АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2011 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Болтунової Л.М.

суддів Тамакулової В.О., Козлова С.П.

при секретарі Куць О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2011 року, по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на 1/2 частину квартири , -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2010 року позивач звернувся в суд з позовом і просив ухвалити рішення, яким розірвати договір довічного утримання, який був укладений між ним, його дружиною ОСОБА_4, ним та відповідачем 27 червня 1997 року та визнати за ним право власності на ? частину квартири.

Вказав, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.06.1994 року йому та дружині належала квартира АДРЕСА_1. Після укладеного договору, відповідно до якого вони передали у власність відповідача зазначену квартиру, ОСОБА_2 зобовязався повністю утримувати їх, забезпечувати харчуванням, одягом, доглядом та необхідною допомогою. Вартість матеріального забезпечення встановлена в сумі 34 грн. щомісячно.

Зазначений договір виконувався відповідачем до смерті ОСОБА_5, після чого він перестав надавати йому необхідну допомогу та належний догляд за ним. В травні 2010 року він вже звертався до суду з позовом про розірвання даного договору, однак на прохання сина, який обіцяв вирішити спір мирним шляхом, він відмовлявся від позову, але ж відповідач, після закриття провадження по справі продовжував порушувати договір довічного утримання. Просив задовольнити його вимоги в повному обсязі.

Відповідач позов не визнав.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Судом розірвано договір довічного утримання від 27 червня 1997 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та посвідчений державним нотаріусом Новомосковської держнотконтори в реєстрі № 2771. За ОСОБА_3 визнано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду в частині задоволених вимог, та ухвалення нового рішення про відмову в позові, вважаючи його незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити.

З матеріалів справи вбачається, що 27 червня 1997 року між позивачем, його дружиною ОСОБА_5 та відповідачем був укладений договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Новомосковської держнотконтори, Дніпропетровської області. Згідно умов даного договору позивач і його дружина передали у власність ОСОБА_2 належну їм на підставі свідоцтва про право на житло квартиру АДРЕСА_2. В свою чергу, відповідач зобов'язався довічно утримувати їх, забезпечуючи харчуванням, доглядом, необхідною допомогою.

Пунктом 5 договору вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду та необхідної допомоги) встановлена сторонами в сумі 34 грн. щомісячно.

У серпні 2010 року позивач звернувся до суду з вимогами про розірвання зазначеного вище договору довічного утримання та визнання за ним права власності на ? частину спірної квартири, посилаючись на те, що набувач після смерті його дружини, яка померла 04 квітня 2005 року, перестав здійснювати за ним належний догляд.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли неприязливі стосунки, що є неможливим для виконання умов вказаного договору довічного утримання, який в свою чергу не передбачає конкретних способів утримання позивача, і виходячи з засад розумності та справедливості, дії відповідача розцінив як неналежне виконання умов договору, які не залежать від наявності його вини.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають вимогам ст.ст. 213-215 ЦПК України.

Статтею 755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Посилання відповідача на те, що він допомагав позивачу матеріально, забезпечував продуктами харчування, ліками, сплачував комунальні платежі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідачем, як в суді першої інстанції, так і в апеляційній інстанції не було надано будь-яких доказів, (крім свідків), які б спростовували доводи позивача.

Доводи ОСОБА_2 та його посилання на пояснення свідків, що ОСОБА_3 не потребує цілодобового догляду, здатен самостійно пересуватися та вчиняти певні дії, колегією суддів не приймається до уваги, та спростовуються матеріалами справи, а саме: довідкою МСЕК від 05.05.2008 року, де зазначено, що ОСОБА_3 потребує постійного стороннього догляду, має 1 групу інвалідності опорно- рухомого апарату (а.с.6), а також довідкою про його стан здоров*я. (а.с.25)

Крім того, посилання відповідача в апеляційній скарзі про те, що на його думку на позивача впливають якісь сторонні люди, нічим не підтверджено, являється припущенням, що суперечить вимогам п.4 ст.60 ЦПК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права, підстав для його скасування, під час апеляційного розгляду справи, не встановлено. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, які викладені в рішенні.

Керуючись ст.ст.303, 308, 314 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: