АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-905/11 Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2011 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Тимчук Л.А. Суддів : Мартсва С.Ю., Чічіля В.А. При секретарі Колодюк О.П.

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 грудня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» про визнання кредитного договору удаваним правочином,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2010 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом визнання кредитного договору удаваним правочином до ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит», мотивуючи тим, що 16 травня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № 2620 з цільовим призначенням для придбання нежитлового приміщення (перукарні). З метою забезпечення виконання за кредитним договором було укладено договір іпотеки предметом якого є нежитлове приміщення в м. Полтава, вул. Калініна, 42. Вважає валютний кредитний договір удаваним з метою приховання іншого правочину - надання кредиту в національній валюті України. Придбання нерухомого майна проводилося в гривні.

Просила:

визнати кредитний договір №2620 від 16 травня 2007 року укладений між ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» та ОСОБА_2 - удаваним правочином;

визнати кредитний договір №2620 від 16 травня 2007 року укладений між ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» та ОСОБА_2 в національні валюті України в сумі 398950 грн. на умовах визначених в договорі, внести зміни до кредитного договору у формі договору приєднання за яким «п. 2.1. кредитного договору №2620 від 16 травня 2007 року зазначити в такій редакції: «ОСОБА_3 надає Позичальникові в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності Кредитні ресурси в сумі 398950 грн. з оплатою по процентній ставці 12% річних.»;

змінити додаток №1 до кредитного договору №2620 від 16 травня 2007 року;

зобов'язати банк здійснити перерахунок нарахування штрафних санкцій та пені за несвоєчасну оплату кредиту;

застосувати наслідки удаваного правочину та визнати, що станом на 20 вересня 2010 року ОСОБА_2 сплатила ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» суму коштів.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 10 грудня 2010 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» про визнання кредитного договору удаваним правочином відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну скаргу ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги а рішення залишити без змін.

Заслухавши судцю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія судців вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи 16 травня 2007 року між TOB «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №2620 та надано кредитні кошти в сумі 70000 доларів США з оплатою процентів 12% річних для придбання нежитлового приміщення (перукарні), яка розташована: м. Полтава, вул. Калініна, 42, загальною площею 31,9 кв.м.

Із заяви про видачу готівки вбачається, що позивач ОСОБА_2 отримала 70000 доларів США за вказаним кредитним договором.

Статтею 215 ЦК України визначено підстави недійсності правочину, якими є недодержання в момент вчинення правочину вимог, встановлених ч.ч.І-З, 5,6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.І ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Метою удаваного правочину є приховання іншого правочину, для досягнення чого повинні бути умисні дії сторін.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що на момент укладення кредитного договору сторони дотримались вимог закону і досягли згоди щодо вказаного правочину. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, правочин було спрямовано на реальне настання правих наслідків.

Доводи апелянта про незаконність укладення договору в іноземній валюті не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Проаналізувавши матеріали справи, докази у справі колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивач мав повноваження на надання кредиту в іноземній валюті і його дії при наданні кредиту не суперечать чинному законодавству, зокрема, Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року.

Законодавством України визначено, що гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, а обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку встановлених законом.

Законом України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями на підставі банківської ліцензії.

З наданих відповідачем документів вбачається, що «ОСОБА_3 та Кредит» має банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, дозвіл на право здійснення операцій визначених п.п.1,4 ч.ч.2,4 ст. 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» та додаток до дозволу в якому зазначено перелік операцій які має право здійснювати банк.

Таким чином місцевий суд правомірно визнав, що банк має право здійснювати операції з валютними цінностями, однією із яких кредитування в іноземній валюті.

Посилання апелянта ОСОБА_2 про те, що вона не була попереджена про валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором є небгрунтованими виходячи з наступного.

Статтею 36 Закону України «Про національний банк» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України.

Валютні курси, як зазначено у ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються Національним Банком України за погодженням із Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, відповідно до Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Таким чином, укладаючи кредитний договір про надання коштів у іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Крім того, виходячи зі змісту ст. ст. 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не ставлять під сумнів правильність рішення суду першої інстанції, а тому підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.303 п.І ч.І ст.307, ст.ст.308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 грудня 2010 року залишити без

змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя: Тимчук Л.А.

Судді: Мартєв С.Ю., Чічіль В.А.