Справа № 2-432/11
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 вересня 2011 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.

при секретарі - Шевченко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Виконавчого комітету Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, ОСОБА_4 дніпропетровської державної нотаріальної контори про встановлення факту прийняття спадщини, визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права власності ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі в листопаді 2010 року звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до відповідачки ОСОБА_3, Виконавчого комітету Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, ОСОБА_4 дніпропетровської державної нотаріальної контори про встановлення факту прийняття спадщини, визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права власності . В обґрунтування позовних вимог позивачі в позовній заяві і представник позивачки ОСОБА_1 в судовому засіданні посилалися на те, що, 06 жовтня 1978 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, братом відповідачки ОСОБА_3, було укладено шлюб. Ще за рік до одруження ОСОБА_1 вселилася в спірний будинок, що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Верещагіна, буд.4, зі згоди батьків чоловіка, яким належав будинок №4 по вул. Верещагіна в м. Дніпропетровську. З 27.11.1978 року ОСОБА_1 зареєстрована в спірному домоволодінні. 19.01.1979 року у ОСОБА_1 та ОСОБА_5 народився син ОСОБА_2 (позивач 2), який з моменту народження та на сьогоднішній день також зареєстрований та проживає в спірному домоволодінні. 05.11.1985 року помер батько ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ОСОБА_6, після смерті якого відкрилася спадщина на Ѕ частину домоволодіння №4 по вул. Верещагіна в м. Дніпропетровську ( інша частина домоволодіння належала ОСОБА_7, як майно, що набуте подружжям під час шлюбу). Фактично, після смерті ОСОБА_6 спадщину прийняли: ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_3, що підтверджується фактом проживання в спірному домоволодінні та користування ним. Частки в домоволодінні між спадкоємцями розподілилися наступним чином: ОСОБА_8 - 4/6 частини, ОСОБА_5 1/6 частина, ОСОБА_3 -1/6 частина. Однак, жодний із спадкоємців свідоцтво про право на спадщину за законом не отримав. Після смерті ОСОБА_6 спадкова справа не заводилася, свідоцтво про право на спадщину не видавалося. 20 березня 2003 року помер ОСОБА_5 чоловік позивачки ОСОБА_1 і батько позивача ОСОБА_2, позивачі залишилися проживати в спірному домоволодінні. Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на 1/6 частину домоволодіння №4 по вул. Верещагіна в м. Дніпропетровську. Після смерті ОСОБА_5 спадщину фактично прийняли ОСОБА_7, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, тобто по 1/18 частини кожному. Однак жодний із спадкоємців свідоцтво про право на спадщину не отримував. Той факт, що ОСОБА_7, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 підтверджується проживанням в спірному домоволодінні на день смерті ОСОБА_5, а також відповідним записом у домовій книзі. Однак приблизно в грудні 2009 року відповідачка звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до позивачів про захист права власності та усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням. З позовної заяви позивачам стало відомо, що спірне домоволодіння в цілому належить ОСОБА_3 Так після смерті матері відповідачки ОСОБА_7 22.12.2005 року ОСОБА_3 успадкувала на підставі заповіту 51/100 частини домоволодіння № 4 по вул. Верещагіна в м. Дніпропетровську, а 49/100 частин домоволодіння №4 по вул. Верещагіна в м. Дніпропетровську, належить їй на підставі свідоцтва про право власності від 11 листопада 1998 року, виданого на підставі Рішення Виконавчого комітету Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради від 16 жовтня 1998 року, яке було видане незаконно.

Також позивачам стало відомо, що 51/100 частини спірного домоволодіння належало ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності від 11 листопада 1998 року, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради від 16 жовтня 1998 року, яке також було видане незаконно.

Фактично відповідачка разом з ОСОБА_7 позбавили позивачів права власності на належну їм на підставі спадкування частину домоволодіння №4 по вул. Верещагіна в м. Дніпропетровську. Просили суд: поновити строк для звернення до суду за захистом права; встановити факт прийняття спадщини після померлого чоловіка ОСОБА_5 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2; визнати рішення Виконавчого комітету Індустріальної районної ради від 16 жовтня 1998 року недійсним; визнати свідоцтво про право власності від 11 листопада 1998 року, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Індустріальної районної ради від 16 жовтня 1998 року ОСОБА_3 недійсним; визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 09 жовтня 2006 року посвідченого державним нотаріусом ОСОБА_4 дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, яке зареєстроване в реєстрі за №1-4437- недійсним; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 2/18 частини домоволодіння №4 по вул. Верещагіна в м. Дніпропетровську.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Просила суд в задоволені позову відмовити.

Представник відповідача виконавчого комітету Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, діючий на підставі доручення позовні вимоги не визнав. Просив суд в задоволені позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4 дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причину неявки суд не повідомили.

Суд, заслухавши представника позивачки ОСОБА_1, відповідачку, представник відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні, Рішенням Індустріального районної ради від 16.10.1998 року №407.1 Про зміну ідеальних долів поміж співвласниками у домоволодінні №4 по вул. Верещагіна, узаконення за гр. ОСОБА_3 житлового будинку Б-1, затвердження акту ідеальних долів, узаконено право власності за гр. ОСОБА_3 на житловий будинок Б-1 у домоволодінні №4 по вул.Верещагіна. Змінено ідеальні долі та встановлено право власності за ОСОБА_7 на 51/100 частин домоволодіння і за ОСОБА_3 на 49/100 частин домоволодіння. ОСОБА_7 померла, 22.12.2005 року, згідно до заповіту , посвідченого 09.04.2003 року Другою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою за №948, спадкоємцем всієї частки майна ОСОБА_7 є ОСОБА_3, що підтверджується витягом із спадкової справи №90/06 заведеної ОСОБА_4 дніпропетровською державною нотаріальною конторою 03.02.2006 року після смерті ОСОБА_7 ( а.с. 84-92). Згідно Свідоцтва про право власності від 11.11.1998 року 49/100 частки спірного домоволодіння належить ОСОБА_3 (а. с. 23,63) і як вбачається із свідоцтва право власності на домоволодіння №4 по вул. Верещагіна в м. Дніпропетровську раніше не оформлялося. 51/100 частку спірного домоволодіння ОСОБА_3 отримала на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.10.2006 року після смерті матері ОСОБА_7, померлої 22.12.2005 року (а. с. 71,72). Власником домоволодіння № 4 по вул. Верещагіна у м. Дніпропетровську в цілому є ОСОБА_3, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (а. с. 79) та технічним паспортом на домоволодіння (а. с. 74-78) .

Як вказано в позовній заяві та, підтвердив в судовому засіданні представник позивачки до 2009 року позивачі не зверталися з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори, оскільки вважали що фактично прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5, який помер, 20 березня 2003 року, і який фактично прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_6, померлого 05.11.1985 року.

Однак як вбачається із долучених до справи матеріалів спадкоємцем спадкового майна житлового будинку А-1 в домоволодінні №4 по вул. Верещагіна в м. Дніпропетровську після смерті ОСОБА_6 була його дружина ОСОБА_7, відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 14.12.1990 року ( а.с.63). Рішенням виконавчого комітету Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради від 16.10.1998 року № 407.1 змінено ідеальні частки та встановлено право власності. Отже після смерті ОСОБА_6, померлого 05.11.1985 року спадщина була прийнята його дружиною і за життя ОСОБА_5 жодні дії щодо прийняття спадщини після смерті батька не вчинені.

Згідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається що спадкоємець прийняв спадщину : 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ч.2 ст. 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини ( ст.549 цього Кодексу).

Отже, як вбачається із матеріалів справи позивачі почала вирішувати питання прийняття спадщини в 2009 році після спливу 26 років після відкриття спадщини.

Позивачами ставиться питання щодо поновлення строку позовної давності.

Статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено ( позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст.80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Згідно до ст.75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Оскільки ОСОБА_5 за життя право на спадщину після смерті батька ОСОБА_6, померлого 05.11.1985 року не визнано, спадщина після смерті батька була прийнята одноособово матірю ОСОБА_7, прийняття спадщини за життя ним не оскаржувалося, рішенням виконкому лише визначено було частки в домоволодінні, тому оцінюючи докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні позивачів не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, не підтверджуються матеріалами справи, не ґрунтуються на законі і в зв'язку з чим задоволенню не підлягають.

Як вбачається із матеріалів справи позивачами були надані докази ( а.с.9-28), які не можливо прочитати та дослідити.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Керуючись: Постановою Пленуму Верховного Суду України Про практику у справах про спадкуваннявід 30.05.2008 року № 7, ст.ст. 71,75,80, 529,548,549, ЦК УРСР , ст.ст. 3, 7, 11, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Л.П. Слюсар