АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/991/11 Справа № 22ц-9268/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Котушенко С.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2011 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого Котушенко С.П.

суддів Петренко І.О., Романюк М.М.

при секретарі Костюк Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18 травня 2011 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2009 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу. Позивачка вказувала на те, що 24 серпня 2003 року між ними був укладений договір позики на суму 5 000 доларів США строком на пять років. На підтвердження укладання цього договору та його умов відповідачем була надана розписка.

Посилаючись на те, що у встановлений термін ОСОБА_4 не виконав свого обовязку щодо повернення боргу, позивачка просила стягнути з нього на свою користь суму основного боргу, яка станом на 24 серпня 2008 року становить 24 219 грн.; проценти за договором позики, розмір яких визначено на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 24 серпня 2003 року по 24 червня 2009 року у розмірі 13 478,31 грн.; 3% річних від простроченої суми за період з 25 серпня 2008 року по 24 червня 2009 року у сумі 605,14 грн.; втрати від інфляції за період прострочки повернення боргу - 3 494,84 грн.; втрати від зміни курсу гривні по відношенню до долара США - 13 832,50 грн. та витрати по справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18 травня 2011 року в задоволенні позову вімовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення, як постановленого з порушенням норм матеріального права при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи та про ухвалення нового рішення.

Вивчивши доводи скарги, перевіривши їх матеріалами справи, колегія суддів вважає апеляційну скаргу підлягаючою частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачка не надала письмових доказів про передачу в борг грошових коштів відповідачу, а пояснення свідка не можуть бути підтвердженням наявності боргу.

З таким висновком суду погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позивачка надала суду розписку відповідача про отримання ним 24 серпня 2003 року в борг суми еквівалентної 5 000 доларам США строком на пять років.

В своїх запереченнях проти позову (а.с.29-31) відповідач визнав, що вказана розписка виконана ним власноручно але іншій особі, а не позивачці.

Доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_3 грошей від позивачки не отримував і ніяких обовязків відносно неї на себе не брав безпідставні. Письмових доказів, які б свідчили про те, що грошові кошти відповідачем не були одержані від позивачки суду не надано, а рішення суду, згідно з ч.2 ст.1051 ЦК України, не може ґрунтуватися на показаннях свідків для підтвердження того, що гроші не були одержані позичальником від позикодавця.

Крім того зазначені доводи представника відповідача спростовуються поясненнями в суді свідка ОСОБА_5, в присутності якого відповідач отримав від позивачки зазначену суму і написав їй вказану розписку.

Таким чином, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики, а відсутність в ній прізвища позикодавця не має суттєвого значення, оскільки наявність розписки у позивачки свідчить про отримання позики саме від неї.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобовязання, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з нього отриману від позивачки суму.

Вказана сума станом на 24 червня 2009 року (всі розрахунки в позовній заяві зроблені саме на цю дату) складає 38 055 грн. (за курсом НБУ 7,611 грн. за 1 долар США). Але враховуючи межі позовних вимог про стягнення суми боргу, яка станом на 24 серпня 2008 року становила 24219 грн. плюс витрати від курсової різниці станом на 24 червня 2009 року у розмірі 13 832,50 грн. ця сума складає 38051,50 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

За правилами ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи, що облікова ставка НБУ станом на 1 січня 2004 року становила 7%, з 9 червня 2004 року 7,5%, з 7 жовтня 2004 року - 8%, з 9 листопада того ж року 9%, з 10 серпня 2005 року 9,5%, з 10 червня 2006 року 8,5%, з 1 червня 2007 року 8%, з 1 січня 2008 року 10%, з 30 квітня того ж року 12%, з 16 червня 2009 року 11%, розмір процентів від суми позики за період з 1 січня 2004 року по 24 червня 2009 року становить 14 243,02 грн. Але враховуючи межі позовних вимог про стягнення суми процентів у розмірі 13 478,31 грн., судова колегія вважає за необхідне стягнути з відповідача саме цю суму.

В задоволенні позову щодо стягнення процентів за період з моменту укладення договору по 1 січня 2004 року необхідно відмовити з урахуванням того, що норми ст.ст.170, 374 ЦК УРСР не допускали встановлення процентів за грошовими зобовязаннями фізичних осіб.

Згідно зі ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Частина 2 вказаної статті передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором.

На підставі цього судова колегія вважає за необхідне стягнути з відповідача за порушення грошового зобовязання за період з 24 серпня 2008 року по 24 червня 2009 року 605,14 грн. (24 219 грн. х 3% : 365 днів х 304 дні).

Оскільки індекс інфляції це покажчик характеристики динаміки загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлені в національній валюті гривні, норма ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленої інфляції поширюється тільки на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, яке визначене договором у гривні.

Судом встановлено, що сторонами був укладений договір позики в іноземній валюті, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення боргу з урахуванням встановленої інфляції задоволенню не підлягають.

Враховуючи те, що суд першої інстанції не взяв до уваги наведені обставини та норми закону, що регулюють встановлені правовідносини, висновки суду суперечать матеріалам справи, постановлене судове рішення, на підставі п.3,4 ст.309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивачки (38051,50 + 13 478,31 + 605,14) = 52 134,95 грн. та про відмову в задоволенні іншої частини позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18 травня 2011 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 52 134,95 грн. (пятдесят дві тис. сто тридцять чотири грн. 95 коп.) та судові витрати у розмірі 551,35 грн. (пятсот пятдесят одна грн. 35 коп.). В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: