Справа № 2-38/11
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 грудня 2011 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Слюсар Л.П.

при секретарі Шевченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Несен Володимир Андрійович про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач у грудні 2008 року звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Несен Володимир Андрійович про визнання заповіту недійсним. В ході розгляду справи позовні вимоги були уточнені. В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві і позивач та його представник в судовому засіданні посилалися на те, що ОСОБА_1 та його матері ОСОБА_4, на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1. В цій квартирі позивач постійно мешкає з 24 січня 1978 року по теперішній час. Відповідачка ОСОБА_2 є його знайомою, оскільки їх матері в свій час були подругами. ІНФОРМАЦІЯ_2 його мати ОСОБА_4 померла і в середині вересня поточного року він звернувся до нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори з питання оформлення спадщини за законом на належну матері частину її квартири. Однак під час дачі консультації від державного нотаріуса йому стало відомо про те, що 16 січня 2008 року приватний нотаріус Несен В.А. по реєстру №179 посвідчив заповіт від імені ОСОБА_4, згідно якого вона все своє майно заповідала ОСОБА_2 Одержана інформація про такий заповіт була для нього повною несподіванкою, в зв'язку з чим він відразу звернувся за роз'ясненням до приватного нотаріуса Несена В.А.. Останній в ході їх бесіди підтвердив факт посвідчення ним 16.01.2008 року заповіту від імені ОСОБА_4 та візуально пред'явив йому примірник заповіту. Ознайомившись з текстом заповіту від 16 січня 2008 року, позивач категорично заявляє про те, що прізвище ОСОБА_4 і підпис вчинені не матір'ю, а якоюсь іншою особою, що свідчить про незаконність такого заповіту. За період постійного проживання з матір'ю однією сім'єю, з дня його народження і до дня її смерті, він добре знає почерк матері та її особистий підпис, що дає йому підстави заперечувати законність вчиненого заповіту від імені матері на користь відповідачки. За період спільного проживання з матір'ю у них були виключно нормальні та довірливі відносини. Мати ніколи не заявляла про наміри розпорядитися належною їй частиною квартири без його відому і проти його інтересів і такої мети вона взагалі не могла ставити. Адже він був у матері єдиним сином, який постійно доглядав та піклувався про неї, був її опорою та надією, особливо в останні роки її тяжкої хвороби, пов'язаної з відсутністю зору. Його мати ОСОБА_4 в результаті травми, отриманої ще в дитинстві, страждала на захворювання очей, поступово втрачала зір та потім була визнана інвалідом. Черговим оглядом ВТЕК в 1974 році мати була визнана інвалідом ІІ групи по зору безстроково. Крім того, якщо заповідач унаслідок фізичної вади та хвороби не може власноруч підписати заповіт, а також його прочитати, то нотаріус повинен посвідчувати заповіт та ознайомлювати заповідача з текстом заповіту при свідках, що виконано не було. Просили суд: визнати заповіт від імені ОСОБА_4, згідно якого вона заповідала все своє все своє майно, належне їй на день смерті, ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Несен Володимиром Андрійовичем, 16 січня 2008 року по реєстру за №179, недійсним.

Відповідачка в судове засідання з'явилася. Позовні вимоги не визнала. Вказала на те, що з дитинства виховувалася в сім'ї позивача і він був їй як брат. З 1978 року по 1997 рік вона проживала в спірній квартирі, в ній народилися і двоє її дітей. Вона вважала ОСОБА_4 матір'ю, а та її донькою. Її діти вважали її бабусею. ОСОБА_4 заповідала їй належну їй частину квартири. Вони разом були в приватного нотаріуса і вона особисто підписувала заповіт.

В попередньому судовому засіданні приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Несен В.А. просив суд в задоволені позову відмовити. В попередньому судовому засіданні і в письмових поясненнях вказав ( а.с. 45), що 16 січня 2008 року до нього в приміщення, що є його робочим місцем приватного нотаріуса, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, звернулася громадянка ОСОБА_4 з проханням посвідчити її заповіт. До нього ОСОБА_4 привезла на автомобілі ОСОБА_2. Особу ОСОБА_4 було встановлено. В попередній бесіді з нотаріусом ОСОБА_4 висловила намір заповідати усе належне їй майно, майнові права та обов'язки, а також все те, на що за законом вона на день смерті матиме право, ОСОБА_2. За допомогою технічних засобів, нотаріусом було складено проект заповіту, роздруковано та передано ОСОБА_4 для ознайомлення. Оскільки ОСОБА_4 мала поганий зір, нотаріусом їй було запропоноване збільшуване скло на штативі, за допомогою якого вона прочитала заповіт та заявила, що саме такий заповіт вона хоче скласти, та його зміст відповідає її дійсним намірам. Після цього нотаріус роздрукував ще один примірник заповіту на спеціальному бланку нотаріальних документів серії ВКЕ №003809. Перед підписанням заповіту ОСОБА_4 особисто прочитала текст заповіту викладений на спеціальному бланку нотаріальних документів за допомогою збільшувального скла вголос, та заявила, що він повністю відповідає її намірам і особисто підписала обидва примірники заповіту. Після цього заповіт було посвідчено нотаріусом, проставлено печатку нотаріуса та він був зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, в якому ОСОБА_4 поставила свій підпис. Необхідності залучення свідків при посвідчені заповіту не було, оскільки ОСОБА_4 заявила, що вона бажає та може самостійно прочитати заповіт, підписати його та зробити відповідні записи.

Суд, заслухавши позивача, представника позивача, відповідачку, третю особу в попередньому судовому засіданні, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 10 грудня 1997 року, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів на підставі розпорядження від 10 грудня за №3/3849-97 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 ( а.с.15-17). ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с.10). Відповідно до заповіту від 16 січня 2008 року НОМЕР_1, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Несен В.А., зареєстрованому в реєстрі за №179, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті заповідала, усе належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов'язки, які належатимуть їй на день смерті, а також все те, на що вона за законом матиме право, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.46).

В судовому засіданні сторони не заперечували про те, що ОСОБА_4 і матір відповідачки були знайомі, ще до народження відповідачки. ОСОБА_4 і матір відповідачки були інвалідами по зору і працювали разом на підприємстві УТОС. Матір відповідачки проживала разом з ОСОБА_4 в її квартирі і продовжувала проживати в квартирі після народження ОСОБА_2 З 1978 року ОСОБА_2 проживала в спірній квартирі . Після одруження та народження дітей вона проживала в спірній квартирі до 1997 року. До дня смерті ОСОБА_4 всі спілкувалися між собою, в тому числі із позивачем, який був усиновлений сім'єю ОСОБА_4.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Позивачем заявлено вимогу, що визнання заповіту недійсним, оскільки він був підписаний не його матір'ю, а іншою особою.

Згідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.2 ст.1247 ЦК України заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

В ході розгляду справи судом за клопотаннями позивача були неодноразово витребувані докази та було призначено судову почеркознавчу експертизу.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи Дніпропетровського НДЕКЦ при ГУМВС України в Дніпропетровській області №64/04-113 від 06.07.2011 року, "Підпис, виконаний в графі "Підпис"в заповіті ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 від 16.01.2008 року виконано ОСОБА_4 ( а.с. 189-196) .

Представником позивача заявлялося клопотання, щодо призначення по справі повторної судово-почеркознавчої експертизи. Відповідно до ст.150 ЦПК України та роз'яснень, що містяться в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року №8 "Про судову експертизу в кримінальних та цивільних справах", відповідно до яких лише після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли з'ясовується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо, судом призначається додаткова експертиза. Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов'язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за істотних порушень процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

Згідно з ч.ч.6,7 ст.147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами встановленими ст.212 цього Кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути вмотивована в рішенні. Оскільки, висновок експерта не має переваг перед іншими засобами доказування, він також підлягає дослідженню і перевірці, а фактичні дані, що містяться в ньому, оцінюються судом за загальними правилами.

Оцінивши висновки, зроблені експертом, суд може покласти їх у основу свого рішення, в іншому випадку суд повинен мотивувати чому саме він не погодився з даним висновком експерта.

Оскільки зібрані зразки підпису ОСОБА_4 відповідали часу укладання заповіту, повно і всебічно були з'ясовані обставини у справі, і в суду не викликало сумнівів в правильності висновку експерта, описки допущені експертом при оформлені експертизи не впливали на вирішення питання по суті, а тому Ухвалою суду від 23.12.2011 року в проведені повторної судової - почеркознавчої експертизи позивачу було відмовлено.

Отже в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 разом із ОСОБА_2 16 січня 2008 року приїхали в приміщення, що є робочим місцем приватного нотаріуса, Несен В.А. розташованого за адресою: АДРЕСА_2 для посвідчення заповіту. Особу ОСОБА_4 було встановлено . За допомогою збільшувального скла ОСОБА_4 особисто підписала обидва примірники заповіту. Після цього заповіт було посвідчено нотаріусом, проставлено печатку нотаріуса та він був зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, в якому ОСОБА_4 поставила свій підпис. Необхідності залучення свідків при посвідчені заповіту не було, оскільки ОСОБА_4 заявила, що вона бажає та може самостійно прочитати заповіт, підписати його та зробити відповідні записи, що не суперечить Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

У відповідності зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд, з урахуванням наведеного, оцінюючи всі докази в їх сукупності, приходить до висновку що доводи позивача та його представника не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та задоволенню не підлягають.

Керуючись: ст.ст. 203,215 ЦК України, ст.ст.3, 7, 11, 15, 58, 59,60,88, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Л.П. Слюсар