Справа № 2-603/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2011 року Білоцерківський міськрайоний суд у складі:

головуючого судді Дмитренко А. М. ,

при секретарі Вангородська О. С.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 Церкві залі суду № 1 справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Торгівельно-виробничого товариства з обмеженою відповідальністю «Факторія», 3-ї особи: Комунальне підприємство Київської обласної ради «ОСОБА_5 міжміське бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_5 міська державна нотаріальна контора, про застосування правових наслідків нікчемності правочину,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом і просив суд скасувати свідоцтво про право власності від 04.08.2011 року на нежитлове приміщення № 3 в будинку № 3 по вул. Б.Хмельницького в м. Біла Церква пл. 99,7 кв.м. на імя ОСОБА_3, видане управлінням житлово-комунального господарства ОСОБА_5 міської ради, скасувати свідоцтво про право власності від 04.08.2011 року на нежитлове приміщення № 13 в будинку № 3 по вул. Б.Хмельницького в м. Біла Церква пл. 91,0 кв.м. на імя ОСОБА_3, видане управлінням житлово-комунального господарства ОСОБА_5 міської ради, встановити нікчемність договору дарування від 20.09.2011 року, посвідченого державним нотаріусом Другої ОСОБА_5 міської державної нотконтори ОСОБА_1Г, зареєстрованого в реєстрі за № 2-3937, за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 нежитлове приміщення під номером 3 по вул. Богдана Хмельницького, буд. 3, загальною площею 99,7кв.м, застосувати правові наслідки нікчемності правочину, а саме: зобовязати державного нотаріуса Другої ОСОБА_5 міської державної нотконтори ОСОБА_1 скасувати запис про реєстрацію договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідченого 20.09.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-3937, зобовязати ОСОБА_5 МБТІ скасувати реєстрацію договору дарування від 20.09.2011 року, за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 нежитлове приміщення під номером 3 по вул. Богдана Хмельницького, буд. 3, загальною площею 99,7кв.м.

Встановити нікчемність договору дарування від 20.09.2011 року, посвідченого державним нотаріусом Другої ОСОБА_5 міської державної нотконтори ОСОБА_1, зареєстрованого в реєстрі за № 2-3940, за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 нежитлове приміщення під номером 13 по вул. Богдана Хмельницького, буд. 3, загальною площею 91,0 кв.м; застосувати правові наслідки нікчемності правочину, а саме: зобовязати державного нотаріуса Другої ОСОБА_5 міської державної нотконтори ОСОБА_1 скасувати запис про реєстрацію договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідченого 20.09.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-3940, зобовязати ОСОБА_5 МБТІ скасувати реєстрацію договору дарування від 20.09.2011 року, за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 нежитлове приміщення під номером 13 по вул. Богдана Хмельницького, буд. 3, загальною площею 91,0 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що за рішенням господарського суду Київської області від 14.09.2010 року, яке набрало законної сили, з ТВ ТОВ «Факторія» на його користь, як бувшого засновника, було стягнуто 392212 грн.89 коп. вартості частини майна, що пропорційна його частці у статутному капіталі, 28.02.2011 року було видано судовий наказ, який позивач подав до примусового виконання до міського відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, в процесі виконання даного наказу стало відомо, що в момент існування судового спору ТВ ТОВ «Факторія» з метою ухилення від виконання судового рішення відчужило належне товариству нежитлове приміщення по вул..Б.Хмельницького,3 в м.Білій Церкві, після звернення позивача із заявою про вихід із учасників товариства, директор та засновник товариства ОСОБА_4 та її мати ОСОБА_3 за домовленістю між собою створили боргові зобовязання товариства перед ОСОБА_3, які знайшли своє відображення у виконавчих листах Білоцерківського міськрайонного суду, про існування вказаних спорів позивач не знав, але мета цих спорів-занизити активи товариства, а відповідно і розмір частки позивача, між ОСОБА_6 і ОСОБА_3 на стадії виконання рішень суду було укладено 26.09.2008 року мирову угоду, за якою нежитлове приміщення по вул..Б.Хмельницького, б.3, прим.3, перейшло у власність ОСОБА_3, мета цієї угоди- позбавити ТВ ТОВ «Факторія» будь-яких активів, щоб позивач не міг в подальшому задовольнити свої вимоги про стягнення грошових коштів.

На ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду від 13.11.2008 року про визнання вказаної мирової угоди позивачем 25.06.2011 року було подано апеляційну скаргу, але в цей момент за заявою власників було проведено поточну інвентаризацію зазначеного нежитлового приміщення з виготовленням технічної документації та три відокремлених приміщення для подальшого оформлення правовстановлюючих документів, а на підставі рішення ОСОБА_5 міської ради від 12.07.2011 року за № 309 були оформлені та зареєстровані свідоцтва про право власності на три відокремлених приміщення, а пізніше, отримавши повідомлення про розгляд апеляційної скарги на ухвалу від 13.11.2008 року, намагаючись уникнути виконання рішення господарського суду про стягнення коштів на користь позивача, ОСОБА_3 і ОСОБА_4, спрямовуючи свої дії на порушення конституційних прав позивача, уклали між собою два договори дарування нежитлових приміщень № 3 і № 13 з порушенням публічного порядку, 27.09.2011 року апеляційним судом було скасовано ухвалу від 13.11.2008 року, яка була правовою підставою реєстрації права власності на спірне нежитлове приміщення за ОСОБА_3, що призводить до скасування права власності на вказане приміщення ОСОБА_3 і інших правочинів, вчинених на підставі незаконної ухвали суду, а тому позивач вражає вчинені договори дарування щодо відчуження вказаних нежитлових приміщень нікчемними на підставі ч.1 ст..228 ЦК України і просить суд застосувати правові наслідки нікчемності правочинів, на які вказано вище.

В суді позивач, його представник повністю підтримали позовні вимоги.

Представник ОСОБА_3 позов не визнав, пояснив, що позивач ніколи не був власником спірного нежитлового приміщення, а тому при укладенні договорів дарування, на які він посилається, жодні права позивача не порушені, договори укладені згідно з вимогами чинного законодавства, на момент укладення договорів жодних заборон на відчуження спірного нежитлового приміщення не було, позивачем і його представником не надано доказів стосовно того, що договори дарування є нікчемними і такими, що порушують публічний порядок, крім того, позивач і його представник просять суд зобовязати 3-х осіб до вчинення відповідних дій, що суперечить законодавству, а вимоги про скасування свідоцтв про право власності не можуть бути задоволені, оскільки не скасовано рішення ОСОБА_5 міської ради, на підставі якого видано ці свідоцтва.

ОСОБА_4 як відповідач і одночасно представник ТВ ТОВ «Факторія» /як його директор/ позов не визнала і просила відмовити в його задоволенні, оскільки позивач не має жодного відношення до спірного нежитлового приміщення, він не був його власником, а про існування боргових зобовязань товариства перед ОСОБА_3 він добре знає, оскільки ці кошти позичалися в той час, коли директором товариства був саме позивач, товариство проводить господарську діяльність і матиме можливість сплатити кошти на користь позивача, стягнуті за рішенням господарського суду.

Представник ТВ ТОВ «Факторія» за довіреністю позов також не визнав і просив відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю, оскільки укладені правочини-договори дарування-не є нікчемними, публічний порядок при цьому порушений не був, а щодо скасування свідоцтв про право власності, про що просить позивач, то в позовній заяві не наведено норму права, на підставі якої такі вимоги суд може задовольнити.

Представники 3-х осіб до суду не зявилися, про час розгляду справи повідомлялися належним чином, особи, які беруть участь у справі, не заперечували щодо розгляду даної справи без участі 3-х осіб.

Заслухавши пояснення сторін, представників сторін, оглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 11.11.1994 року проведено державну реєстрацію юридичної особи-Торгівельно-виробничого товариства з обмеженою відповідальністю «Факторія», що стверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії АОО № 679223.

Згідно копії довідки з ЄДРПОУ від 06.01.2010 року, керівником товариства є ОСОБА_4, а згідно виписки із наказу від 01.05.2005 року за № 7 ОСОБА_4 призначено директором товариства з 01.05.2005 року.

З матеріалів справи вбачається, що 21.03.1997 року між Фондом комунального майна ОСОБА_5 міської ради, як продавцем, та ТВ ТОВ «Факторія» в особі його директора ОСОБА_2, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є вбудоване нежитлове приміщення площею 107,4 кв.м і підвал площею 106,5 кв.м, які знаходяться в житловому будинку по вул..Б.Хмельницького,3 в м.Білій Церкві, що стверджується копією вказаного договору, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за № 1413.

Як було встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_2 звернувся із письмовою заявою про вихід із числа засновників ТВ ТОВ «Факторія» і одержання вартості його частки в статутному капіталі товариства.

ОСОБА_2 подав позов до Білоцерківського міськрайонного суду і просив виділити в натурі у його власність частку майна із статутного капіталу товариства, а саме: нежитлове приміщення першого поверху будинку № 3 по вул..Б.Хмельницького в м.Білій Церкві відповідно до висновку експертизи та інше майно, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 15.05.2007 року позов було задоволено, рішення залишено без змін постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 10.12.2007 року та постановою Вищого господарського суду України від 21.05.2008 року, але постановою Верховного Суду України від 26.08.2008 року скасовано всі вказані судові рішення, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

28.10.2008 року позивач подав заяву про зміну позовних вимог і просив суд стягнути з ТВ ТОВ «Факторія» 721134 грн.38 коп., що є вартістю частини майна, пропорційної його частці у статутному капіталі товариства в грошовій формі.

За рішенням господарського суду Київської області від 14.09.2010 року позов було задоволено частково і стягнуто з ТВ ТОВ «Факторія» на користь ОСОБА_2 392212 грн.89 коп. вартості частини майна, що пропорційна його частці у статутному капіталі товариства, дане рішення залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2010 року та постановою Вищого господарського суду України від 07.02.2011 року.

28.02.2011 року господарським судом Київської області видано наказ про примусове виконання рішення щодо стягнення на користь ОСОБА_2 з ТВ ТОВ «Факторія» вказаної вище суми коштів, який передано для виконання до міського відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції.

Все наведене стверджується копіями вищезазначених судових рішень, копією наказу господарського суду, не заперечується особами, які беруть участь у справі.

Судом також встановлено, що право власності на нежитлове приміщення № 3 /літ «А» 1-й поверх площею 106,7 кв.м, підвал «А/пд.» площею 98,6 кв.м по вул..Б.Хмельницького, буд.3, було зареєстровано за ТВ ТОВ «Факторія» на підставі договору купівлі-продажу від 21.03.1997 року, після чого право власності на це майно перереєстровано за ОСОБА_3 на підставі ухвали Білоцерківського міськрайонного суду від 13.11.2008 року, що посвідчує мирову угоду від 26.09.2008 року, що стверджується довідкою Білоцерківського МБТІ в матеріалах справи від 21.06.2011 року.

Станом на 07.10.2011 року право власності на казане вище нежитлове приміщення зареєстровано: 7/100 частин приміщення за ОСОБА_8 на підставі договору дарування № 1728 від 17.10.2009 року та на підставі договору міни № 813 від 05.05.2010 року; за ОСОБА_3-93/100 частини приміщення на підставі ухвали суду від 13.11.2008 року, що посвідчує мирову угоду від 23.09.2008 року.

За заявою співвласників даного нежитлового приміщення було проведено поточну інвентаризацію нежитлового приміщення з виготовленням технічної документації на три відокремлених приміщення для подальшої заміни правових документів та оформлення свідоцтв про право власності.

А на підставі рішення ОСОБА_5 міської ради за № 309 від 12.07.2011 року були оформлені 04.08.2011 року управлінням житлово-комунального господарства ОСОБА_5 міської ради та зареєстровані свідоцтва про право власності на три відокремлених приміщення, а саме: на приміщення № 4 /пл.13,9 кв.м/ -на імя ОСОБА_8, на приміщення № 3 /пл.99,7 кв.м / і на приміщення № 13 /пл.91,0 кв.м/ -на імя ОСОБА_3

Вказані обставини підтверджуються копіями договору купівлі-продажу частки нежитлового приміщення від 29.05.2009 року, договору дарування частки нежитлового приміщення від 17.10.2009 року, договору міни часток обєктів нерухомості від 05.05.2010 року, довідкою Білоцерківського МБТІ від 07.10.2011 року, копіями свідоцтв про право власності на нерухоме майно на імя ОСОБА_8 та ОСОБА_3 від 04.08.2011 року на вищенаведені нежитлові приміщення.

Щодо переходу прав власності на спірні нежитлові приміщення, то 20.09.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено два договори дарування на нежитлове приміщення площею 99,7 кв.м в житловому будинку по вул..Б.Хмельницького в м.Білій Церкві, буд.3, прим.3, та на нежитлове приміщення площею 91,0 кв.м в житловому будинку по вул..Б.Хмельницького в м.Білій Церкві, буд.3, прим.13, що стверджується копіями цих договорів дарування, посвідчених державним нотаріусом Другої ОСОБА_5 міської державної нотаріальної контори ОСОБА_1 і зареєстрованих в реєстрі за № 2-3938 і за № 2-3941.

З матеріалів даної справи також вбачається, що 13.11.2008 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду задоволено подання міського відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції про визнання мирової угоди по виконавчому провадженню про стягнення з ТОВ «Факторія» на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 189400 грн. на підставі виконавчих листів від 30.03.2006 року по справі № 2-1824 і від 14.05.207 року по справі № 2-3542, судом визнано мирову угоду в процесі виконання рішень суду, за умовами якої стягував ОСОБА_3 відмовляється від продовження процедури примусового стягнення заборгованості з ТОВ «Факторія», а боржник ТОВ «Факторія» зобовязується в добровільному порядку передати у власність стягувачу ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості нежитлове приміщення літ. «А» 1-й поверх площею 106,7 кв.м та підвал літ «А/пд» площею 98,6 кв.м по вул..Б.Хмельницького 3, прим.3, що слідує з копії ухвали суду та копії мирової угоди на стадії виконавчого провадження від 26.09.2008 року.

Судом встановлено, що за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на вказану вище ухвалу суду від 13.11.2008 року, яку ним було подано 25.06.2011 року, ухвалою апеляційного суду Київської області від 27.09.2011 року було скасовано ухвалу суду першої інстанції і подання державного виконавця передано до Білоцерківського міськрайонного суду для продовження розгляду, що вбачається з копії апеляційної скарги та копії ухвали апеляційного суду в матеріалах даної справи.

Після цього, як вказано вище, позивач звернувся до суду з даним позовом-про застосування правових наслідків нікчемності правочину, посилаючись на те, що укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договори дарування від 20.09.2011 року є нікчемними, оскільки порушують публічний порядок і спрямовані на порушення конституційних прав позивача.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у звязку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно зі ст.228 ЦК України, на яку посилається представник позивача, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Як розяснено в п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст..228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами ; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст..228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами / ст.216 ЦК/.

Посилаючись на нікчемність договорів дарування від 20.09.2011 року, представником позивача, зокрема, не доведено в суді того, на порушення яких саме конституційних прав позивача були спрямовані ці правочини, оскільки власником нерухомого майна, яке відчужувалося на підставі вказаних договорів, він ніколи не був.

А твердження про те, що укладення договорів дарування було проведено з метою уникнути виконання рішення суду про стягнення коштів, не може прийматися судом до уваги при вирішенні спору, оскільки, як було встановлено судом, на підставі наказу господарського суду міським відділом ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження щодо примусового стягнення коштів з ТВ ТОВ «Факторія» на користь ОСОБА_2, і ці правовідносини сторін стосуються сфери виконавчого провадження і врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Крім того, суд вважає, що позивачем та його представником не надано безспірних доказів щодо наявності вини сторін чи однієї із сторін правочину, яка полягає саме в намірі порушити публічний порядок.

Як на доказ такої вини, представник позивача посилається на те, що ОСОБА_3 і ТОВ «Факторія» завчасно були повідомлені апеляційним судом Київської області про розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду від 13.11.2008 року, про що свідчать копії поштових повідомлень, в звязку з чим і було проведено переоформлення права власності на спірне майно на підставі договорів дарування.

Але, як вже вказано вище, ці докази не можуть прийматися судом до уваги як такі, що підтверджують намір сторін правочину, спрямований на порушення публічного порядку.

Так, на момент укладення договорів дарування жодних перешкод для цього не було, нерухоме майно не перебувало під заставою чи арештом, право власності ОСОБА_3 на це майно було підтверджено свідоцтвом про право власності, зареєстрованим у встановленому законом порядку.

А тому з врахуванням всього наведеного, суд приходить до висновку, що вказані договори дарування від 20.09.2011 року, укладені між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, не належать до числа правочинів, що порушують публічний порядок, а отже, немає підстав вважати їх нікчемними.

Як було вказано вище в рішенні, наслідки нікчемності правочину, що порушує публічний порядок, визначаються за загальними правилами ст..216 ЦК України, яка передбачає реституцію.

А в даному випадку позивач не є і не був власником спірного нежитлового приміщення, воно не вибувало із його володіння незаконним шляхом.

Необгрунтованими суд вважає і вимоги позивача про скасування свідоцтв про право власності на нежитлове приміщення, які оформлено 04.08.2011 року на імя ОСОБА_3, оскільки ні позивач, ні його представник не посилаються на норми матеріального права, якими передбачено підстави для задоволення цих вимог.

До того ж, судом встановлено, що свідоцтва про право власності оформлені на підставі рішення ОСОБА_5 міської ради за № 309 від 12.07.2011 року, яке на даний час є чинним і незаконним не визнавалось.

Необгрунтованими на думку суду, є також твердження представника позивача про те, що скасування ухвали суду від 13.11.2008 року призводить до скасування права власності на спірне нежитлове приміщення за ОСОБА_3, а значить і до скасування інших правочинів, вчинених на підставі незаконної ухвали суду.

Так, право власності на спірні нежитлові приміщення було зареєстровано за ОСОБА_3 на час вчинення правочинів не на підставі ухвали суду, а на підставі свідоцтв про право власності від 04.08.2011 року.

А відповідно до п.10 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України, норма ч.1 ст.216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Отже, скасування ухвали суду, на підставі якої було зареєстровано право власності на нерухоме майно, не призводить до автоматичного скасування всіх послідуючих правочинів щодо відчуження такого майна.

Суд також вважає, що не можуть підлягати до задоволення в порядку застосування наслідків недійсності нікчемного правочину вимоги позивача щодо зобовязання Білоцерківського МБТІ скасувати державну реєстрацію договорів дарування від 20.09.2011 року, оскільки ці вимоги можуть стосуватися тільки дій чи бездіяльності тих органів, які уповноважені вчиняти такі дії.

Не знайшли, як вважає суд, підтвердження і посилання позивача та його представника в позовній заяві на те, що ОСОБА_4 та її мати ОСОБА_3 за домовленістю між собою створили боргові зобовязання товариства перед ОСОБА_3 з метою ухилення від сплати грошових коштів на користь позивача.

Так, суду було надано копію договору позики між ОСОБА_3 та ТВ ТОВ «Факторія» , який було укладено ще 10.01.1998 року і який від імені товариства підписував ОСОБА_2, який на той час був директором товариства, а факт укладення цього договору на суму 140000 грн. він в суді не заперечував.

Таким чином, проаналізувавши всі вищенаведені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що договори дарування від 20.09.2011 року не належать до числа правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

А тому вимоги позивача про застосування правових наслідків нікчемності правочинів суд вважає необґрунтованими.

Керуючись ст..ст.203,215, 216, 228 ЦК України, ст..ст.10,60,81,88,209,212-215 ЦПК

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя ОСОБА_9