Справа № 2-1988/11
Р І Ш Е Н Н Я

ИМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2011 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Щасливої О.В.,

при секретарі Морозової В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Хартрон-ЮКОМпро визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, сплату компенсації за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Хартрон-ЮКОМпро визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, сплату компенсації за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, зобовязання вчинити певні дії.

В позові зазначив, що перебував в трудових відносинах з відповідачем з 4 січня 2000 року по 7 квітня 2011 року, працюючи на посаді провідного інженера-конструктора. Наказом № 18 від 06.04.2011 року був звільнений у звязку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки одночасно з попередженням його про майбутнє вивільнення всупереч вимог закону адміністрація підприємства не врахувала його право на переважне залишення на роботі як працівника з більш високою кваліфікацією, не запропонувала йому нову роботу, хоча у товаристві є вакантні посади інженерів-технологів нижчої кваліфікації, його звільнення не погодили з профспілковим комітетом товариства. Оскільки позивач був попереджений про майбутнє звільнення, він виказав бажання отримати відпустку, яку не використав за 2010 та 2011 роки, подавши відповідну заяву 17 березня 2011 року. Тривалість наданої йому відпустки за 2011 рік у сім днів менша, ніж належить йому, пропорційно до відпрацьованого часу, і повинна становити не менш ніж 9 днів. Щодо відпустки за 2010 рік, вона була надана йому без урахування його побажання на період часу з 17 по 31 березня 2011 року включно з повідомленням його про це лише 17 березня 2011 року, тобто в перший день відпустки. Всупереч вимог закону заробітну плату за час відпустки позивач не отримав, вона була видана йому лише в день звільнення. Розмір вихідної допомоги менш, ніж належить йому, і є меншим порівняно з його посадовим окладом (1951 грн. 94 коп. порівняно з вартістю окладу в сумі 2360 грн.). В порушення законодавства про працю він не отримав довідку про заробітну плату за весь час роботи на підприємстві для подальшого нарахування пенсії, хоча звертався з відповідною заявою.

На підставі викладеного просить визнати незаконними накази № 29/т від 16.03.2011 року та № 39/т від 30.03.2011 року про надання йому щорічних відпусток, а час відпусток вважати вимушеним прогулом; визнати незаконним наказ № 18/к від 06.04.2011 року, поновити його на роботі з 07.04.2011 року, стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 17.03.2011 року по день ухвалення рішення в справі, після поновлення на роботі надати невикористані за 2010 та 2011 роки відпустки, звільнити його з підприємства-відповідача в останній день відпустки, зазначивши причиною звільнення власне бажання, внести в трудову книжку відповідні записи про поновлення на роботі та звільнення з товариства, провести перерахунок посадового окладу у звязку із зростанням мінімальної заробітної плати, зобовязати відповідача видати йому довідки про його заробітну плату за весь час роботи на підприємстві, стягнути з відповідача на його користь 10000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Моральну шкоду пояснює психологічними переживаннями, яких зазнав через незаконне звільнення, неможливість поновити своє право в позасудовому порядку, втрату звичного способу життя.

Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що відповідач, отримавши копію позову, створив комісію для проведення службової перевірки викладених в ньому доводів, за підсумками роботи якої факти порушення відповідачем законодавства про працю підтвердження не знайшли, а комісією був складений акт з висновками щодо кожної з вимог позивача. Відповідно до наказу № 5 від 26.01.2011 року, яким введено в дію з 1 квітня 2011 року нову організаційну структуру управління ТОВ НВП Хартрон-ЮКОМ, ліквідовано деякі структурні підрозділи товариства, в тому числі управління ІУ, посаду провідного інженера-конструктора в якому займав позивач. Вивільнення позивача відбулося на підставі наказу № 5/к від 31.01.2011 року, про що він був вчасно, у встановленому порядку повідомлений, відомості про наступне вивільнення працівників направлені до Орджонікідзевського районного центру зайнятості. При звільненні уповноважений власником орган врахував право переважного залишення на роботі всіх працівників, які звільняються, але відповідно до наказу № 5/к скороченню підлягала саме посада провідного інженера-конструктора, яка була єдиною і яку обіймав позивач. Через відсутність на час попередження про майбутнє вивільнення вакантних посад, яких немає в товаристві і на теперішній час, інша робота позивачеві не пропонувалась. Щодо тверджень про неузгодження звільнення ОСОБА_1 з профспілковим комітетом, зазначена вимога розповсюджується на звільнення робітників, які є членами профспілкової організації, тоді як позивач в членстві первинної профспілки не перебуває. Між тим профспілковий комітет був сповіщений про майбутнє вивільнення робітників. Щодо порушення порядку надання відпусток пояснив, що в 2010 році позивач використавши право на отримання ? частини щорічної відпустки в червні 2010 року, заяву на отримання другої частини відпустки не подав, і оскільки він був попереджений про майбутнє звільнення, керівництвом товариства було прийнято рішення про надання позивачу невикористаної відпустки за 2010 рік в період з 17 по 31 березня 2011 року, про що виданий наказ № 29/т від 16.03.2011 року, від ознайомлення з яким позивач відмовився, а відповідач склав відповідний акт. Відпустка за 2011 рік надана ОСОБА_1 на період з 1 по 7 квітня 2011 року включно на підставі його заяви про надання відпустки від 17.03.2011 року. Тривалість цієї відпустки обчислена у відповідності до Закону України Про відпусткита ст. 82 КЗпП України і становить 7 днів за умови, що повна відпустка обчислювалась би 29 днями. Середній заробіток за частину невикористаної відпустки був виплачений позивачеві в день звільнення, як і вихідна допомога, яка обчислена у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого ПМУ України від 08.02.1995 року. Щодо тверджень про необхідність перерахунку заробітної плати відповідно до зростання рівня мінімальної заробітної плати представник відповідача пояснив, що у кожному випадку зростання законодавчо встановленого мінімуму заробітної плати відповідач видає наказ про встановлення нових посадових окладів. Заява ОСОБА_1 про видачу його довідки про середню зарплату для нарахування пенсії розглянута і йому було розяснено доцільність звернення за такою довідкою перед досягненням пенсійного віку з урахуванням можливих змін в законодавстві, і оскільки відповідач не відмовляв йому у видачі цих відомостей, а законодавством про працю не встановлені строки видачі цих довідок, позов і в цій частині, на думку представника, є безпідставним.

На підставі викладеного просить про відмову у задоволенні позову.

Вислухавши осіб, які беруть участь в справі, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 прийнятий на роботу в ТОВ НВП Хартрон-Юкомна підставі наказу від 30.12.1999 року з 4 січня 2000 року на посаду інженера-конструктора першої категорії, переведений на посаду провідного інженера-конструктора з 3 червня 2002 року на підставі наказу про перевід від 30.05.2002 року (а. с. 51). Звільнений наказом № 18/к від 06.04.2011 року з 7 квітня 2011 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату працівників (а. с. 8).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи організації, скорочення чисельності або штату працівників, а згідно із ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

В силу ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно із ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації , членом якої є працівник.

Вирішуючи позов в частині вимог про визнання незаконним наказу про звільнення, суд виходить з того, що при проведенні звільнення відповідачем були дотримані вимоги законодавства про працю, що регламентує механізм вивільнення працівників у звязку із скороченням штату, виходячи з таких міркувань.

