Справа № 22-ц-5755/11 Головуючий у І інстанції Нечепоренко Л.М.
Категорія 26 04.10.2011
УХВАЛА

Іменем України

04 жовтня 2011 року колегія судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі :

головуючого Олійника В.І.

суддів Голуб С.А., Данілова ОМ.

при секретарі Григор»євій Н.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 12 серпня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про стягнення боргу за розписками.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2011 року позивачі пред»явили в суді названий позов посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_6, який на той час перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою ОСОБА_5О, 22.05.2008 року взяв в борг у позивача ОСОБА_3 85 000 грн., що еквівалентно 17 тис. дол. США, про що дав письмову розписку з умовою повернути борг до 31.12.2010 року в доларах СІЛА або гривнях по курсу долара на день віддачі.

Крім того, відповідач ОСОБА_6 14 травня 2008 року та 11 липня 2008 року взяв гроші в борг у позивача ОСОБА_4 в розмірі всього 175 тис. грн., що еквівалентно 35 тис. дол.,США з умовою повернення боргу до 31.12.2010 року.

Відповідачі на той час перебували у зареєстрованому шлюбі, кошти витратили на укладання договору про участь у фонді фінансування будівництва, тобто на придбання квартири, а тому позивачі вважали, що договори позики укладались в інтересах сім»ї, а тому відповідачі мають повернути борг у рівних частках.

Рішенням Рокитнянського районного суду від 12 серпня 2011 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 134 810 грн. і на користь ОСОБА_4 277550 грн.

У задоволені позовних вимог до ОСОБА_5 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням апелянт звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду Київської області від 12.08.2011 та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити та стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 борг у сумі 134 810,00 грн. в рівних частках та на користь ОСОБА_4 боргу у сумі 277 550,00 грн. в рівних частках.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі по 12.02.2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі. 14 травня та 11 липня 2008 року відповідач ОСОБА_2 взяв в борг у позивача ОСОБА_4 відповідно 115000 грн., що було еквівалентно 23 000дол. США та 60000грн., що еквівалентно 12000 дол. США для інвестування в будівництво житла, як вказано в розписці.

Також 22.05.2008 року він взяв в борг у батька - ОСОБА_3 85 000 грн., що еквівалентно 17000 дол. США для Інвестування в будівництво житла згідно записів у розписці. Письмової згоди від другого подружжя - відповідачки ОСОБА_5 під час отримання коштів та написання розписок ОСОБА_2 не отримував. Відповідачка ОСОБА_5 заперечує, що вона знала про отримані кошти та написання розписок.

Відмовляючи у задоволенні позову до ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч.З ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, що потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя .має бути податі письмово,

Суд першої інстанції вважав, що в даному випадку взяття в борг на короткий термін 35 тис. дол. США та 17 тис дол. США, а всього 52 тис. дол. США можливо прирівняти до цінного майна, так як вказана сума є значною для сім»ї і згода дружини в письмовому вигляді на отримання в борг вказаної суми є обов»язковою.

Крім того, позивачами та відповідачем ОСОБА_2 не доведено, що саме ті кошти, які були взяті в борг відповідачем ОСОБА_2В, були використані в інтересах сім»ї, так як відповідачка ОСОБА_5 пояснювала, що на той час ОСОБА_2 вже жив на дві сім»ї які йому необхідно було утримувати і кошти могли бути використані також в інтересах другої сім»ї. ОСОБА_2 не заперечував, що за рік до розірвання шлюбу він вже не проживав з відповідачкою ОСОБА_5, тобто з початку 2009 року.

Також відповідачка ОСОБА_5 заперечує, що вона знала, що ОСОБА_2 брав в борг вказані в розписках суми, так як нагальної необхідності брати дані кошти не було, тим паче відповідач ОСОБА_2 не заперечує, що в них були кошти на перший внесок.

Судова колегія погоджується із такими висновками суду виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, як мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь справі, виникає спір.

Пред»являючи позов також до подружжя боржника, позивачі посилались на ст. 65 СК України і виходили з того, що взяті ОСОБА_2 кошти були втрачені на потреби сім»ї ОСОБА_2 та ОСОБА_5, а тому остання також має відповідати за борговими зобов»язаннями ОСОБА_2

Виходячи і наведених вище вимог цивільного процесуального законодавства саме на позивачів покладався обов»язок довести по-перше, про факт укладання договорів позики між ними та ОСОБА_2, істотні умови договорів, як то розмір позики, строк договору, по-друге, позивачі мали довести у судовому засіданні факт витрачання отриманих за позикою коштів на придбання житла, тобто в інтересах сім»ї.

Позивачі у судовому засіданні не надали жодного доказу того, що отримані за договорами позики кошти були витрачені в інтересах сім»ї, свою письмову згоду для укладення зазначених вище договорів позики, ОСОБА_5 не давала, хоча договір виходить за межі дрібного побутового. Сама по собі розписка є переконливим доказом укладання та виконання договору позики у спорі між його сторонами, однак суд першої інстанції, відповідно до положень ст. 212 ЦПК України дав їй належну оцінку у взаємозвязку з іншими доказами у справі у спорі щодо інших осіб, а саме відповідачки ОСОБА_5

З врахуванням наведеного, судова колегія вважає, що судом першої інстанції повно і всебічно зясовані всі обставини справи, доказам дана належна правова оцінка, а постановлене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 12 серпня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: