Справа № 22-ц-3043/11 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В. Я.
Категорія - 41 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. Л.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді : Шумської Н.Л.

суддів: Кота І.Н., Приколоти Т.І.

секретар: Карнидал В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститутна рішення Франківського районного суду м.Львова від 25.02.2011року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Франківського районного суду від 25.02.2011року задоволено позов ОСОБА_2, визнано незаконною бездіяльність адміністрації Державного підприємства Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститутщодо незабезпечення розгляду заяв ОСОБА_2 про вирішення питань на покращення його житлових умов у продовж 2002-2009років та зобовязано адміністрацію Державного підприємства Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститутвизнати за позивачем право на отримання для проживання чотирьохмісної або двох двохмісних кімнат в гуртожитку підприємства по вул.В.Великого, 14 в м.Львові, згідно пп.1.2,1.3 Положення про порядок покращення житлових умов працівників інституту в гуртожитку для одиноких, затвердженого спільним рішенням представника власника і профкому ЛНДРТІ згідно з протоколом № 58 від 28.12.2000року, зобовязано надати йому вказану житлову площу для проживання з оформленням у встановленому законом порядку усіх необхідних для цього документів. Стягнено на користь позивача 3000грн. моральної шкоди. Розподілено судові витрати.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3 підприємство Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут. У апеляційній скарзі вказує про безпідставність та незаконність рішення суду, оскільки будинок по вул..В.Великого, 14 в м.Львові, що перебуває на балансі ДП ЛНДРТІ (далі ДП), мав статус гуртожитку, а з 16.07.2008року є житловим будинком. Кімнати в гуртожитку перетворено на квартири. У відповідності до вимог Примірного положення про гуртожитки жила площа надавалась працівникам в порядку черговості. Позивач звертався до керівництва ДП щодо покращення житлових умов його сімї, але позитивного рішення не приймалось через черговість та велику кількість працівників, які мали більший стаж роботи та гірші житлові умови. Тому висновок суду про незаконну бездіяльність адміністрації безпідставний. Згідно ст.43 ЖК громадянам, які перебувають на обліку потребуючих покращення житлових умов, жилі приміщення надають в порядку черговості. Позивач перебуває на квартирному обліку ДП під №83. Тому умови зазначені в Положенні про порядок покращення житлових умов працівників інституту в гуртожитку для одиноких на вул. В.Великого, 14 з 16.07.2008року не можуть бути підставою для надання жилого приміщення позивачу в житловому будинку. Також вважає безпідставним рішення про стягнення 3000грн. моральної шкоди, не здобуто жодних доказів.

На судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задовольнити з підстав, вказаних у апеляції. Також пояснив, що районним судом зроблено неправильний висновок про наявність спільного рішення адміністрації та профкому у 2005році про надання позивачу двохмісної кімнати в гуртожитку, оскільки таке рішення не приймалось у передбаченому законом порядку спільно не приймалось. Також покликаючись на подання прокурора суд не вказав про порушення прав позивача. Відсутнє таке покликання і у самому поданні. Помилковим апелянт вважає висновок суду про доведеність неправомірності дій адміністрації на підставі листа голови профкому від 05.03.2007року, адже зміст його інший. Також неправильно вважає оціненими судом копії заяв інших працівників ДП, оскільки подані вони були з метою підтвердження пояснень відповідача про значну кількість працівників з більшим стажем роботи ніж позивач, які потребували покращення жилих умов.

ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечив. Пояснив, що рішення суду вважає законним та обґрунтованим. Після скерування як молодого спеціаліста працював у відповідача та був прописаний в гуртожитку для одиноких по вул. В.Великого, 14, займаючи ліжко-місце. Після збільшення сімї, народження дітей неодноразово звертався до адміністрації ДП про покращення його житлових умов, вимагаючи дві двомісні та одну чотиримісну кімнату з розрахунку дружини та двох дітей. Однак, позитивного рішення прийнято не було. Іншим працівникам на підставі їх заяв приймались спільні рішення адміністрації та профкому про покращення жилих умов, однак конкретно вказати факти прийняття таких незаконних рішень не зміг, пояснивши, що не звертався до суду про оспорювання процедури надання кімнат в гуртожитку іншим працівникам. Моральну шкоду повязує з тривалою бездіяльність адміністрації та незабезпеченням його належним жилим приміщенням в гуртожитку, що він змушений проживати окремо від сімї, в двомісній кімнаті в гуртожитку, тоді як дружина з дітьми проживає ІНФОРМАЦІЯ_1. Просив суд апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Представник позивача адвокат ОСОБА_4 заперечила апеляційну скаргу, покликаючись на законність та обґрунтованість рішення суду. Підтримала пояснення позивача, додавши, що моральна шкода завдана бездіяльність адміністрації з вирішення звернень позивача на підставі Закону України Про звернення громадян, на підставі якого також заявлено про відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечень, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає апеляційну скаргу підставною, оскільки суд першої інстанції зробив висновки без належних підстав, справу вирішено без достатньої перевірки обґрунтованості позовних вимог і заперечень, висновки суду по суті не відповідають фактичним обставинам, встановленим на підставі повної і всебічної перевірки доказів, їх дослідження, правильної оцінки, тому з висновками суду погодитись не можна.

Відповідно до норми ст.1 Закону України Про звернення громадян громадяни України мають право звернутися до органів влади, підприємств, посадових осіб тощо відповідно до їх функціональних обовязків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав та законних інтересів та скаргою про їх порушення. Однак, позивач звертався до керівництва підприємства, де працював, про вирішення його житлової проблеми, покращення його житлових умов, у відповідності до норм житлового законодавства.

Тому правовідносини, що склались між сторонами, на думку колегії, регулюється Гл.4 ЖК УРСР. Згідно ст.127 ЖК для проживання робітників, службовців, інших громадян в період роботи можуть використовуватись гуртожитки, які переобладнують з жилих будинків або спеціально споруджуються.

Порядок надання жилої площі в гуртожитках передбачений ст.128 ЖК, за якою жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства та відповідного профспілкового комітету. Також Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим Постановою РМ УРСР від 03.06.1986р. №208 встановлено порядок надання жилої площі в гуртожитках.

У заявах на ім.я керівників ДП позивач просив надати для проживання з двома дітьми чотиримісну кімнату або дві двомісні. Суд першої інстанції, беручи до уваги його звернення з 2002року, прийшов до висновку про незаконну бездіяльність адміністрації ДП щодо незабезпечення розгляду заяв позивача про вирішення питання на покращення його житлових умов.

Однак, з таким рішенням суду погодитись не можна. Згідно п.4 Положення гуртожитки підрозділяються на два види: для проживання одиноких громадян ( жилі приміщення знаходяться у спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках); для проживання сімей (жилі приміщення, що складаються з однієї чи кількох кімнат, перебувають у відособленому користуванні сімей). У гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян, при необхідності, з дозволу виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради можуть бути виділені приміщення для проживання сімей. Ці приміщення повинні розташовуватись в окремих підїздах (секціях) жилого будинку. П.17 Положення передбачене право громадян на вселення неповнолітніх дітей лише у приміщення, що перебувають у їх відособленому користуванні.

Оскільки безспірно встановлено та визнається сторонами, що гуртожиток по вул.В.Великого, 14 для одиноких громадян, позивач мав не окреме жиле приміщення для проживання сімї, а лише ліжко-місце, за відсутності дозволу виконавчого комітету районної, міської ради, не вправі був вимагати приміщення для проживання його сімї.

Крім того, його дружина та діти забезпечені житлом по вул..Науковій, 2/45 в м.Львові, де зареєстровані. Суд не врахував цієї обставини, відхиливши докази, покликаючись на те, що вказане жиле приміщення перебуває у власності матері дружини позивача ОСОБА_5 Однак проживання та реєстрація дітей позивача за вказаною адресою свідчить про забезпеченням їх житлом і нічим не спростовується.

На підставі ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що позивач, в межах заявлених позовних вимог, не довів обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог, не подав належних та допустимих доказів. Також не подано таких доказів іншими особами, які беруть участь у справі.

Не заявляв позивач про будь-які перешкоди у користуванні ліжком-місцем в гуртожитку, де зареєстрований. Тому колегія суддів не вбачає порушення житлових прав позивача, які підлягають захисту, в межах заявлених позовних вимог.

Позивач перебуває на обліку для отримання житла на покращення житлових умов, однак черга його не настала. Це свідчить про безпідставний характер його вимог щодо порушення його прав на покращення житлових умов.

Тому висновок суду про бездіяльність адміністрації ДП не ґрунтується на законі та матеріалах справи. Крім того, даючи оцінку бездіяльності, суд повинен був чітко встановити бездіяльність яких саме посадових осіб ДП, в якому часовому проміжку визнав незаконною і вказати правові норми, законні права чи інтереси позивача, які при цьому були порушені.

Колегія суддів не може також погодитись з рішенням суду про зобовязання адміністрацію ДП визнати за позивачем право на отримання для проживання чотирьохмісної чи двох двомісних кімнат у гуртожитку та про надання позивачу вказану жилу площу з оформленням усіх документів.

Рішення суду, згідно ст.213 ЦПК України, повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Однак, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

Згідно розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009року №14 Про судове рішення у цивільній справіу мотивувальній частині слід наводити встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до ним правовідносини, а також оцінку всіх доказів, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, а якщо були, то вказати особу, відповідальну за це.

Натомість, суд першої інстанції, визнавши незаконною бездіяльність адміністрації ДП, не встановив та не вказав чітко який саме орган чи посадова особа ДП допустила таку бездіяльність. Законодавцем у ЖК УРСР вказано узагальнений термін адміністрація, який не може бути застосований судом без покликання на конкретних посадових осіб, винних у порушенні прав позивача, та аналізу їх посадових обовязків.

Також, зобовязуючи відповідача надати жилу площу позивачу в гуртожитку, суд першої інстрації не врахував, що з 2008року гуртожиток перестав існувати, оскільки будинок №14 по вул.В.Великого в м.Львові набув статуту житлового. Тому районний суд фактично, допустивши підміну понять, зобовязав надати житло у жилому будинку, без дотримання законної процедури розгляду питання надання житла та вирішення компетентним органом, а також, виходячи за межі позовних вимог, оскільки позивачем заявлено вимоги про надання кімнат у гуртожитку.

Задовольняючи вимогу про відшкодування моральної шкоди суд виходив з доведеності порушення нормальних життєвих звязків, позбавлення права на повноцінне проживання в гуртожитку як працівника, що має для цього достатній стаж роботи, що він вимушений просити притулку в кімнатах гуртожитку у своїх друзів, що створює дискомфорт для нього та оточуючих, постійні страждання та приниження при відстоюванні своїх конституційних прав. Однак такі висновки суду не ґрунтуються на законі, матеріалах справи, висловлені необгрунтовано, суперечливо, без покликання на здобуті докази по справі.

У мотивувальній частині рішення суд встановлює факт проживання позивача в одній кімнаті разом з ОСОБА_6, що суперечить висновку суду на обґрунтування відшкодування моральної шкоди, щодо неможливості користування гуртожитком, позбавлення права на проживання в гуртожитку.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Беручи до уваги зібрані та перевірені докази по справі в їх сукупності, в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень, встановивши відсутність порушених прав позивача, за захистом яких особа звернулась до суду, колегією суддів встановлено неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору судом. Рішення суду на підставі ст..309ч.1 ЦПК України підлягає скасуванню, з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повністю, за відсутністю законних підстав заявленого позову.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 314, 316 ЦПК України колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститутзадовольнити.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 25.02.2011року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститутпро визнання незаконною бездіяльності адміністрації Державного підприємства Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститутта зобовязання визнати за позивачем право на отримання кімнати в гуртожитку підприємства та надання житлової площі для проживання з оформлення усіх необхідних документів скасувати.

Постановити нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до Державного підприємства Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститутпро визнання незаконною бездіяльності адміністрації Державного підприємства Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститутта зобовязання визнати за позивачем право на отримання кімнати в гуртожитку підприємства та надання житлової площі для проживання з оформлення усіх необхідних документів відмовити повністю.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом 20-ти днів з часу набрання законної сили, шляхом подання на касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованеого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

С у д д і: