№ 2-3241/11
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2011 року м. Запоріжжя

Суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Дмитрюк О.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 (представник позивача ОСОБА_2) до Публічного акціонерного товариства Перший Український ОСОБА_3 Банкпро розірвання кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до ПАТ Перший Український ОСОБА_3, в якому вказує, що укладений між ним та відповідачем кредитний договір підлягає розірванню, оскільки при його укладанні порушено його право, як споживача фінансових послуг, відповідачем не були дотримані вимоги щодо змісту правочину, до договору включено пункти, що обмежують можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обовязки, правочин було вчинено з метою приховання іншого правочину.

В позовній заяві ОСОБА_1 вказав, що оскільки на кредитний договір розповсюджуються положення Закону України Про захист прав споживачівта права його порушені саме як споживача, він має право звернутись до суду за місцем свого проживання у відповідності до ч.2 ст.109 та ч.5 ст.110 ЦПК України.

Виходячи з системного аналізу норм матеріального права, зокрема, глави 71 ЦК України, Законів України Про банки та банківську діяльність, Про захист прав споживачів та судової практики, суд вважає, що питання про застосування Закону України Закону України Про захист прав споживачівпри вирішенні спорів, які виникають з кредитних правовідносин, має бути вирішено наступним чином.

Статтею 1 Закону України Про захист прав споживачіввизначено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб, а у п. 23 ст. 1 зазначеного Закону вказано, що споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Слід мати на увазі, що відповідно до ст.11 Закону України Про захист прав споживачівдоговір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі. Отже, з урахуванням викладеного можна зробити висновок, що застосування Закону України Про захист прав споживачівдо спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

З огляду на те, що кредитний договір було укладено 09.07.2008 року, а позовна заява подана до суду лише 26.09.2011 року, тобто, договір виконувався сторонами понад 3 роки, суд вважає, що між сторонами виникли кредитні правовідносини, а відтак до цих правовідносин, що фактично стосуються питань, повязаних з виконанням кредитного договору, Закон України Про захист прав споживачівне може застосовуватись.

Відповідно до ст. 109 ч. 2 ЦПК України позови цієї категорії предявляються в суд за місцем знаходження юридичної особи. Стаття 110 ч. 7 ЦПК України вказує, що позови, що виникають з діяльності філії або представництва юридичної особи, можуть предявлятися також за її місцезнаходженням.

Зважаючи, що відповідач знаходиться у м.Донецьку, розгляд цієї справи перебуває поза межами компетенції Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

П.4 ч.3 ст.121 ЦПК України передбачає, що заява повертається у випадку, коли справа не підсудна цьому суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. 121 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (представник позивача ОСОБА_2) до Публічного акціонерного товариства Перший Український ОСОБА_3 Банкпро розірвання кредитного договору повернути позивачеві.

Надіслати копію ухвали позивачеві разом з усіма доданими до позовної заяви документами.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя О.В.Дмитрюк