АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № Справа № 22ц-6127/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Тамакулова В.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2011 року м. Дніпропетровськ

27 квітня 2011 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді - Тамакулової В.О.

суддів: Болтунової Л.М., Козлова С.П.

при секретарі: Пантелеєвій Ю.О.,

яка розглянула в відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 11 березня 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усуненню перешкод у здійсненні права власності на житло та виселення і зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся з позовом до суду про усунення перешкод у здійсненні права власності на житло та виселення. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що є власником квартири № 42, яка розташована в будинку № 21/8 по вул. Вареній у м. Вільногірську Дніпропетровської області. Відповідач ОСОБА_3 його колишня дружина, шлюб з якою розірвано 03 грудня 2008 року. Разом з ОСОБА_3 у квартирі проживають: чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та їх малолітня донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач позбавлений можливості користуватися своєю квартирою, бо відповідачі чинять йому перепони, тому просив виселити їх з квартири та зобовязати ОСОБА_3 знятися з реєстрації, бо відповідачі мають інше житло, де можуть проживати. ОСОБА_4 поселився та проживає в квартирі без його згоди.

Відповідач ОСОБА_3 заперечувала проти позову, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири. Відповідач ОСОБА_4О також позов не визнав, пояснив, що перепон позивачу в користуваннні квартирою не чинить.

Рішенням суду І інстанції позов ОСОБА_2М задоволено частково, ОСОБА_4 виселено з квартири, в іншій частині позову, а також і в зустрічному позові ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири - відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати судове рішення в частині відмови в виселенні ОСОБА_3 та задовольнити його вимоги.

Колегія суддів, дослідила матеріали справи та перевірила доводи, в межах наведених у скарзі, дійшла висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 21 вересня 2002 року по 03 грудня 2008 року (а.с. 4, 6).

13 вересня 2002 року позивач ОСОБА_2 став власником квартири, що є предметом спору, на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 5).

ОСОБА_3 поселилася в квартиру за згодою позивача, в якості члена його сімї, в порядку, встановленому Законом і набула право на житло. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним житлове приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків, їх неповнолітніх дітей, згоди власника не потрібно.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, які зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування житловим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, що встановлені ст. 162 ЖК УРСР.

Членів сім'ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено в випадках, які передбачені ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР.

Відповідно до ст. 116 ЖК УРСР виселення без надання громадянам іншого житлового приміщення відбувається якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують житлове приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

На підстави для виселення, які передбачені цією статтею, позивач не посилався.

Згідно вимог ч. 2 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Суд розглянув справу за наявними та наданими доказами і законно відмовив позивачу в виселенні ОСОБА_3 та позбавленні її реєстрації за відсутністю правових підстав для цього.

На підставі викладеного та керуючися ч. 2 ст. 64, ст. 116 ЖК УРСР, ст. ст. 209, 303, 307-308, 314 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської оласті від 11 березня 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усуненню перешкод у здійсненні права власності на житло та виселення і зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий:

С у д д і: