Справа № 0417/2-1207/2011
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 листопада 2011 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючої судді Слюсар Л.П.

при секретарі Баштаненко І.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Обласного комунального вищого навчального закладу Дніпропетровська консерваторія ім.М. Глінки про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Обласного комунального вищого навчального закладу Дніпропетровська консерваторія ім.М. Глінки про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в позовній заяві посилався на те, що він за професією музикант -скрипач. В 2007 році він був прийнятий на роботу в даний заклад як викладач по класу скрипки, одержавши запрошення ректора консерваторії ОСОБА_2. До того часу він працював за кордоном, головним чином у Польщі, займаючи відповідальні посади в провідних європейських музичних установах . У Дніпропетровській консерваторії він займав посаду старшого викладача на кафедрі й завідуючого класом оркестрової майстерності. За невеликий період роботи показав себе висококваліфікованим фахівцем, у скрипковому класі значно підняв рівень своїх учнів, у результаті чого в консерваторію до його класу прибули і поступили студенти дуже високого рівня, якого ще не було на струнному відділі. Як відомий музикант позивач має заслужений авторитет серед музикантів і викладачів як України ( у Києві, Запоріжжі, Полтаві, Харкові, Сімферополі та інше), так і за кордоном ( у Польщі, Франції, Росії). Крім спеціального класу він очолював перший створений на Україні клас оркестрової майстерності. За короткий строк повністю організував і налагодив його роботу, використовуючи кращі приклади роботи аналогічних відділів у європейських музичних закладах. За підготовку оркестрових музикантів неодноразово отримував подяки від диригента студентського симфонічного оркестру ОСОБА_3, крім цього в численних методичних роботах проводив ознайомлення студентів з європейським музичним життям, традиціями , культурою , намагався вивести їх на високий європейський рівень. Одночасно проводив творчі звязки із професорським складом польських музичних академій для обміну і налагодженням контактів із Дніпропетровською консерваторією, тобто робив усе можливе для підняття авторитету вузу в Європі. Така його активна діяльність знайшла негативне відношення до нього з боку деяких викладачів, головним чином зав. струнним відділом ОСОБА_4, у кількаразових висловлюваннях якої відчувалася особиста ворожість ( або заздрість?) погроза її авторитету, повне заперечення й нерозуміння її роботи в оркестровому класі, різкі висловлювання із приводу європейської освіти. Останні ж успіхи підштовхнули до змови проти нього й раптового звільнення з консерваторії. Змова була спланована дуже вміло й раптово, під заступництвом ректора консерваторії, точніше кажучи, його після літньої відпустки просто поставили перед фактом і, користуючись шоковим станом, змусили написати заяву про звільнення. Інтрига була проведена руками студентів, на яких виявляється тиск із боку ОСОБА_4 шляхом написання заяв про перехід з його класу до класу її колишніх студентів, а нині працюючими викладачами в консерваторії й обвинуваченні в постійних пропусках занять. Заяви написали пять осіб, із одинадцяти. Про подання заяв студентами, адміністрації стало відомо ще наприкінці червня, його ж попередили 31 серпня, тобто після відпустки. При розмові з ректором 30 серпня 2010 р. йому в усній формі було предявлено обвинувачення в попуску занять, нібито написане в заявах студентів. При звільнені було допущено порушення трудового законодавства, тому, що адміністрація зобовязана повідомити про звільнення за два тижні, а позивача змусили написати заяву про звільнення за власним бажанням і в той же день було видано наказ. Наступного дня він написав заяву про повернення заяви, однак йому було відмовлено через видання наказу Наказом від 31 серпня 2010 року його було звільнено з роботи. Звільнення вважає незаконним. В звязку з незаконним звільненням просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.09.2010 року до дня поновлення на роботі. Станом на 01.03.2011 року сума складає 15617,88 грн. Незаконним звільненням та неправомірними діями відповідача йому спричинено моральну шкоду, яка ним оцінена в розмірі 10000 грн. Просив суд: поновити пропущений строк звернення до суду; поновити його на посаді викладача Дніпропетровської консерваторії ім. Глінки; стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.09.2010 року до дня поновлення на роботі. Станом на 01.03.2011 року сума складає 15617 грн. 88 коп.; стягнути із відповідача моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовну заяву та пояснили, що вважають наказ про звільнення незаконним, а тому позивач підлягає поновленню на роботі. Вважають, що при звільненні відповідачем було порушено норми трудового законодавства. Також вважають, що з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в звязку з незаконним звільненням також вважають, що позивач має підстави для відшкодування моральної (немайнової) шкоди в розмірі 10 000 гривень.

