АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Категорія: із договорі вдоповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді: Кірсанової Л.І.

суддів: Маміної О.В. , Трішкової І.Ю.,

при секретарі Ашуровій К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 травня 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 Харківська державна нотаріальна контора, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2010 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом. В обгрунутвання позовних вимог посилалася на те, що вона народилася у домоволодінні № 26 по вул. Вешенській в м. Харкові в сім»ї, яка складалася ще з трьох осіб - батько ОСОБА_6, мати ОСОБА_7 та брат позивачки ОСОБА_4, відповідач по справі. ОСОБА_4 після реєстрації шлюбу у 1971 році виїхав зі спірного будинку, позивачка вийшла заміж у 1973 році та залишилася проживати в будинку. 19 березня 1996 року батько ОСОБА_6 помер. Позивачка тяжко переживала смерть батька і довірила своїй матері займатися оформленням спадщини після смерті батька, а саме оформити право власності на будинок № 26 по вул. Вешенській в м. Харкові. Спадкоємцями 1 черги були була дружина померлого - ОСОБА_8, мати сторін, та сторони по справі - його діти. При оформленні спадщини мати сторін умовила їх відмовитися від своєї частки спадщини на її користь та пообіцяла залишити заповіт на обох дітей у рівних частинах на будинок. Позивачка довірилася матері, погодилася з цим та відмовилася від свої частки спадщини на її користь. При цьому позивач продовжувала проживати в спірному будинку, доглядала матір, провела газ до будинку, робила ремонти, сплачувала комунальні платежі. У 2005 році позивачка отримала кімнату у гуртожитку та на зимовий період переїхала проживати на ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач ОСОБА_4 в спірному будинку ніколи не проживав, матеріальної допомоги на утримання батьків не надавав, його речей в будинку нема. 30 листопада 2009 року ОСОБА_7 померла, після її смерті позивачка дізналася про існування заповіту, відповідно до якого мати заповідала відповідачу 3/4 частини будинку, а позивачці тільки 1/4 частину. Позивачка обурена таким заповітом, оскільки усе своє життя опікувалася батьками, ховала їх за власні кошти і за це мати обманула її та залишила мізерну частку будинку. Позивач зазначила, що на момент підписання заяви про відмову від своєї частки у спадщині була дуже хвора, знаходилася під впливом передчасної смерті батька, тому відмова від спадщини була вчинена під впливом тяжких для неї обставин на вкрай невигідних умовах, під впливом помилки. Тому позивач просила визнати частково недійсними свідоцтво про прийняття спадщини, видане ОСОБА_5 ХДНК на ім»я ОСОБА_7 після смерті чоловіка ОСОБА_6, скасувавши відмову від спадщини ОСОБА_2 та визнати за нею право власності на 1/3 частину спірного будинку у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6Т Крім того, на час смерті ОСОБА_7 позивачка була пенсіонеркою, тому має право на обов'язку частку в спадщині, у зв'язку із чим вона також просила визнати за нею право власності на 1/4 частину спірного будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті матері та на 3/12 частини цього ж будинку в порядку обов'язкової частки в спадщині після смерті матері та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

20 жовтня 2010 року позивачка уточнила заявлені позовні вимоги, просила суд визнати недійсною її заяву про відмову від спадщини після смерті батька, визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом та про право власності, видані ОСОБА_5 ХДНК 08 квітня 1997 року на ім»я ОСОБА_7, визнати за позивачкою право власності на 1/6 частину спірного будинку у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6, визнати за нею право власності на 5/24 частин спірного домоволодіння у порядку обов»язкової частки після смерті матері ОСОБА_7

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав та пояснив, що під час шлюбу з 1972 року по 1995 рік в спірному будинку не проживав, в будинку проживали тільки батьки. У серпні 1995 року батька було паралізовано, він був лежачим хворим, за ним доглядала тільки мати. У березні 1996 року ОСОБА_6 помер, на той час в будинку проживали відповідач та його мати ОСОБА_7, позивачка ОСОБА_2 в будинку не проживала. Мати сказала, що буде приймати спадщину, тоді і він, і позивачка добровільно відмовилися від своїх часток спадщини, про що в нотаріальній конторі написали відповідні заяви. Усі витрати на утримання будинку несла тільки мати, як його власниця, за проведення газу в будинок, різні ремонтні роботи, комунальні послуги сплачувала особисто ОСОБА_7, ОСОБА_4 допомагав робити ремонтні роботи власним трудом. Також відповідач ОСОБА_4 пояснив, що в будинку знаходилися речі, які придбали ще батьки, це посуд, меблі, телевізор, холодник, плита. Речей позивачки в будинку не має, оскільки вона а в будинку після заміжжя ніколи не проживала. Але у 2010 році в один з днів, коли відповідач повернувся з роботи, то побачив, що замок на дверях зірваний, позивачка вивезла з будинку посуд, тканини, продукти, особисті речі матері, після чого він змінив замок на дверях. Також відповідач пояснив, що після смерті батька, мати нічого їм не обіцяла про рівний розподіл будинку Про існування заповіту він дізнався вже після смерті матері, цей заповіт йому віддала рідна сестра матері.

Представник третьої особи - ОСОБА_5 Харківської державної нотаріальної контори в судове засідання не з»явився, надав судові заяву про розгляд справи за його відсутності, рішення покладав на розсуд суду.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 травня 2011 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з цим рішенням ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування обставин, що мають значенні у справі, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове рішення про задоволення її позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на ті ж обставини, що і в суді першої інстанції.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено у судовому засіданні суду першої інстанції та підтверджується матеріалами справи право власності на житловий будинок із надвірними будівлями № 26 по вул. Вешенській у м. Харкові було зареєстровано на ім»я ОСОБА_6 на підставі архівної копії договору на право забудови земельної ділянки, посвідченого 1-ю ХДНК 26.05.1948 року за р.№ 9827, архівна копія видана 31 травня 1984 року за № Е-8 / а. с. 100/.

19 березня 1996 року ОСОБА_6 помер у м. Харкові / а. с. 98/. Заповіту він не залишив. Його спадкоємцями за законом 1 черги були : його дружина ОСОБА_7, дочка ОСОБА_3 ( позивачка по справі) та син ОСОБА_4 - відповідач по справі / а. с. 8, 99, 109/.

Відповідно до ст. 529 ЦК України / в редакції 1963 року/, який діяв на момент смерті ОСОБА_6 , при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого.

Згідно до ст. 549 ЦК України / в редакції 1963 року/ визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав в нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Як вбачається з копії спадкової справи № 174/97, заведеної ОСОБА_5 ХДНК після смерті ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини звернулася його дружина ОСОБА_7, та в своїй заяві вона зазначила, що будинок № 26 по вул. Вешенській в м. Харкові був побудований нею та її чоловіком в період шлюбу, у зв'язку із чим вона просила видати їй свідоцтво про право власності на 1/2 частину спірного будинку та про право на спадщину за законом в розмірі 1/2 частині цього ж будинку. Також вона зазначила, що інших спадкоємців немає / а. с. 95/.

12 листопада 1996 року до 1 ХДНК із заявою про відмову від спадщини звернувся син померлого ОСОБА_4, зазначивши адресу свого проживання : ІНФОРМАЦІЯ_2, в якій він зазначив, що спадщину після смерті батька він не прийняв та на неї не претендує / а. с. 96/.

12 листопада 1996 року до 1 ХДНК із заявою про відмову від спадщини звернулася дочка померлого ОСОБА_2, вказавши адресу свого проживання : ІНФОРМАЦІЯ_3, в якій вона зазначила, що спадщину після смерті батька вона не прийняла та на неї не претендує / а. с. 97/.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, який діяв на момент смерті ОСОБА_6Т , майно, нажите подружжя під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожний з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Враховуючи, що спірний будинок подружжям ОСОБА_6, які перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 липня 1947 року, було придбано під час шлюбу, 08 квітня 1997 року ОСОБА_6 ОСОБА_5 ХДНК було видано свідоцтво про право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями № 26 по вул.. Вешенській в м. Харкові, як на рівну частку в спільному сумісному майні, придбаному подружжям за час шлюбу, № 7-1709 / а. с. 99, 101/.

У зв'язку із відмовою інших спадкоємців від спадщини, 08 квітня 1997 року ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого ОСОБА_7 придбала право на спадкове майно, яке складається з 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями № 26 по вул. Вешенській в м. Харкові за р. № 7-1712 / а. с. 102/.

Відповідно до ст. 553 ЦК України /в редакції 1963 року/, який діяв на момент смерті ОСОБА_6, спадкоємець за законом або за заповітом, має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачка ОСОБА_2 протягом шести місяців з дня відкриття спадщини звернулася до нотаріальної контори із заявою про відмову від спадщини, в якій зазначила, що спадщину після смерті батька вона не приймала та не претендує на неї. Також встановлено в судовому засіданні районного суду, що позивачка ОСОБА_2 підтвердила, що цю заяву вона підписала добровільно, не під впливом насильства. Крім того, позивачка підтвердила, що на момент оформлення спадщини була згодна з тим, що власницею будинку стала мати. Тому районний суд обгрунтовано визнав, що відсутні підстави для визнання недійсною заяви ОСОБА_2 від 12 листопада 1996 року про відмову від спадщини.

Статтею 230 ЦК України передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійним.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав помилковим посилання позивачки на ст. 230 ЦК України, якою передбачено визнання правочину недійсним, оскільки в судовому засіданні встановлено, що 12 листопада 1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 будь-який правочин не укладався, в указаний день позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про відмову від спадщини. Тому районний суд правильно встановив, що посилання позивачки на введення її в оману ОСОБА_7 щодо подальшого розподілу будинку є безпідставними.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10, допитані судом першої інстанції пояснили, що за проханням ОСОБА_7 її діти - сторони по справі - відмовилися від спадщини, а вона за це пообіцяла розподілити будинок порівну між ними.

Судова колегія критично ставиться до цих пояснень, оскільки діючим законодавством не передбачена відмова від спадщини під умовою здійснити будь-які дії. Крім того, судова колегія приймає до уваги, що в період з 1996 року по 2009 рік, тобто за час життя своїй матері позивачка ОСОБА_2 не оспорювала видані ОСОБА_7 свідоцтва про право на спірний будинок, оскільки була згодна з тим, що саме її мати стала власником цього будинку.

Як вбачається з наданої судові будинкової книги позивачка ОСОБА_2 була знята з реєстрації в спірному будинку 09 липня 1977 року / а. с. 42-43/. При звертанні до нотаріальної контори із заявою про відмову від спадщини позивачка також зазначила, що проживала не в спірному будинку.

В зв»язку з наведеним районний суд обґрунтовано встановив, що посилання позивачки на те, що вона прийняла спадщину після смерті батька не знайшли свого підтвердження .

У зв'язку із чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва про право власності, виданих 08 квітня 1996 року 1 ХДНК на ім»я ОСОБА_7, оскільки вказані свідоцтва були видані у відповідності до норм чинного законодавства.

Крім того, судова колегія вважає правильним посилання суду першої інстанції, що позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на 1/6 частину спірного будинку після смерті батька ОСОБА_6 також задоволенню не підлягають, оскільки позивачка спадщину не приймала та від спадщини відмовилася.

Також з матеріалів справи вбачається, що 30 листопада 2009 року у м. Харкові померла ОСОБА_7 / а. с 107/. Вона залишила заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження - все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, заповіла таким чином : сину ОСОБА_4 3/4 частки, дочці ОСОБА_3 1/4 частку. Заповіт було посвідчено 30 жовтня 2006 року в ОСОБА_5 ХДНК за № 1 / а. с. 119/. Цей заповіт не скасовано та не змінено.

Відповідно до ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь- яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Таким чином, ОСОБА_7, як фізична особа з повною цивільною дієздатністю, призначила своїми спадкоємцями своїх дітей та розподілили між ним належне їй майно на свій розсуд.

Згідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка б належала б кожному з них у разі спадкування за законом ( обов»язкова частка).

Як вбачається з копії пенсійного посвідчення ОСОБА_2 з 19 січня 2006 року перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у Фрунзенському районі м. Харкова як пенсіонер / а. с. 11/, тобто на час відкриття спадщини після смерті матері ОСОБА_7 позивачка була непрацездатною, тому вона має право на обов»язкову частку у спадщині.

У разі відсутності заповіту сторони по справі, як діти померлої ОСОБА_7 мали б право кожний на 1/2 частину спірного жилого будинку, половина цієї частки становить ? частину. Тобто незалежно від змісту заповіту у відповідності до норм ст. 1241 ЦК України ОСОБА_2 має право на обов»язкову частку у спадщині яка становить ? частину спірного житлового будинку.

Саме таку частину будинку заповіла позивачці її мати ОСОБА_7, в даному випадку обов»язкова частка позивачки в спадщині співпала з часткою, яка була заповідана їй спадкодавцем.

В зв»язку з наведеним суд першої інстанції правильно зазначив, що відсутні підстави для визнання за позивачкою права власності на 5/24 частин спірного житлового будинку. Тому її вимоги в цій частині також обґрунтовано районним судом не задоволені.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи, що районний суд визнав, що заявлені позивачкою позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі, то відсутні підстави для стягнення з відповідача понесених позивачкою витрат по сплаті судового збору в розмірі 51 грн., витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 3000 грн.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, вони фактично повторюють доводи, викладені відповідачем в судовому засіданні суду першої інстанції та не спростовують висновків районного суду.

З огляду на вказане судова колегія знаходить, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, його рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 травня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних та цивільних справ у 20- денний термін з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: