АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2011 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого Котушенко С.П.

суддів Петренко І.О., Романюк М.М.

при секретарі Шило С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2010 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Кіровського РВ ДНУ УМВС України в Дніпропетровській області про вселення, зустрічними позовами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, треті особи приватний нотаріус ОСОБА_6, п'ята Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання договорів дарування недійсними, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2008 року ОСОБА_4 звернулась до суду з уточненим в ході розгляду справи позовом (а.с.103-106 т.1) до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Кіровського РВ ДНУ УМВС України в Дніпропетровській області про вселення. Позивачка вказувала на те, що на підставі договору дарування від 31 липня 2001 року їй належить квартира АДРЕСА_1.

Раніше власником цієї квартири був відповідач ОСОБА_3, який 15 березня 1996 року здійснив її відчуження на користь ОСОБА_2, проте до теперішнього часу залишається зареєстрованим в даній квартирі і не бажає знятися з реєстрації хоч постійно й проживає разом із своєю сім'єю по вул.Лісовій, 46, квартира1 в м.Дніпропетровську.

Відповідач ОСОБА_2 є її батьком, котрий 31 липня 2001 року подарував їй вказану квартиру і до її повноліття здійснював управління даною квартирою, де й проживає після припиненням сімейних відносин з її матірь'ю.

В 2008 році вона досягла повноліття, набула у повному обсязі дієздатності і повідомила батька про те, що бажає проживати в своїй квартирі, проте останній змінив замки на вхідних дверях, та перешкоджає їй у вселенні та у користуванні спірною квартирою.

06 вересня 2008 року відповідач ОСОБА_3 самоправно, без згоди власника зайняв належну їй квартиру, чим також створює перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивачка просила вселити її в спірну квартиру; зобов'язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передати їй ключі від вхідних дверей та не перешкоджати у користуванні і розпорядженні квартирою; визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірною квартирою і зобов'язати відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Кіровського РВ ДНУ УМВС України у Дніпропетровській області зняти ОСОБА_3 з реєстрації в даній квартирі; виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і спірної квартири.

ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договорів дарування недійсними. В обґрунтування своїх вимог вказував на те, що раніше був власником спірної квартири, а 15 березня 1996 року подарував її брату - ОСОБА_2 Підставою для оформлення договору дарування була воля їх батька - ОСОБА_7, про те, щоб після його смерті, з метою запобігання суперечок між синами з приводу спадщини, все належене батькові майно перейшло йому - ОСОБА_3

Гарантією виконання волі батька було оформлення договору дарування квартири на користь ОСОБА_2, за умови, що він - ОСОБА_3 буде мати і у подальшому безстрокове право користування квартирою, а ОСОБА_2 не буде передавати цю квартиру у власність іншої особи.

В серпні 2008 року він довідався про те, що брат в 2001 році, будучи тяжко хворим, в період знаходження на стаціонарному лікуванні, подарував вказану квартиру своїй неповнолітній доньці ОСОБА_4 і факту події оформлення договору дарування не пом'ятає.

Посилаючись на укладення договору дарування квартири з ОСОБА_2 під впливом помилки, ОСОБА_3, на підставі ст.56 ЦК України 1963 року, просив обидва договори дарування визнати недійсними.

ОСОБА_2 також звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позову вказував, що є власником спірної квартири на підставі договору дарування від 15 березня 1996 року. За домовленістю з братом ОСОБА_3 після укладання вказаного договору за останнім залишилося право користування квартирою, і він в ній зареєстрований.

На початку серпня 2008 року, після розірвання шлюбу з ОСОБА_5, остання повідомила його про оформлення ним 31 липня 2001 року договору дарування квартири на користь доньки.

Посилаючись на те, що з 22 липня до 29 серпня 2001 року він знаходився на стаціонарному лікуванні у зв'язку із значним кризовим загостренням гіпертонічної хвороби та інфарктом головного мозку, в момент укладення договору дарування він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, чим скористалася на той час його дружина ОСОБА_5, яка є за фахом лікарем, ОСОБА_2 просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 31 липня 2001 року.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2010 року позов ОСОБА_4 задоволено, а в задоволенні зустрічних позовів відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2І та ОСОБА_3 ставлять питання про скасування рішення, як незаконного та про ухвалення нового рішення.

Вивчивши доводи скарг, перевіривши їх матеріалами справи, колегія суддів вважає апеляційні скарги підлягаючими частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 грудня 1993 року квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3, котрий 15 березня 1996 року подарував її ОСОБА_2 (а.с.70, 69 т.1).

За договором дарування від 31 липня 2001 року ОСОБА_2 здійснив відчуження вказаної квартири на користь ОСОБА_4 (а.с.7 т.1).

У відповідності з ч.1 ст.56 ЦК України 1963 року угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Встановивши, що ОСОБА_3 на момент укладення договору дарування квартири від 15 березня 1996 року не діяв під впливом помилки, оскільки ця квартира належала дарителю, а не його батькові; зазначений договір не містить умов про надання дарителю безстрокового права користування цим житлом; а також те що ОСОБА_3 є неналежним позивачем за вимогою про визнання недійсним договору дарування від 31 липня 2001 року, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення його позову.

При встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм процесуального права, рішення суду в цій частині відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи, а тому підлягає залишенню без змін.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольняючи позов ОСОБА_4, суд виходив з того, що відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 17 травня 2010 року ОСОБА_2 на момент укладення договору дарування від 31 липня 2001 року яким-небудь психічним захворюванням не страждав, за своїм психічним станом у той період часу він міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Погодитись з таким висновком суду не можна з огляду на наступне.

У відповідності з ч.1 ст.55 ЦК України 1963 року угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Для визначення наявності такого стану на момент укладання правочину суд відповідно до ст.145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Згідно до ст.150 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту.

Повторна експертиза призначається, коли є сумніви в правильності висновку експерта, пов'язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності.

З обставин справи вбачається, що відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №59 від 17 травня 2010 року, проведеної відділенням судово-психіатричних експертиз комунального закладу "Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня", ОСОБА_2 в момент укладення договору дарування від 31 липня 2001 року не страждав психічним захворюванням і міг розуміти значення своїх дій (т.2 а.с.5-7).

Оскільки експертами не надано відповіді на всі поставлені судом питання в ухвалі від 13 жовтня 2009 року (т.2 а.с.2-3) та були досліджені не всі матеріали стосовно стану здоров'я підекспертного, висновок експертизи пов'язаний з його недостатньою обґрунтованістю, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2011 року визнано необхідним призначення повторної судово-психіатричної експертизи (т.2 а.с.227-228).

За висновком повторної амбулаторної судово-психіатричної експертизи №1141 від 10 листопада 2011 року, проведеної Київським міським центром судово-психіатричної експертизи (т.3 а.с.2-8) ОСОБА_2 на момент укладення договору дарування квартири від 31 липня 2001 року страждав психічним порушенням у вигляді: гострого періоду порушення мозкового кровообігу на тлі частих гіпертонічних кризів церебрального характеру і органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з психоорганічним синдромом (F079), які за ступенем своєї вираженості тоді істотно впливали на його можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

ОСОБА_2 за своїм психічним станом на 31 липня 2001 року не міг в повній мірі вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізувати його своїми діями, а також усвідомлювати фактичний зміст своїх дій і їх наслідків.

З урахуванням викладеного рішення суду в зазначеній частині не може залишатись в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про визнання недійсним договору дарування квартири від 31 липня 2001 року та про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4

Посилання ОСОБА_4 та її представника на порушення ОСОБА_2 строку звернення до суду за захистом своїх прав, не є підставою для відмови останньому в задоволенні позову, оскільки про наявність оспореного договору останній довідався тільки в серпні 2008 року, а згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пояснення свідка ОСОБА_8 про те, що в серпні 2001 року ОСОБА_2 повідомив родичів про дарування квартири доньці, з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи від 10 листопада 2011 року, не свідчить про порушення ОСОБА_2 строку звернення до суду за захистом своїх прав. Крім того вказаний свідок є близькою родичкою ОСОБА_4 і заінтересована в результаті вирішення спору на її користь.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2010 року в частині задоволення позову ОСОБА_4, відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 та стягнення судових витрат скасувати. В задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити. Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 31 липня 2001 року.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: