У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2011 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Ковальчук Н.М., Мельника Ю.М.,

з участю секретаря судового засідання Сеньків Т.Б.,

сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на заочне рішення Здолбунівського районного суду від 17 грудня 2010 року у справі за позовом ПАТ «Індустріально-експортний банк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про солідарне стягнення кредитної заборгованості та за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Індустріально-експортний банк» і ОСОБА_2 про внесення змін до договорів кредиту, іпотеки та поруки,

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Здолбунівського районного суду від 17 грудня 2010 року позов ПАТ «Індустріально-експортний банк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про солідарне стягнення кредитної заборгованості задоволено. З відповідачів на користь позивача солідарно стягнено 385486 грн. кредитної заборгованості та 1820 грн. судових витрат у справі

Позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «Індустріально-експортний банк» і ОСОБА_2 про внесення змін до договорів кредиту, іпотеки та поруки на підставі заяви позивача залишено без розгляду.

В поданій на заочне рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 посилаються на те, що ОСОБА_1 не був у встановленому законом порядку повідомлений про судове засідання у справі, яке відбулося 17 грудня 2010 року. Вважають, що даний спір повинен розглядатися в порядку господарського, а не цивільного судочинства. Доводять, що кредитор письмово не попереджав їх про свій намір достроково стягнути всю кредитну заборгованість. У кредитному договорі банк, незважаючи на відсутність у нього індивідуальної валютної ліцензії, неправомірно зазначив про видачу кредиту в іноземній валюті, хоч насправді кредитні кошти позичальнику видав у гривні.

Покликаючись на ці обставини, апелянти просили апеляційний суд заочне рішення місцевого суду від 17 грудня 2010 року скасувати і провадження у справі закрити або ухвалити у справі нове рішення про відмову банку у задоволенні його позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянтів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 10 червня 2008 року між АТ (зараз ПАТ) «Індустріально-експортний банк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 183-Ю на суму 45000 доларів США під 13 % річних строком до 9 червня 2015 року на розвиток бізнесу (а. с. 10-15 т. 1).

10 червня 2008 року в забезпечення цього кредитного договору між зазначеними особами був укладений договір іпотеки № 183-Ю/і, предметом якого стало кафе «Лакомка», що розташоване у м. Здолбунові на вул. Хмельницького, 22 (а. с. 16-20 т. 1).

Крім того, 10 червня 2008 року між банком та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 183/п, за яким ОСОБА_2 поручилася перед банком за виконання ОСОБА_1 зобовязань за кредитним договором № 183-Ю від 10 червня 2008 року (а. с. 21-22 т. 1). У договорі поруки відповідачка ОСОБА_2 виступила як фізична особа, що стверджується цим договором, а також ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 17 березня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ПАТ «Індустріально-експортний банк» та приватного нотаріуса про визнання договорів недійсними (а. с. 21 зв. т. 1).

Як слідує з матеріалів справи, у своїй позовній заяві банк вимагав солідарного стягнення боргу за кредитним договором з обох відповідачів у справі позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2, які у зазначених вище угодах виступили відповідно як підприємець та фізична особа.

Проте дані позовні вимоги повинні розглядатися за різними правилами судочинства, оскільки вони виникли із невиконання різних правочинів, один з яких підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а другий - в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно зі ст. ст. 1 і 2 Господарського кодексу України та 1 і 12 Господарського процесуального кодексу України господарський суд вирішує спори між юридичними особами, у тому числі і громадянами, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності.

Зі справи вбачається, що банком як юридичною особою пред'явлено позов до відповідача ОСОБА_1, який є суб'єктом підприємницької діяльності, а тому, на переконання колегії суддів, такі позовні вимоги банку до цього відповідача належить розглядати у порядку господарського, а не цивільного судочинства.

Через це рішення місцевого суду у цій частині підлягає скасуванню, а провадження у справі в зазначеній частині закриттю.

Що стосується позовних вимог банку до іншого відповідача у справі поручителя ОСОБА_2 як фізичної особи, то апеляційний суд виходить з наступного.

Позичальник ОСОБА_1, за якого поручилася ОСОБА_2, узяті на себе зобовязання перед банком за укладеним кредитним договором порушив. Факт неналежного виконання кредитного зобовязання у справі не оспорюється.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Укладеною позичальником з банком кредитною угодою передбачено, що позичальник зобовязаний достроково повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі, що визначені кредитним договором, у разі невиконання або неналежного виконання умов цього договору.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Тому за таких обставин суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, прийшов до цілком правильного висновку про те, що позовні вимоги ПАТ «Індустріально-експортний банк» до поручителя ОСОБА_2 про стягнення 385486 грн. кредитної заборгованості є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Доводи поданої апеляційної скарги правильності цього висновку місцевого суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 307, 310, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Здолбунівського районного суду від 17 грудня 2010 року в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Індустріально-експортний банк» до ОСОБА_1 скасувати.

Провадження у справі за позовом ПАТ «Індустріально-експортний банк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості закрити.

В решті рішення місцевого суду залишити без зміни, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: