Справа № 22ц 1696 Головуючий в 1 інстанції :
Категорія 27 Доповідач : Бездрабко В.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2011 року квітня місяця 07 дня колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого : Бездрабко В.О.

Суддів : Кузнєцової О.А.

ОСОБА_2

при секретарі : Кримцевій І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк»на рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 20 грудня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк», третя особа ОСОБА_4 про визнання кредитного договору частково недійсним; за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк», третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним договору поруки,

в с т а н о в и л а :

В вересні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «СЕБ Банк»про визнання кредитного договору частково недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 22 жовтня 2008 року між ним та АБ «Факторіал-Банк», правонаступником якого є ПАТ «СЕБ Банк»був укладений кредитний договір 57-840зн/49/08, відповідно до умов якого він отримав на споживчі потреби грошові кошти у розмірі 40000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом, які нараховуються за плаваючою процентною ставкою, яка розраховується як сума значення LIBOR та фіксованого проценту у розмірі 13% річних та кінцевим терміном повернення кредиту у строк до 21 жовтня 2015 року.

Вважає, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки застосування у кредитних правовідносинах плаваючої процентної ставки LIBOR суперечить діючому національному законодавству та фактично дозволяє банку в односторонньому порядку збільшувати проценти за користування кредитними коштами, що суперечить вимогам ст.1056-1 ЦК України, яка набрала чинності з 09.01.2009р., з приводу чого просив визнати недійсними підпункт 2 пункту 2.4.2, пункт 2.4.8 кредитного договору щодо нарахування процентів за ставкою LIBOR, починаючи з 09.01.2009р.

Крім того, п. 5.3.1 договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боргових зобов»язань позичальник повинен сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов»язання за кожен день прострочення.

ОСОБА_3 вважає, що п.5.3.1 містить несправедливі умови, оскільки розмір пені буде значно перевищувати розмір кредиту, у зв»язку з чим просив визнати недійсним вказаний пункт договору з моменту укладення кредитного договору, а саме з 22.10.2008 року.

В листопаді 2010 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ПАТ «СЕБ Банк»про визнання договору поруки недійсним, посилаючись на те, що в якості забезпечення виконання кредитного договору від 22.10.2008 року укладеного між ОСОБА_3 та банком, він того ж дня уклав з АБ «Факторіал-Банк»договір поруки№57-840зн/49/08, за умовами якого зобов»язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником зобов»язань за договором.

Просив визнати зазначений договір поруки від 22.10.2008р. недійсним, оскільки Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»поручительство віднесено до фінансових послуг, які можуть надаватися лише юридичними особами або фізичними особами суб»єктами підприємницької діяльності, які мають відповідну ліцензію,проте він до вказаного кола осіб не належить.

Рішенням Комсомольського районного суду м.Херсона від 20 грудня 2010 року позовні вимоги задоволено, ухвалено визнати недійсними з 09.01.2009р. підпункт 2 пункту 2.4.2, пункт 2.4.8 та з 22.10.2008р. пункт 5.3.1 кредитного договору №57-840зн/49/08, укладеного між ОСОБА_3 та АБ «Факторіал-банк», правонаступником якого є ПАТ «СЕБ Банк».

Визнано неправомірними нарахування ПАТ «СЕБ Банк»з 09.01.2009р. процентів за ставкою згідно підпункту 2 пункту 2.4.2, пункту 2.4.8; з 22.10.2008р. пені згідно пункту 5.3.1 кредитного договору №57-840зн/49/08 від 22.10.2008р.

Застосовано наслідки недійсного правочину, а саме зобов»язано ПАТ «СЕБ Банк»здійснити перерахунок сплачених ОСОБА_3 процентів з 09.01.2009р., виходячи із фіксованої процентної ставки 13% річних, та пені з 22.10.2008р. в рахунок сплати кредиту за кредитним договором №57-840зн/49/08 від 22.10.2008р.

Стягнуто з ПАТ «СЕБ Банк»на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 1545грн.50коп.

Визнано недійсним договір поруки №57-840зн/49/08 від 22.10.2008р., укладений між ОСОБА_4 та АБ «Факторіал-Банк», правонаступником якого є ПАТ «СЕБ Банк».

Стягнуто з ПАТ «СЕБ Банк»на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 45грн.50коп.

В апеляційній скарзі ПАТ «СЕБ Банк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у задоволені заявлених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, осіб, які зявилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 22 жовтня 2008 року між ОСОБА_3 та АБ «Факторіал-Банк», правонаступником якого є ПАТ «СЕБ Банк»укладений кредитний договір 57-840зн/49/08, за умовами якого позивач отримав грошові кошти у розмірі 40000 доларів США та зобов»язався повернути кредит у строк до 21.10.2015р. та сплатити проценти за користування грошима, які розраховуються відповідно до підпункту 2 пункту 2.4.2 договору за плаваючою процентною ставкою, як сума значення LIBOR та фіксованого проценту у розмірі 13% річних.

Визнаючи недійсними з 09.01.2009року підпункт 2 п.2.4.2 та п.2.4.8 кредитного договору, суд першої інстанції виходив з того, що застосування у договорі плаваючої процентної ставки LIBOR не передбачено діючим законодавством та фактично дозволяє банку в односторонньому порядку збільшити розмір процентів, що суперечить вимогам ч.2,3 ст.1056-1ЦК України.

Колегія суддів частково погоджується з даним висновком та вважає за необхідне зазначити наступне. Правомірність застосування у кредитних правовідносинах плаваючої процентної ставки, яка розраховується як значення LIBOR передбачена ст.66 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст.25,27 Закону України «Про Національний банк України», п.1.1 положення «Про процентну політику Національного банку України»від 18.08.2004р., №389, п.3 постанови Правління НБУ «Про регулювання кредитного грошового ринку України», від 13.01.2005р., №7.

З пояснень представника банку та наданих нею документів вбачається, що ставка LIBOR є міжнародною процентною ставкою міжбанківського кредитування, за якою банки кредитують один одного. Тобто, банк повинен отримати фінансовий ресурс від іншого банку (фінансової установи) для подальшого кредитування своїх клієнтів. У зв»язку з коливаннями міжнародної процентної ставки LIBOR безпосередньо для банку, як позичальника, змінюється плаваюча процентна ставка LIBOR для клієнтів банку відповідно до умов укладених кредитних договорів.

ПАТ «СЕБ Банк»не надав будь-яких доказів щодо одержання АБ «Факторіал-Банк»фінансового ресурсу шляхом кредитування від інших банківських установ та видачу кредиту ОСОБА_3 за рахунок залучених коштів. Посилання представника банку про кредитування позивача за рахунок депозитних коштів також не знайшли свого підтвердження.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскільки банк не довів обґрунтованість застосування до кредитних відносин, які склалися між сторонами у справі, плаваючої процентної ставки LIBOR зі змінами її розміру згідно даних Британської банківської асоціації, то висновок суду першої інстанції щодо недійсності підпункту 2 пункту 2.4.2 кредитного договору стосовно розрахунку процентів за користування кредитом в частині використання плаваючої процентної ставки, яка розраховується як сума значення LIBOR є правильним. При цьому колегія суддів визнає, що ОСОБА_3 за умовами укладеного кредитного договору від 22.10.2008р. зобов»язаний до сплати процентів за користування кредитом у розмірі фіксованої процентної ставки, яка становить 13% річних.

Вирішуючи питання про визнання з 09.01.2009р. недійсним п.2.4.8 договору, яким передбачена можливість кредитодавця в односторонньому порядку змінити розмір фіксованої процентної ставки, суд послався на те, що вказаний пункт суперечить вимогам ч.2, 3 ст.1056-1 ЦК України.

Згідно ч.3 ст.1056-1 ЦК України умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є некчемною.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

На момент укладення кредитного договору між ОСОБА_3 та АБ «Факторіал-Банк»умова договору, а саме п.2.4.8 була визначена сторонами у відповідності до діючого на той час законодавства і підстави вважати цю умову недійсною відсутні. Разом з тим, з введенням в дію ст.1056-1 ЦК України зазначена умова (п.2.4.8) не підлягає застосуванню.

З огляду на наведене, рішення суду в частині визнання недійсним п.2.4.8 підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Відповідно до п.5.3.1 договору за невиконання та/чи неналежне виконання боргових зобов»язань у сумі, у порядку та у строки, визначені договором, позичальник зобов»язаний сплатити кредитодавцю (на вимогу кредитодавця) пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов»язання за кожний день прострочення. Пеня сплачується додатково до прострочених сум. Пеня нараховується та сплачується за весь період прострочення.

Ухвалюючи рішення в частині визнання недійсним п.5.3.1 договору, суд першої інстанції виходив з того, що вказаний пункт не відповідає вимогам цивільного законодавства, яке визначає поняття пені та порядок її обчислення.

Проте погодитися з даним висновком суду не можна.

Відповідно до ст.549 ч.1,3 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов»язання за кожен день прострочення виконання.

Як на підставу недійсності п.5.3.1 позивач ОСОБА_3 посилався на несправедливі умови нарахування пені, оскільки її розмір буде значно перевищувати розмір кредиту.

При цьому, посилання суду на те, що порядок нарахування пені не виписаний у договорі, а відтак нарахування пені є неправомірним, колегія суддів оцінює критично з огляду на дійсні права та обов»язки сторін передбачені кредитним договором та підстави заявленого позову, з приводу чого рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання недійсним п.5.3.1 договору.

22 жовтня 2008р. з метою забезпечення виконання кредитного договору між банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки №57-840зн/49/08.

Визнаючи договір поруки недійсним, суд першої інстанції вважав, що правовідносини, які виникли між банком та поручителем в особі ОСОБА_4 регулюються Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг», згідно якого поручительство є фінансовою послугою, яка може надаватися лише фінансовими установами або фізичними особами суб»єктами підприємницької діяльності за умови наявності у них відповідної ліцензії. Оскільки поручитель ОСОБА_4 до вказаної категорії осіб не відноситься, то він не мав необхідного обсягу дієздатності щодо укладення оспорювального договору поруки.

Вказаний висновок суду колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вищезазначений нормативний акт не регулює спірні правовідносини які виникли між сторонами.

Одним із видів забезпечення виконання зобов»язання є порука. Відповідно до ч.1, 3 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов»язку. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Таким чином, вважати, що діючим цивільним законодавством встановлені обмеження на укладення фізичними дієздатними особами договорів поруки відсутні, а відтак, з урахуванням підстав заявленого позову, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним договору поруки від 22.10.2008р.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк»задовольнити частково.

Рішенням Комсомольського районного суду м.Херсона від 20 грудня 2010 року в частині визнання недійсним з 09.01.2009р. пункту 2.4.8 та з 22.10.2008р. пункту 5.3.1 кредитного договору №57-840зн/49/08, укладеного між ОСОБА_3 та АБ «Факторіал-банк»; визнання неправомірними нарахування ПАТ «СЕБ Банк»з 09.01.2009р. процентів згідно пункту 2.4.8 та з 22.10.2008р. пені згідно пункту 5.3.1 кредитного договору №57-840зн/49/08 від 22.10.2008р.; в частині застосування наслідків недійсного правочину, а саме зобов»язання ПАТ «СЕБ Банк»здійснити перерахунок сплаченої ОСОБА_3 пені з 22.10.2008р. в рахунок сплати кредиту за кредитним договором №57-840зн/49/08 від 22.10.2008р.; стягнення з ПАТ «СЕБ Банк»на користь ОСОБА_3 судових витрат у розмірі 1545грн.50коп.; в частині визнання недійсним договору поруки №57-840зн/49/08 від 22.10.2008р., укладеного між ОСОБА_4 та АБ «Факторіал-Банк»та стягнення з ПАТ «СЕБ Банк»на користь ОСОБА_4 судових витрат у розмірі 45грн.50коп., скасувати.

В зазначеній частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк»про визнання недійсними пунктів 2.4.8 та 5.3.1 кредитного договору №57-840зн/49/08 від 22.10.2008р., укладеного між ОСОБА_3 та АБ «Факторіал-банк», правонаступником якого є ПАТ «СЕБ Банк», стягнення судових витрат, відмовити.

В позові ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк»про визнання недійсним договору поруки №57-840зн/49/08 від 22.10.2008р., укладеного між ОСОБА_4 та АБ «Факторіал-Банк», правонаступником якого є ПАТ «СЕБ Банк», стягнення судових витрат, відмовити.

В решті частини рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий :

Судді :