Справа № 2-461/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2011 року Білоцерківський міськрайоний суд у складі:

головуючого судді Дмитренко А. М. ,

при секретарі Вангородська О. С.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири, 3-я особа: Житлово-будівельний кооператив «Планета»,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що з 10.08.1996 року вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, в жовтні 1996 року вони вирішили придбати за спільні кошти житло і сплатили ОСОБА_3 вартість пайового внеску до ЖБК «Планета» за квартиру АДРЕСА_1, на підставі заяви ОСОБА_3 його було виключено із членів ЖБК, а сплачений ним пайовий внесок переоформлений на відповідача по справі, на ім я відповідача 04.11.1996 року оформлено також свідоцтво про право власності на вказану квартиру, оскільки квартира є спільною сумісною власністю подружжя, як вважає позивач, то вона просила суд визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 04.11.1996 року на Ѕ її частину, визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаної вище квартири.

В судовому засіданні представник позивача надав письмову заяву про зменшення позовних вимог і просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину спірної квартири як на частку у майні подружжя.

Відповідач позов не визнав, пояснив, що квартиру АДРЕСА_1 купили його батьки за свої власні кошти, а потім подарували йому, квартира не була придбана за спільні кошти його та позивачки, а тому не є спільним майном подружжя.

За ухвалою суду від 26.10.2011 року до участі в розгляді даної справи в якості 3-ї особи без самостійних вимог на предмет спору було залучено Житлово-будівельний кооператив «Планета», представник якого до суду не зявився, про час розгляду справи повідомлений належним чином, але особи, які беруть участь у справі, не заперечували щодо розгляду справи без участі представника 3-ї особи.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, покази свідків, оглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, по справі встановлено, що позивачка та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.08.1996 року, від якого мають сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується копіями свідоцтв про шлюб та про народження дитини.

Судом також встановлено, що 04.11.1996 року на імя відповідача на підставі рішення Білоцерківського міськвиконкому № 241 від 27.08.1996 року видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2, що стверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру.

З матеріалів справи вбачається, що членом ЖБК «Планета», котрий отримував ордер на вказану вище квартиру, був ОСОБА_3, який виплатив повністю вартість квартири або пайовий внесок на квартиру, що слідує з довідок за підписом голови правління ЖБК «Планета», копій ордерів про сплату ним пайового внеску до кооперативу.

В судовому засіданні також встановлено, що від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності ОСОБА_5 написала 25.10.1996 року заяву про виключення ОСОБА_3 із членів ЖБК «Планета» та про переоформлення пайового внеску за квартиру на імя ОСОБА_2

В свою чергу від імені ОСОБА_2 25.10.1996 року було подано до ЖБК заяву про прийняття його в члени кооперативу з сімєю у складі 2-х осіб: він та дружина ОСОБА_1

Наведені обставини стверджуються копіями вказаних заяв в матеріалах справи.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку /доходу/.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ч.1 ст.61 СК України, обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Як розяснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо.

Згідно зі ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором /ст.70 СК України/.

Як розяснено в п.п.5,6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.09.1987 року за № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» /зі змінами/, судам слід мати на увазі, що згідно зі ст..15 Закону «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває права власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд-продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення, і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Виходячи з цього особа, якій відчужена членом ЖБК квартира, має переважне право на вступ до цього кооперативу.

При розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК, ст.15 Закону «Про власність», п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сімю, враховуючи таке, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Як було встановлено судом і вказано вище в рішенні, пайовий внесок за спірну квартиру сплатив член ЖБК ОСОБА_3, який згідно законодавства і набув права власності на неї, а тому він розпорядився цією квартирою на власний розсуд.

Суд вважає, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично мав місце договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, який було оформлено як переуступку пайового внеску і ОСОБА_2 як особа, якій відчужена квартира, був прийнятий в члени ЖБК «Планета».

Ті обставини, що спірна квартира була фактично куплена, підтвердили в суді і свідки: ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які показали, що за спірну квартиру було сплачено 9000 дол.США.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що спірна квартира була куплена за кошти його батьків і подарована йому як сину, а тому вона не може бути спільною сумісною власністю подружжя.

Але, як вказано вище в рішенні, за ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Отже, вказана стаття встановлює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя щодо майна, набутого за час шлюбу.

Крім того, для визнання речей, набутих під час шлюбу, обєктами спільної сумісної власності подружжя не має значення, на імя кого з них оформлено це майно.

Як було встановлено в судовому засіданні, спірна квартира придбана в той час, коли сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, квартира придбана для проживання їхньої сімї і вони разом після проведеного ремонту вселилися в цю квартиру і проживали до розлучення, в квартирі з 18.06.1997 року зареєстрований відповідач, а з 23.12.1998 року син сторін Владислав.

Відповідно до ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Але суду не було надано жодних безспірних доказів стосовно того, за які ж саме кошти придбано вказану квартиру, не підтверджено жодними доказами також тверджень відповідача стосовно того, що цю квартиру йому подаровано батьками, не надано жодних доказів того, ким саме сплачувалися кошти за дану квартиру ОСОБА_3

А тому проаналізувавши всі надані докази, суд виходить з того, що оскільки квартиру придбано за час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, відповідачем не доведено в суді того, що квартиру придбано за його кошти або подаровано йому, то вона є спільною сумісною власністю подружжя.

А виходячи з рівності часток подружжя, суд вважає за можливе позов задовольнити та визнати за позивачкою право власності на Ѕ частину цієї квартири, право власності на яку зареєстровано на імя відповідача.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

При зверненні до суду позивачкою сплачено і документально підтверджено судовий збір в розмірі 1280 грн. від ціни позову, яка визначена від ринкової вартості квартири, та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Отже, на підставі ст..ст.79,81,88 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати в розмірі 1400 грн.

Керуючись ст.ст. 57, 60,61,63, 69,70,71 СК України, ст.15 Закону України «Про власність», ст.146 ЖК України, ст.ст.10,60,79,81,88, 209, 212-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_4.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1400 грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя ОСОБА_9