Відповідно до наказу № 5 від 26.01.2011 року про внесення змін в організацію виробничої та господарської діяльності підприємства та введення в дію нової організаційної структури управління ТОВ НВП Хартрон-ЮКОМвідбулися зміни в організації виробництва відповідача (а. с. 56-58), що потягли ліквідацію деяких структурних підрозділів, в тому числі управління, в якому працював позивач та введення нової організаційної структури. На підставі зазначеного наказу виданий наказ № 5/к від 31.01.2011 року про вивільнення працівників з 1 квітня 2011 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України, відповідно до якої скороченню підлягає посада провідного інженера-конструктора ІУ управління, яку обіймав позивач (а. с. 52). Про майбутнє звільнення позивач повідомлений начальником відділу кадрів 31 січня 2011 року, тобто за два місяці до звільнення, про що свідчить його особистий підпис на талоні попередження (а. с. 54).

Доводи про переважне право на залишення на роботі позивача суд знаходить неспроможними, оскільки таке право відповідно до змісту ч. 1 ст. 42 КЗпП України враховується при звільненні працівників, що обіймають одну й ту саму посаду чи працюють за однією й той самою спеціальністю.

Оскільки, як випливає із наказу про вивільнення працівників, скороченню підлягала посада провідного інженера-конструктора, саме яку й обіймав позивач і яка була єдиною в штатному розкладі відповідача, правила статті 42 КЗпП України застосуванню у даному випадку не підлягають.

Щодо тверджень про відсутність пропозиції іншої роботи перед вивільненням, суд знаходить ґрунтовними пояснення представника відповідача про відсутність будь-яких вакансій на підприємстві на час звільнення, що підтверджується висновками комісії, яка проводила службову перевірку за заявою ОСОБА_1 (а. с. 36-42).

Так як в силу закону (ст. 43 КЗпП України) розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України, відбувається за погодженням з виборними органами профспілок, членом яких є працівник, що звільняється, між тим, як встановлено судом, позивач не є членом профспілкової організації, суд доходить висновку, що попередня згода профкому на його звільнення не потрібна.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

В силу ст. 10 Закону України Про відпусткичерговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.

Щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються: 1) особам віком до вісімнадцяти років; 2) інвалідам; 3) жінкам перед відпусткою у звязку із вагітністю та пологами або після неї; 4) жінкам, які мають двох і більше дітей віком до 15 років або дитину-інваліда; 5) одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері), опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків; 6) дружинам (чоловікам) військовослужбовців; 7) ветеранам праці та особам, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною; 8) ветеранам війни, особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, а також особам, на яких поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту; 9) батькам вихователям дитячих будинків сімейного типу; 10) в інших випадках, передбачених законодавством, колективним або трудовим договором.

Згідно із ст. 3 Закону України Про відпусткиза бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

В силу ст. 80 КЗпП України забороняється ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд.

Вирішуючи позов в частині вимог про визнання наказів № 29/т від 16.03.2011 року та № 39/т від 30.03.2011 року про надання позивачеві відпусток, суд не знаходить підстав для їх задоволення, виходячи з такого.

Судом встановлено, що графіком відпусток на 2010 рік (а. с. 53) передбачено право позивача використати щорічну відпустку у рівних частках у липні та вересні 2010 року, одну з яких позивач використав в червні 2010 року, та не виявив бажання використати другу частину відпустки.

Оскільки в силу закону черговість відпусток визначається графіком, між тим позивач, вчасно попереджений про майбутнє вивільнення, до 16 березня 2011 року не звернувся із заявою про отримання невикористаної за попередній рік відпустки, адміністрація наказом № 29/т від 16.03.2011 року надала йому право використати відпустку тривалістю 15 календарних днів на період з 17 по 31 березня 2011 року (а. с. 11).

Зазначений наказ ґрунтується на законі, оскільки до 16 березня 2011 року, як вже зазначено судом, позивач не виказував бажання використати відпустку, а подав таку заяву вже під час перебування у відпустці 17 березня 2011 року, коли оспорюваний наказ набрав сили.

Дійшовши висновку про законність даного наказу, суд враховує зміст акту про ознайомлення робітника з наказом (а. с. 70), з якого випливає, що у день видання наказу, тобто 16 березня 2011 року ОСОБА_1 було оголошено про надання йому відпустки, проте від ознайомлення з наказом та від вчинення під ним підпису відмовився.

Констатуючи законність наказу, суд, крім наведених міркувань, враховує положення ст. 10 Закону України Про відпустки, яка містить перелік осіб, що мають право на отримання відпустки у зручний для них час, під який (перелік) не підпадає позивач.

Щодо доводів про неналежну тривалість відпустки за 2011 рік, суд також знаходить їх неспроможними, оскільки тривалість відпустки обчислена відповідно до положень ст. 82 КЗпП України та ст. 9 Закону України Про відпусткиз урахуванням стажу, що дає право на щорічну відпустку, тому не вбачає підстав для визнання незаконним і наказу № 39/т від 30.03.2011 року (а. с. 12).

З огляду на викладені доводи суд не вбачає підстав для визнання періоду перебування відповідача у відпустці з 17 березня по 7 квітня 2011 року вимушеним прогулом та стягнення за цей період середнього заробітку.

Щодо доводів про невчасну виплату заробітної плати за час відпустки, суд знаходить їх ґрунтовними, а дії відповідача такими, що не відповідають вимогам ст. 21 Закону України Про відпустки, проте враховуючи, що заробіток за період відпустки виплачений позивачу в день звільнення, вважає, що відповідач усунув ці порушення самостійно і не вбачає підстав для застосування судового захисту.

В силу ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених в пункті 1 ст. 40 КЗпП, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Вирішуючи вимоги про зобовязання проведення вірного розрахунку вихідної допомоги, суд знаходить заперечення відповідача обґрунтованими, так як судом встановлено, що розмір вихідної допомоги позивачеві обчислений у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року.

Правильність обчислення заробітку та вихідної допомоги підтверджує акт перевірки Запорізького міського центру зайнятості (а. с. 90), яким встановлено, що довідка про заробітну плату позивача повністю відповідає даним бухгалтерського обліку ТОВ НВП Хартрон-ЮКОМ.

Доводи про неврахування зростання законодавчо встановленого мінімуму заробітної плати спростовують надані відповідачем накази № 143 від 29.10.2010 року (а. с. 97), № 110 від 30.07.2010 року (а. с. 99), № 48 від 30.03.2010 року (а. с. 101), які приписують відповідальній за ведення бухгалтерського обліку посадовій особі відповідно до змін в законодавстві внести зміни до посадових окладів співробітників товариства, тому суд вважає дії відповідача в цій частині такими, що відповідають вимогам ст. ст. 94, 95 КЗпП України та ст. ст. 9, 10 Закону України Про оплату праці.

Вирішуючи вимоги про зміну формулювання причини звільнення після використання належної позивачеві відпустки, суд не вбачає підстав для їх задоволення, так як ці вимоги суперечать вимогам в частині поновлення на роботі, а також завданню цивільного судочинства, відповідно до якого захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права та інтереси, а відповідно до закону припинення трудових відносин може бути зумовлене лише волевиявленням сторін трудового договору або їх обопільною згодою.

В силу ст. 49 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.

Оскільки, як встановлено судом, позивач напередодні звільнення звернувся з відповідною заявою, між тим довідку про заробіток не отримав, суд вважає, що такі дії відповідача не ґрунтуються на законі, і знаходить за необхідне позов в цій частині задовольнити та зобовязати відповідача видати ОСОБА_1 довідку про його заробіток за весь час роботи в товаристві.

Керуючись ст. ст. 40, 42, 43, 44, 49, 82, 94, 95 КЗпП України, ст. ст. 3, 10, 59, 60, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Хартрон-ЮКОМзадовольнити частково.

Зобовязати товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Хартрон-Юкомвидати ОСОБА_1 довідку про його заробіток за весь час роботи в товаристві.

В задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання в суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів після його проголошення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні в залі судового засідання під час проголошення рішення, - в той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя О.В. Щаслива