Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-5195/2011 р. Головуючий у 1-й інстанції: Ніколова І.С.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2011 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Боєва В.В.,

суддів: Денисенко Т.С., Ломейко В.О.,

при секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 серпня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання договору дарування недійсним, визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку і визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, поділ спільного сумісного майна подружжя, стягнення грошової компенсації за 1/2 частину будівельних матеріалів та будівельних робіт, стягнення компенсації за 1/2 частину автомобіля,

ВСТАНОВИЛА :

У жовтні 2009 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання договору дарування недійсним, визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку і визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, поділ спільного сумісного майна подружжя, стягнення грошової компенсації за 1/2 частину будівельних матеріалів та будівельних робіт, стягнення компенсації за 1/2 частину автомобіля.

В позові зазначила, що 18.01.2001р. уклала шлюб з відповідачем, і проживала з ним однією родиною до 03.07.2009р.

В період шлюбу сторонами придбаний автомобіль марки ЗАЗ-110307, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 20000грн.

Крім того, позивач зазначає, що 07.08.2002 року подружжя ОСОБА_2 придбало житловий будинок 24 по вулиці Садстанції в м. Мелітополі, в знайомої позивача, ОСОБА_4, за 3700 доларів США. Попередньо домовлялася про купівлю позивач, гроші передавалися в її присутності, під час підписання самого договору купівлі-продажу позивач виходила з кабінету нотаріуса на її вимогу.

Після придбання будинку сторони разом зі спільною неповнолітньою дочкою сторін Аліною, ІНФОРМАЦІЯ_1, вселилися до будинку та проживали в ньому до 03.07.2009р., після чого відповідач вигнав її з хати з дитиною, пояснивши, що права на будинок вона не має, оскільки він йому подарований.

Отримавши довідку Комунального підприємства «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» про власника спірного будинку, позивач встановила, що дійсно між ОСОБА_4 та її чоловіком був укладений не договір купівлі-продажу, як вони домовлялися, а договір дарування, тому стверджує, що дізналася про порушення свого права в липні 2009 року, і вважає, що строк позовної давності за цими вимогами не пропустила.

На підставі викладеного просила суд стягнути на свою користь 10000 грн компенсації за 1/2 частину автомобіля марки ЗАЗ-110307, державний номерний знак НОМЕР_2; визнати договір дарування житлового будинку 24 по вул. Садстанції в м. Мелітополі, укладений 07.08.2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, недійсним; визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку 24 по вул. Садстанції в м. Мелітополі, укладений 07.08.2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, та визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного будинку; крім того, стягнути з відповідача судові витрати по справі.

В подальшому позовні вимоги доповнила, пояснивши суду, що, перебуваючи у шлюбі з відповідачем, в 2007 році, на спільні сумісні кошти подружжя, придбала наступні будівельні матеріали, а саме: 1) З т. щебеню, вартістю 650 грн., 2) 3000 шт. червоної цегли, вартістю 3000 грн., 3) 7 т. піску, вартістю 900 грн. , 4) 4000 шт. ракушняка, вартістю 4000 грн., 5) шифер у кількості 80 листів, вартістю 1200 грн., б) 10 т. цементу, вартістю 3500 грн., 7) 5 м? ліс, вартістю 3000 грн., 8) металеві гаражні ворота, вартістю 3000 грн., 9) р-р пеноізолу 2 т., вартістю 2300 грн., 11) піну монтажну у якості 10 банок, вартістю 270 грн., 12) металеві двері - 2 шт., вартістю 1500 грн., 13) 3 шт. дверей дерев'яних, вартістю 400 грн., 14) вікна пластикові у якості 3 штук, вартістю 5000 грн., 15) пластик у якості 451 кв.м., вартістю 2000 грн., 16) евро дошка у якості 117 кв.м., вартістю 4100 грн., 17) фурнітура для пластика, вартістю 2100 грн., 18) лінолеум у якості 42 кв.м., вартістю 2500 грн., 19) 3 шт. батареї, вартістю 2800 грн., 20) листів гипсокартону, вартістю 3000 грн., 21) дверні ручки якості б штук, вартістю 300 грн., 21) 2 дверних замка, вартістю 300 грн., а всього на загальну суму: 51 820 грн.

З цих матеріалів подружжя ОСОБА_2 в 2007 році побудувало гараж, розміром 7x9 м, а саме: цоколь, фундамент, стіни, кришу зробили стяжку підлоги та поштукатурили стіни, встановили гаражні, ворота, вартістю 5000 грн., а також повністю побудували прибудову до житлового будинку 24 по вулиці Садстанції в м.Мелітополі, яка складається з двох кімнат, площею 6x4 м. та 3x4 м., та коридору, розміром 1,5x9 м., для чого провели наступні будівельні робота, вибудували цоколь, фундамент, кладку та облицювання стін цеглою, дах, провели штукатурку стін, встановили вікна та двері, зробили стяжку підлоги, облицювання стін пластиком, евро дошкою та гіпсокартоном, уклали лінолеум, провели опалення, воду, електроенергію. Вартість будівельних та опоряджувальних робіть по будівництву даної прибудови складає приблизно 20 000грн.

Зазначена прибудова повністю готова до експлуатації, однак ОСОБА_6 не бажає здати даний об'єкт до експлуатації.

Остаточно позивач просила суд стягнути з ОСОБА_7 10 000 грн. компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки ЗАЗ-110307, державний номерний знак НОМЕР_2; визнати договір дарування житлового будинку 24 по вул. Садстанції в м. Мелітополі, укладений 07.08.2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, недійсним; визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку 24 по вул. Садстанції в м. Мелітополі, укладений 07.08.2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, визнати за собою право власності на 1/2 частину зазначеного будинку; стягнути з ОСОБА_6 1/2 частину вартості будматеріалів та будівельних робіт з будівництва прибудови до спірного будинку, згідно висновку № 1502 від 15.06.2011 року, в сумі 63 627 грн. 78 коп.; крім того, стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 серпня 2011 року позов задоволено частково.

Визнано договір дарування житлового будинку 24 по вул. Садстанції в м. Мелітополі, укладений 07.08.2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за р№ 3540, договором купівлі-продажу.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку 24 по вул. Садстанції в м. Мелітополі.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3А грошову компенсацію за 1/2 частину вартості спільного сумісного майна подружжя та судові витрати в сумі 79 089 грн. 78 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 252 грн 27 коп.

В задоволені решти позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

При вирішенні спору щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3А грошової компенсації за 1/2 частину вартості спільного сумісного майна подружжя та судових витрат в сумі 79 089 грн. 78 коп., суд першої інстанції вірно посилався на положення статей 68-71 СК України, якими врегульовані принципи здійснення права спільної сумісної власності після розірвання шлюбу; право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя; розмір часток та способи і порядок поділу такого майна.

Ухваливши рішення про стягнення на користь позивача з відповідача ОСОБА_7 10 000 грн. - компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки ЗАЗ-110307, державний номерний знак НОМЕР_2 - суд виходив з того, що автомобіль є неподільним майном та придбаний в період знаходження сторін в шлюбі. Це сторонами визнається та такий висновок суду сторонами не оскаржений.

Стягнувши з ОСОБА_6 на користь позивача 1/2 частину вартості будматеріалів та будівельних робіт з будівництва прибудови до спірного будинку та гаражу - в сумі 63 627 грн. 78 коп., суд першої інстанції виходив з обґрунтованості таких вимог та в частині визначення вартості врахував висновки судової будівельно-технічної експертизи № 1502 від 15.06.2011 року (а. с. 59-97).

Доводи апеляційної скарги стосовно необґрунтованості судового рішення в частині стягнення з відповідача грошової компенсації вартості будівельних матеріалів та робіт в розмірі 63627 грн. 78 коп., оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт затрат подружжя на будівництво прибудови та капітального гаражу, є неспроможними.

Так, в силу вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, якими визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, при цьому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін в суді апеляційної інстанції, роботи по будівництву прибудови до житлового будинку та капітального гаражу, розташованих за адресою: м. Мелітополь, вул. Садстанція, буд. 24 проводились під час подружнього життя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, проте ці будівлі не введені в експлуатацію, не зареєстровані в установленому законом порядку, а відтак, поділ самочинно зведеного майна неможливий. За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що витрачені подружжям кошти на здійснення прибудови до житлового будинку та гаражу є спільною сумісною власністю подружжя, а тому рішення суду в частині стягнення на користь позивача ? частини цих коштів відповідає обставинам справи та нормам матеріального права.

Крім того, при апеляційному розгляді справи представник відповідача зазначав, що відповідач не згодний з визначеною висновком експерта вартості будматеріалів та будівельних робіт з будівництва прибудови до спірного будинку та гаражу - в сумі 63 627 грн. 78 коп., проте, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надав інших доказів на підтвердження доводу стосовно іншої вартості будматеріалів та робіт.

Визнавши договір дарування спірного житлового будинку 24 по вул. Садстанції в м. Мелітополі договором купівлі-продажу та визнавши за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину цього будинку, суд першої інстанції посилався на положення ст. ст. 215, 235 ЦК України. При цьому суд виходив з того, що договір дарування є удаваним правочином, який вчинено ОСОБА_2 та ОСОБА_4 для приховання іншого правочину договору купівлі-продажу цього будинку. Суд вважав доведеним, що спірний житловий будинок було придбано відповідачем на підставі договору купівлі-продажу, а відтак житловий будинок 24 по вул. Садстанції в м. Мелітополі, придбаний відповідачем під час шлюбу з позивачем, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Проте, в цій частині висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Так, основний довід апеляційної скарги полягає в тому, що суд першої інстанції зазначив, що відповідач не заявляв клопотання про застосування строків позовної давності. Проте, відповідач заявляв про сплив строку позовної давності щодо визнання недійсним правочину договору дарування спірного будинку, що відповідно до правил ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Цей довід знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи в апеляційному суді.