Представник відповідача, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позовної заяви відмовити. Суду пояснив, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними і не відповідають фактичним обставинам по справі. Вважає , що звільнення позивача здійснено законно.

Суд вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно наказу № 63 к від 18.09.2007 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду викладача з класу скрипки в Дніпропетровської консерваторії ім.М. Глінки з 01.09.2007 року. Як вбачається із поданої ОСОБА_1 заяви, у своїй заяві про звільнення за власним бажанням, він просить звільнити саме з 31.08.2010 року ( а.с. 25). Наказом №24-к від 31.08.2010 року позивача відповідно до заяви було звільнено за власним бажанням ст.38 КЗпП України з 31.08.2010 року ( а.с.26.)

Відповідно до особової картки та Книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них по Дніпропетровської консерваторії ім.М. Глінки трудова книжка ОСОБА_1 отримана в день звільнення 31.08.2010 року ( а.с. 27-29).

10.09.2010 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою ( а.с.10) про визнання його заяви про звільнення за власним бажанням з 31.08.2010 року недійсним та відміну наказу, тобто про відкликання своєї заяви.

Згідно до листа Дніпропетровської консерваторії ім. М. Глінки від 21 вересня 2010 р №187/1 на заяву ОСОБА_1 від 10.09.2010 року повідомлено, що ним конкретно простровлено строк звільнення 31.08.2010 року та отримано трудову книжку і на посаду викладача по класу скрипки з 01 вересня 2010 року прийнята інша особа ( а.с.43), що підтверджується заявою та наказом про прийняття на роботу від 21 вересня 2010 року ( а.с. 57,58)

Згідно ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір , укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу ( переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сімї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, який просить працівник.

Відповідно до розяснень, викладених у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових споріву справах про звільнення за ст.38 КЗПП України суди повинні перевіряти доводи працівників про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Як вбачається із поданої заяви ОСОБА_1 просить звільнити його конкретно з дати 31.08.2010 року, відповідно до особової картки причина звільнення робота за кордоном.

В судовому засіданні позивач не заперечував той факт, що дійсно в вересні-жовтні він був на гастролях за кордоном.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Позивач в позовній заяві, в судовому засіданні та представник позивача вказували на те, що звільнення за власним бажанням було вимушеною мірою, зробленою під тиском колег по роботі і керівництва учбового закладу, створення йому несприятливий умов праці.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна особа зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачем не надано жодних доказів, який би підтверджував факти створення позивачу несприятливих умов праці та психологічного тиску з боку керівництва учбового закладу.

Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного ( міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 суд може поновити ці строки.

Згідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 06 листопада 1992 року №9 встановлені статтями 228,233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести в рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивач був звільнений 31.08.2010 року в цей же день отримав трудовому книжку з позовною заявою звернувся до Індустріального районного суду 12.03.2011 року.

Суд не обговорює питання щодо поновлення строків на звернення до суду з позовною заявою, як пропущений з поважних причин, оскільки право позивача не порушено, при звільненні позивача законодавство порушено не було, а тому суд відмовляє по суті заявлених вимог, щодо поновлення на роботі.

Позивачем заявлено вимогу щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.09.2010 року по день поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 грн. .

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, постановляючи рішення про поновлення на роботі, суд одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки позивачу відмовлено в задоволені позовних вимог про поновлення на роботі, то суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди .

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки позивач при подачі позовної заяви був звільнений від сплати судового збору, а задоволені позову відмовлено, то підлягає стягненню із позивача на користь держави судовий збір в розмірі 288 грн. 20 коп.

Керуючись: ст. ст.38,40,233,234, 235,237-1,238 КЗпП України, ст. ст. 11, 27, 31, 59, 60, 81, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 288 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.П. Слюсар