Справа № 22-ц-2538/11 Головуючий у 1 інстанції: Зима І. Є.
Категорія - 39 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Курій Н.М.,

суддів: Бойко С.М., Мацея М.М.,

за секретаря: Кубішин І.В.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства КуДіна рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 17 листопада 2010 року у справі за позовом Приватного підприємства КуДідо ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та зобовязання до вчинення дій щодо спростування інформації,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 17 листопада 2010 року, з урахуванням ухвали Шевченківського районного суду м.Львова від 13 грудня 2010 року, в задоволені позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

В апеляційній скарзі Приватне підприємство КуДіставить питання про скасування рішення та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що згідно із статтею 68 Конституції України, яка кореспондується з положеннями частини 2 статті 10 Конвенції захист прав людини та основних свобод, рішенням Конституційного Суду України 8-рп/2003 від 10.04.2003р. Про поширення неправдивих відомостейта частинами 3-4 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27 лютого 2009 року Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію, оскільки наявність у зверненнях до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою цивільно-правову відповідальність згідно з законодавством України, проте, на вищезазначені норми матеріального права районний суд уваги не звернув.

Апелянт стверджує, що у судовому засіданні 22.10.2010р. відповідач ОСОБА_2 підтвердив, що поширив інформацію щодо невиплати йому заробітної плати у сумі 5000 грн. за період з 20.12.2006р. 01. 08.2007р. щонайменше п'ятьом фізичним особам, т.ч. ОСОБА_3, а, відтак, на думку апелянта, факт поширення наведеної інформації з врахуванням вимог ч. 1 ст.61 ЦПК України доказування не потребував.

Апелянт зазначає, що районним судом не надано належної оцінки тому факту, що відповідач ОСОБА_2 ніколи у трудових відносинах із підприємством не перебував, оскільки він сам у судовому засіданні 22.10.2010р. повідомив, що при вирішення питання оформлення та прийняття на роботу з керівництвом ПП КуДіне зустрічався і не розмовляв, жодних наказів про прийняття на роботу йому не представлялось, а усі формальності, у т.ч. оформлення трудової книжки за окрему плату, проводила ОСОБА_4, яка згідно з наказом № 12/К від 08.04.2005 р. була звільнена з роботи.

Окрім того, апелянт звертає увагу на те, що відповідач під час розгляду справи не представив районному суду трудової книжки чи то будь-якого іншого документа, що міг би свідчити про те, що він був у трудових відносинах з ПП КуДі, а тому і поширювати інформацію щодо невиплати йому заробітної плати за період з 20.12.2006р. 01. 08.2007р. права не мав.

Відповідач ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги в судовому засіданні заперечив, просив її відхилити, залишивши без змін рішення районного суду.

Позивач в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про день та час судового засідання, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого листа з повісткою про розгляд справи на 05.12.2011р. (а.с.99), про причини неявки суд не повідомив та з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення ОСОБА_2, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.04.10 року ОСОБА_2 звернувся зі скаргою до прокуратури Залізничного району, мотивуючи своє звернення тим, що він перебував у трудових відносинах з ПП КуДіі за період з 20.12.06 р. по 01.08.07 р. йому не було виплачено заробітну плату в розмірі 5 000 грн. ОСОБА_4 обставина, тобто факт звернення з означеною скаргою, відповідачем не оспорювалась.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 94 ЦК України, юридична особа має право на недоторканість її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Згідно із п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

У п. 16 означеної Постанови Пленуму Верховного Суду України міститься розяснення про те, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. При цьому суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей

орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте, в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

У згаданому вище Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року №8-рп/2003 (справа про поширення відомостей) висловлено думку Конституційного Суду України про те, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу (1963 року Захист честі, гідності та ділової репутації) не можуть вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу.

Ураховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи в позові, дійшов правильного висновку, що звернення відповідача ОСОБА_2 до прокуратури Залізничного району м. Львова зі скаргою на ПП КуДіз приводу невиплати заробітної плати, не є поширенням недостовірної інформації, оскільки таке було викликано бажанням відповідача захистити свої права у відповідності до вимог ст. 40 Конституції України, Закону України Про прокуратурута Закону України Про звернення громадян.

Що стосується твердження апелянта про повідомлення інформації, викладеної у вищезгаданому зверненні відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, то таке твердження перевірялось судом першої інстанції та не знайшло свого підтвердження, оскільки допитаний як свідок ОСОБА_3 суду першої інстанції пояснив, що йому не відомо, за який період та яку саме суму зарплати заборгували ОСОБА_2

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки стосуються питань спростування фактів скарги відповідача до прокуратури Залізничного району м. Львова, яка листом №1-08 від 25.06.2010р. повідомила ПП КуДіпро те, що за результатами звернення гр. ОСОБА_2, останньому рекомендовано звернутися в суд за захистом своїх, на його думку, порушених трудових прав (а.с.4).

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом правильно встановлено фактичні обставини справи, зібраним доказам дана оцінка, правильно застосований матеріальний закон та дотримана процедура розгляду справи, передбачена ЦПК України, тому колегія суддів доходить висновку, що рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст. 315 ЦПК, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства КуДівідхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 17 листопада 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Львівської області Курій Н.М.