 доларів США, з яких 109 000 доларів США на споживчі цілі, а 12265 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою 11,04% річних (розмір ставки з 25.11.2008 року підвищено до 13,08% річних) з терміном погашення кредиту до 01 червня 2017 року.

Цього ж дня між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, а саме нерухомого майна: домоволодіння та земельна ділянка площею 0,1013 га, розташовані за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Петрушки, вул. Шевченка, 27, які належать відповідачу на праві власності. Відповідно до даного договору позичальник підписав та видав банку ЗАТ КБ „ПриватБанк заставну серії ПБ №000884 від 1 червня 2007 року.

Позичальник взяті на себе зобовязання за кредитним договором належним чином не виконав і згідно з розрахунком його заборгованість станом на 8 лютого 2011 року склала 120 020,88 доларів США, що за курсом НБУ становить 952 965 грн. 79 коп., з яких: 93654, 87 доларів США - заборгованість по кредиту; 18 858 доларів США - заборгованість по процентах; 2988,50 доларів США заборгованість по комісії; 4519,51 доларів США пеня.

Згідно зі ст.14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України „Про іпотеку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 589 ЦК України та ст.20 Закону України „Про заставу встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобовязання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Порядок звернення стягнення не предмет іпотеки також передбачено пунктами 18.8.1, 18.8.2, 18.9 іпотечного договору.

Визнавши, що ОСОБА_3 порушив умови кредитного договору, у звязку із чим виникла заборгованість за кредитом, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обрунтованого висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що банк у порушення чинного законодавства в односторонньому порядку збільшив процентну ставку за користування кредитом та не повідомив про це відповідача, є необгрунтованими з наступних підстав.

Статтею 1056-1 ЦК України передбачено, що встановлений кредитним договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також що умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" від 12 грудня 2008 року, яким ЦК України було доповнено ст. 1056-1, набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Згідно з п.3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Однією з таких підстав є підвищення облікової ставки Національного банку України та нестабільність курсової політики.

Відповідно до п. 2.3.1 кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні конюктури ринку грошових ресурсів в Україні. При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення протягом семи календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.

Як вбачається з матеріалів справи, у жовтні 2008 року банком було прийняте рішення про підвищення з 25 листопада 2008 року процентної ставки за укладеним з ОСОБА_3 1 червня 2007 року кредитним договором, про що відповідачу 30 жовтня 2010 року було надіслано повідомлення (а.с.106-109).

Отже, банком рішення про підвищення процентної ставки за кредитним договором було прийнято до набрання чинності законом, відповідно до якого умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Доводи апеляційної скарги про те, що 23 березня 2011 року справа була розглянута без участі відповідача, чим порушено принцип змагальності сторін, не можуть бути підставою для скасування правильного по суті і справедливого рішення.

За змістом ст.10 ЦПК України відповідач, як і позивач, перед проведення судового засідання мали рівні процесуальні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Як вбачається з протоколу судового засідання від 10 березня 2011 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 приймав участь у розгляді даної справи. Наступне судове засідання було призначено на 23 березня 2011 року на 9 годину 00 хвилин, про що представника відповідача було належним чином повідомлено (а.с.141). Однак ні відповідач, ні його представник в судове засідання не зявилися і про причини своєї неявки суд не повідомили та клопотань про відкладення розгляду справи не подали.

З урахуванням вимог ст.169 ЦПК України у суду першої інстанції не було правових підстав для відкладення розгляду справи.

Отже, колегія суддів вважає, що відповідач та його представник мали можливість скористатися своїми процесуальними правами під час судового розгляду справи відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, проте їх не реалізували.

Що стосується прохання в апеляційній скарзі про зупинення провадження у даній справі до вирішення іншої цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до філії „Розрахункового центру ПАТ КБ „Приватбанк, відділення „Центральне філії „Розрахункового центру ПАТ КБ „Приватбанк, третя особа: ОСОБА_3 про визнання кредитного договору та договору поруки недійсним, то воно не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.201 ЦПК України суд зобовязаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

Враховуючи вказані вимоги закону, колегія суддів приходить до висновку, що розгляд даної справи можливий і не повязаний із наслідками розгляду справи за позовом ОСОБА_5

Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані докази, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позову і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 березня 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді