Справа № 22-ц-2696/11 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П. С.
Категорія - 41 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Курій Н.М.,

суддів: Зверхановської Л.Д., Бойко С.М.,

за секретаря Кубішин І.В.,

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 лютого 2011 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 лютого 2011 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_10 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третьої особи Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання порядку користування жилою площею кв. 61-62 на вул.. Шевченка, 320 у м. Львові та зобовязання відповідачів солідарно сплачувати комунальні послуги, а також відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_10, третьої особи Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, ВАТ Львівобленерго, ВАТ Львівгаз, ЛКП Рясне - 402, органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про зміну договору житлового найму кв. 61-62 на вул. Шевченка, 320 у м. Львові.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 посилаються на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи тому просять рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення їх позовних вимог.

Зазначають, що суд першої інстанції при постановленні рішення не врахував того, що спірна квартира складається фактично з 2-ох ізольованих квартир і тому її можна поділити між двома групами мешканців, надавши їхній сімї меншу за розміром площу частини спірної квартири. Апелянти вважають, що посилання суду на те, що розмір житлової площі буде меншим ніж 8,2 кв.м є неправильним, оскільки при наявній кількості мешканців така площа вже є менша ніж 8,2 кв.м.

Апелянти ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 стверджують, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки в рішенні суду ґрунтується на неповно та не обєктивно досліджених матеріалах справи. Зазначають, що висновок суду про те, що при запропонованому варіанті розподілу спірної квартири, площа, яка припадає на кожного члена сімї є меншою, а ніж та, якою вини користувалися до тепер суперечить дійсним обставинам справи. Апелянти просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення їх позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін у справі, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5, на склад сімї із семи осіб - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_14 надано квартиру № 61/62 на вул. Шевченка, 320 у м. Львові на підставі ордеру на жиле приміщення №007871 від 30.03.1988р. згідно з рішенням виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Львова №84 від 15.03.1988р. Спірна квартира складається з пяти житлових кімнат та обєднана в одну квартиру, загальна площа якої становить 117,70 кв.м., а житлова площа 69,80 кв.м.(а.с.6-7).

Як вбачається із довідки, виданої ЛКП Рясне-402від 08.09.2010р. сторони у справі, зареєстровані у зазначеній вище квартирі, проживають у ній та не оформили документів про право приватної власності на дану квартиру. (а.с.6).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частина 2 зазначеного Кодексу стверджує, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а ч. 2 цієї статті визначає способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу

державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом,

що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 103 Житлового кодексу Української РСР, договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім'ї, наймодавця, за винятком випадків, передбачених Основами житлового законодавства Союзу РСР

і союзних республік, іншими законодавчими актами Союзу РСР і цим Кодексом.

Стаття 104 цього ж Кодексу встановлює, що член сім'ї наймача вправі вимагати за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого

договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу.

У разі відмови членів сім'ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985р. №2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу Українивстановлює, що в силу ст.104 ЖК суд має право задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі.

При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача, йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак, поділ не може бути допущений, коли це приведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

Відмовляючи у задоволенні первісного та зустрічного позовів, судом першої інстанції обєктивно досліджено всі можливі та запропоновані сторонами варіанти поділу спірної квартири та зроблено відповідні висновки, щодо порушення житлових прав наймача та членів його сімї на підставі чого ухвалено обґрунтоване судове рішення.

Судом першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні позовної вимоги первісного позову щодо зобовязання відповідачів солідарно сплачувати комунальні послуги з посиланням на те, що спосіб захисту порушених прав, який обрали позивачі, не відповідає вимогам ст.16 ЦК України, оскільки чинним законодавством передбачено обовязок наймачів та членів їх сімей проводити оплату за отримані комунальні послуги.

Інші доводи апеляційних скарг аналогічні доводам первісного та зустрічного позовів, досліджувалися судом першої інстанції, їм дана оцінка в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому доходить висновку, що підстави для його скасування відсутні й апеляційну скаргу на оскаржуване рішення слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст. 315 ЦПК, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 лютого 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Львівської області Курій Н.М.