Дійсно, в мотивувальній частині судового рішення зазначено, що при вирішенні спору щодо визнання договору дарування житлового будинку 24 по вул. Садстанції в м. Мелітополі недійсним та визнання його договором купівлі-продажу, визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину житлового будинку 24 по вул. Садстанції в м. Мелітополі, суд, враховуючи пояснення сторін, вважає, що трирічний строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки вона дізналась про порушення свого права в липні 2009 року, а відповідач, в свою чергу, заперечуючи цей факт, клопотання про застосування строків позовної давності не заявив (а. с. 118 на звороті).

Проте, такий висновок суду не відповідає обставинам справи та свідчить про неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а відповідно до вимог ст. 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для вимог про визнання правочину недійсним встановлено саме таку позовну давність. Спеціальна позовна давність в один рік (за статтею 258 ЦК України) застосовується лише до вимог, заявлених дарувальником про розірвання договору дарування в силу положень статті 728 ЦК України.

Частиною 3 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а частиною 4 цієї статті визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При апеляційному розгляді справи встановлено, що представник відповідача ОСОБА_8 в судовому засіданні, яке відбулось 09.08.2011 року (в 10 годин 39 хвилин 25 сек.) заявив клопотання про застосування строку позовної давності стосовно вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування спірного будинку. Це підтверджується записом фіксування судового засідання технічним засобом, який було прослухано колегією суддів при підготовці до розгляду даної справи, та журналом судового засідання (а. с. 114).

Представник відповідача скористався правами, наданими сторонам, та заявив про сплив строку позовної давності своєчасно до винесення судом рішення, а точніше до початку судових дебатів. За таких обставин суд першої інстанції повинен був діяти у відповідності до частини 5 статті 267 ЦК України та вирішувати питання щодо визнання (або невизнання) поважними причин пропущення ОСОБА_3 строку позовної давності щодо вимог про визнання недійсним договору дарування спірного будинку.

Як вже зазначалось вище, до оспорюваного договору дарування слід застосовувати загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється сторонами, що позивач ОСОБА_3 знала про договір відчуження спірного житлового будинку на користь відповідача ще до укладення цього договору, а в день укладення договору знаходилась в нотаріальній конторі, під час підписання договору ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вийшла з кабінету нотаріуса (а. с.118 на звороті).

Перевіряючи в судовому засіданні апеляційного суду довід апеляційної скарги стосовно того, чи має місце пропуск позивачем ОСОБА_3 строку позовної давності (тобто, строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу), судова колегія дійшла висновку, що ОСОБА_3, перебуваючи в шлюбі з відповідачем, проживаючи з ним в спірному будинку та знаходячись з ним в нормальних родинних стосунках, не могла не знати, де знаходяться правовстановлюючі документи на житловий будинок.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_3 не заперечувала того, що проживаючи в одному будинку з ОСОБА_2 з серпня 2002 року до липня 2009 року мала доступ до всіх правовстановлюючих документів, коштів, речей подружжя, а тому, безперечно, мала можливість ознайомитись з договором відчуження спірного будинку, на підставі якого її чоловік набув права власника цього будинку.

Тобто, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 261 ЦК України, ОСОБА_9 могла довідатися про порушення свого права, а саме, що між її чоловіком та ОСОБА_4 укладено не договір купівлі-продажу, а договір дарування житлового будинку своєчасно протягом трьох років з дня укладення цього договору, оскільки в цьому будь-яких перешкод відповідач ОСОБА_2 їй не чинив, що підтверджується показаннями позивача.

Твердження позивача ОСОБА_3, що вона узнала про порушення свого права тільки у липні 2009 року після розірвання шлюбу, а тому вона не пропустила строк позовної давності не знайшли підтвердження при апеляційному розгляді.

Таким чином, вищевикладені доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при апеляційному розгляді та свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з матеріалів справи та пояснень сторін при апеляційному розгляді, судова колегія дійшла висновку, що в цій частині позовних вимог має місце сплив позовної давності, а поважні причини пропущення ОСОБА_3 позовної давності відсутні, тому у відповідності до вимог частини 4 статті 267 ЦК України це є підставою для відмови у позові.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування житлового будинку 24 по вул. Садстанції в м. Мелітополі, укладеного 07.08.2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за р№ 3540, визнання цього договору договором купівлі-продажу та визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину житлового будинку 24 по вул. Садстанції в м. Мелітополі.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 серпня 2011 року в частині визнання договору дарування житлового будинку 24 по вул. Садстанції в м. Мелітополі, укладеного 07.08.2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за р№ 3540 договором купівлі-продажу та визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину житлового будинку 24 по вул. Садстанції в м. Мелітополі скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення: Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування житлового будинку 24 по вул. Садстанції в м. Мелітополі, укладеного 07.08.2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за р№ 3540, про визнання цього договору договором купівлі-продажу та визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину житлового будинку 24 по вул. Садстанції в м. Мелітополі.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: