Справа № 22-ц-2323/11 Головуючий у 1 інстанції: Карнасевич Г.І.
Категорія 41 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Курій Н.М.,

суддів: Зверхановської Л.Д., Бойко С.М.,

за секретаря Гордій У.М.,

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача - ОСОБА_3, адвоката ОСОБА_4, представників відповідача ОСОБА_5 та ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 30 грудня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, третя особа - служба у справах дітей Самбірської міської ради, про зобов'язання не чинити перешкоди у реєстрації місця проживання малолітньої дитини та вселення й зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 30 грудня 2010 року задоволено первісний позов та відмовлено у задоволенні зустрічного позову.

Визнано дії ОСОБА_7 по перешкоджанні у реєстрації малолітньої

дитини незаконними та зобов'язано надати ОСОБА_2 будинкову книгу для

проведення реєстрації ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою:

місто Самбір Львівської області, вул. Виговського, 77.

Зобовязано вселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з її малолітньою дочкою ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, в житловий будинок № 77, розташований в місті Самборі Львівської області по вул. Виговського.

В позовних вимогах ОСОБА_7 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком № 77 по вул. Виговського у м. Самборі відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_7, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, при ухвалені оскаржуваного рішення судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Апелянт зазначає, що суд не звернув увагу на те, що співвласниками житлового будинку №77 по вул. Виговського в м. Самборі, куди оскаржуваним рішенням суду вселено ОСОБА_2 та її малолітню доньку, є інші особи.

Апелянт вважає, що ухвалюючи рішення про вселення, суд не прийняв до уваги стан його здоровя, що вимагає його проживання окремо від всіх в ізольованій кімнаті.

Апелянт також стверджує, що його дочка ОСОБА_2 жодного разу не зверталася до нього з проханням про те, щоб повернутися проживати спільно з ним та не провідувала його як батька під час його перебування в лікарні.

Апелянт посилається на те, що позивачка добровільно обрала місце проживання разом із своєю матірю, з якою вони розлучені, а тому підстави для вселення її разом із малолітньою дочкою для проживання разом з ним в спільному будинку по вул. Виговського, 77 в м. Самборі відсутні.

ОСОБА_7 просить рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове рішення, яким його зустрічний позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції встановив, що 12 листопада 1988 року ОСОБА_7 та ОСОБА_9 зареєстрували свій шлюб, а 09 листопада 1989 року в них народилась дочка - позивач у справі ОСОБА_2 (а.с. 7, 28).

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 29 січня 2007 року шлюб, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 розірвано (а.с. 19).

Суд першої інстанції також встановив, що ОСОБА_7 є співвласником будинку № 77 по вул. Виговського у м. Самборі (а.с. 25).

25 серпня 2008 року зареєстровано шлюб між позивачкою ОСОБА_2 та ОСОБА_10 (а.с. 9), а 15 червня 2010 року у них народилася дочка ОСОБА_11 (а.с.8).

Як встановлено судом, на даний час позивачка ОСОБА_2 проживає у батька свого чоловіка в с. Верхнє Турківського району Львівської області.

Актом обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_10, складеного комісією Верхненської сільської ради Турківського району, Львівської області встановлено, що ОСОБА_10, одружений, проживає разом із своєю дружиною та дочкою у будинку матері ОСОБА_12, що складається з двох кімнат, а житлова площа будинку становить 20 м. кв. Крім того, в акті зазначено, що в даному житловому будинку також проживає старший брат чоловіка позивачки ОСОБА_13 із сімєю та сестра ОСОБА_14, яка на даний час знаходиться у відпустці по догляду за дитиною (а.с. 27).

В судовому засіданні судом першої інстанції встановлено що позивачка ОСОБА_2 з моменту народження була і залишається зареєстрованою в житловому будинку свого батька, розташованому в місті Самборі по вул. Виговського, 77.

В будинку, від незалежних від її волі причин та обставин, не проживає з 2006 року, спірне приміщення залишила разом зі своєю мамою, будучи ще неповнолітньою та залишаючись членом сім'ї ОСОБА_7, так як шлюб між її батьками розірвано ще не було.

Дочка ОСОБА_2 неодноразово провідувала свого батька, проте їй зі сторони родини батька чинилися перешкоди у проживанні в спірному будинку разом з ним, що підтверджується здобутими у суді першої інстанції показаннями свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом з тим, задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції, обєктивно проаналізувавши наведені вище обставини, правильно виходив з того, що ОСОБА_2 не втратила право на користування житлом в будинку № 77 по вул. Виговського в м. Самборі, оскільки зареєстрована в зазначеному будинку на законних підставах, а причини не проживання в будинку є поважними, оскільки зі сторони її батька та інших співвласників будинку їй незаконно чиняться перешкоди у проживанні в будинку і таке підтверджується вищезазначеними показаннями свідків, яким суд першої інстанції правильно надав віри, що в силу зазначеної вище статті Цивільного Кодексу України не позбавляє позивачки права на користування спірним житлом.

Відповідно до ст. 8 Закону України Про охорону дитинствавід 26 квітня 2001 року, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Відповідного до ст. 18 зазначеного вище Закону, держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 Житлового Кодексу Української РСР, наймач має право в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Частина друга цієї статті передбачає, що особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Застосувавши на підставі ч. 1 ст. 8 ЦК України принцип аналогії закону до врегулювання спірних правовідносин щодо вселення малолітньої ОСОБА_8, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що на вселення та реєстрацію до батьків їх неповнолітніх дітей згоди наймача та всіх членів, які проживають разом з ним не потрібно.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового Кодексу Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Частина друга зазначеної статті передбачає, що, якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Стаття 72 цього Кодексу визначає, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

На підставі вищезазначених норм, суд першої інстанції правильно дав оцінку показанням свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 та не прийняв їх до уваги, оскільки останні перебувають в близьких родинних стосунках з відповідачем ОСОБА_7П.(відповідно його мати та рідний брат), і такі показання спростовуються показаннями свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 та ОСОБА_18 та в силу ст.ст 71, 72 Житлового Кодексу Української РСР відмовив у зустрічному позові ОСОБА_7 щодо визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування спірним житлом.

З аналізу зазначеного вище вбачається, що судом першої інстанції здобуто та враховано всі належні та допустимі докази, на підставі яких ухвалено законне, обґрунтоване та справедливе рішення суду.

Доводи представників апелянта в суді апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_2 та її малолітня дитина забезпечені іншим житлом жодними доказами не підтверджені.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що житлова площа будинку 77 по вул. Виговського в м. Самборі Львівської області, в якому зареєстрована ОСОБА_2С становить 157,4 м.кв. і будинок складається з восьми кімнат і двох кухонь.

Колегія суддів не приймає до уваги подані суду апеляційної інстанції копію витягу про державну реєстрацію та договір довічного утримання (догляду) від 03.12.2010р. (які суду першої інстанції не подавались без поважних причин), відповідно до яких ОСОБА_21 є власником 19/100 будинку № 77 по вул. Виговського в м. Самборі, що належали її брату ОСОБА_7, оскільки такі обставин не впливають на спірні правовідносини, що виникли між ОСОБА_2 та ОСОБА_7

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на законність ухваленого рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом правильно встановлено фактичні обставини справи, зібраним доказам дана оцінка, правильно застосований матеріальний закон та дотримана процедура розгляду справи, передбачена ЦПК України, тому колегія суддів доходить висновку, що рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 30 грудня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: