АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2011 року м. Дніпропетровськ

колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді: Городничої В.С.,

суддів: Глущенко Н.Г., Баранніка О.П.

при секретарі: Лещинській О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про повернення боргу,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2009 року позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що 27 лютого 2009 року ОСОБА_4 позичила у нього 169119 грн. строком на три місяці, про що складено відповідну розписку (в розписці вказано повернення за першою вимогою). 23 квітня 2009 року Ждан CO. знову позичила у позивача 217281 грн., про що також була надана відповідна розписка. Звернувшись в червні 2009 року з вимогою до відповідачки про повернення боргу, вона відмовилась його повертати.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2011 року позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача борг у сумі 386400 грн., 3% річних у сумі 7728 грн., інфляційні у сумі 31112,96 грн. В решті позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Перевiривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегiя суддiв вважає, що скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних пiдстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що між сторонами укладено договори позики, підтвердженням чого є оригінали розписок позичальника ОСОБА_2

27 лютого 2009 року відповідач позичила у ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 152306 грн. (19780 доларів США по курсу НБУ), зобовязуючись повернути за першою вимогою, про що надала відповідну розписку.

23 квітня 2009 року ОСОБА_4 позичила у позивача грошові кошти в сумі 195680 грн. (25413 доларів США по курсу НБУ), зобовязуючись повернути за першою вимогою, про що також надала відповідну розписку. Зазначені розписки засвідченні свідками ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Згідно висновку №183 судово-технічної експертизи документів, розписки надані позивачем до суду є оригіналами. Згідно висновку експерта тексти та підписи від імені ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в розписках від імені ОСОБА_4 від 27 лютого 2009 року та від 23 квітня 2009 року виконані пастою для кулькових ручок.

Розписка надана відповідачем є кольоровою копією. Згідно висновку експерта дана розписка від імені ОСОБА_4 від 23 квітня 2009 року являє собою кольорову копію, яка виготовлена за допомогою кольорових чорнил струминного принтера.

В добровільному порядку повернути позивачу на його усну вимогу суму боргу за двома позиками від 27 лютого 2009 року та 23 квітня 2009 року ОСОБА_4 відмовилась.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Частиною 2 ст. 533 ЦК України передбачає, що якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Згідно ст.ст. 625, 1050 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд правильно виходив з того, що договори позики укладені сторонами відповідно до вимог ст. 1046 та ст. 1051 ЦК України як між фізичними особами, а тому підлягає стягнення сума боргу за двома позиками згідно розписок позичальника ОСОБА_2 від 27 лютого 2009 року та 23 квітня 2009 року у гривнях за офіційним курсом долара США, який на час звернення до суду складав: 1 долар США 7,98 грн.

Крім того, судом першої інстанції обґрунтовано та відповідно до норм чинного законодавства стягнуто з відповідача на користь позивача 3% річних за період прострочення зобовязання та інфляційні виходячи з суми боргу за договором позики по двом борговим розпискам.

Доводи відповідача про неодержання грошей від позикодавця, укладення договору позики під його тиском, наявності в його діях ознак шахрайства не знайшли підтвердження в судовому засіданні.

Постановою ст. оперуповноваженого СДСБЕЗ Марганецького MB УМВС України в Дніпропетровській області від 07 червня 2011 року за результатами перевірки заяви ОСОБА_4, щодо шахрайських дій з боку ОСОБА_3 під час укладення договору позики відмовлено в порушені кримінальної справи відносно ОСОБА_3 по факту замаху на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_4 шляхом обману в сумі 386400 грн., за відсутності в його діях ознак складу злочинів передбачених ст.ст. 190, 358 КК України. Суд також звертає увагу на те, що до відповідних правоохоронних органів з даного приводу відповідачка звернулася лише після того, як позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу.

Посилання апелянта на те, що грошові кошти, вказані в боргових розписках стосуються не її особисто, як фізичної особи, а господарських відносин, які склалися між ТОВ «Мангуст»/ засновником та власником якого являється позивач/ та СФГ «ОСОБА_7О.», а тому позов мав розглядатися в порядку господарського судочинства є безпідставними, оскільки не підтверджені жодним доказом, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. В розписках, які написані відповідачкою особисто, жодним чином не зазначено, що грошові кошти стосуються боргів фермерського господарства чи господарських відносин між сторонами.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зясувавши в досить повному обсязі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи сторін і давши їм правову оцінку, суд ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону, висновки суду досить обґрунтовані і підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та поясненнями самих сторін.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: