Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-47 Головуючий у 1 інстанції: Пустовіт З.П.
2011 р. Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2011 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Стрелець Л.Г., Кочеткової І.В.

при секретарі: Мосіної О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання заповіту частково недійсним, визнання права власності на частку в житловому будинку, виділ її в реальному відображенні, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: Бердянська державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визначення часток у праві спільної часткової власності, припинення права на частку в спільній власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 1999 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання заповіту частково недійсним, визнання права власності на 11/180 часток в житловому будинку, виділ їх в реальному відображенні.

У позові зазначала, що їй та її покійному сину ОСОБА_7 належала 1/10 частина житлового будинку №6 по вул. Дюміна в м. Бердянську, яка в будинку числилася, як квартира №4. Реально її з сином частки квартири виділені не були і вона вважали їх рівними, отже кожному із них належало по 1/20 частини будинку.

За життя син залишив заповіт від 23.05.1995 року на онука ОСОБА_4, якому заповів свої частку будинку.

10 жовтня 1998 року ОСОБА_8 помер. Після його смерті відповідачі звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.

Посилаючись на те, що заповіт ОСОБА_7 частково ущемляв її інтереси, оскільки вона доводилася померлому матірю, за віком та станом здоровя, як інвалід 1 групи, була непрацездатна, а тому мала право на обовязкову частку у спадщині, просила визнати заповіт частково недійсним, визнати за нею, з урахуванням обовязкової частки, право власності на 11/180 частин житлового будинку №6 по вул. Дюміна в м. Бердянську, провести реальний виділ зазначених часток у натурі, а у разі неможливості - стягнути з неї на користь відповідачів грошову компенсацію за належну їм частку.

Рішенням Бердянського міського суду Запорізької області від 25 листопада 1999 року , яким заповіт ОСОБА_9 був визнаний частково недійсним і за ОСОБА_10 визнано право власності на 11/180 частку будинку, за протестом заступника прокурора Запорізької області було скасовано постановою Президії Запорізького обласного суду від 24 березня 2000 року, а справа направлена на новий розгляд.

Наступне рішення Бердянського міського суду Запорізької області від 19 липня 2000 року, ухвалене за уточненими позивачкою у липні 2000 року позовними вимогами і за яким заповіт ОСОБА_11 на користь ОСОБА_4 було визнано частково недійсним, а за ОСОБА_6 визнано право власності на 1/10 частку домоволодіння № 6 по вул. Дюміна у м. Бердянську із виплатою на користь ОСОБА_4 1201 гр. 66 коп. грошової компенсації за належну йому частку, було скасовано ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 22 січня 2004 року з направленням справи на новий розгляд.

7 липня 2001 року позивач ОСОБА_10 померла.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 грудня 2004 року, залишеною без зміни ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15 липня 2005 року, провадження у справі у звязку зі смертю позивачки було закрито на підставі п.8 ч.1 ст. 227 ЦПК України( в редакції 1963 року).

Зазначені ухвали були скасовані ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 серпня 2007 року, як судом касаційної інстанції, і справа направлена для розгляду по суті.

При новому розгляді ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 січня 2009 року в якості правонаступника позивача ОСОБА_6 у справі за заявленим нею у квітні 1999 року позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання заповіту частково недійсним, визнання права власності на 7/180 частин будинку, виділ частки в натурі, а у разі неможливості визнання права на 1/10 частину будинку із виплатою ОСОБА_4 1201 гр. 66 коп. грошової компенсації за його частку було залучено її дочку ОСОБА_2 Остання після смерті матері 07.02.2002 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка відповідно до рішення Бердянського міського суду від 19.07.2000 року складається з 1/10 частини будинку № 6 по вул. Дюміна у м. Бердянську.

У березні 2005 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа: Бердянська державна нотаріальна контора , про визнання свідоцтва від 07.02.2002 року про право на спадщину частково недійсним, визначення часток у праві спільної часткової власності, припинення права на частку в спільній власності.

В позові зазначав, що його діду ОСОБА_7 та прабабці ОСОБА_6 на праві спільної власності належала приватизована ними 12 липня 1993 року квартира АДРЕСА_1, яка складає 1/10 даного домоволодіння.

23 травня 1995 року дід склав на свою частку заповіт на його імя, з цього часу він постійно став проживати у вказаному будинку та доглядав за дідом.

Прабабка ОСОБА_6 в 1995 році переїхала до м. Черкаси до своєї доньки ОСОБА_2 і більше в будинок не поверталась.

Після смерті ОСОБА_7 25 березня 1999 року він через представника ОСОБА_5 звернувся до Бердянської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

У квітні 1999 року ОСОБА_6 заявила до нього позов про визнання заповіту на його імя частково недійсним, визнання права власності на 11/180 частин будинку та реальний поділ квартири.

Оскільки рішення від 19 липня 2000 року, яким заявлені до нього його прабабусею ОСОБА_6 позовні вимоги були задоволені і за нею визнавалося право власності на 1/10 частку домоволодіння 22.01.2004 року, було скасовано, а подальше провадження по справі закрито, вважав, що заповіт ОСОБА_7 від 23.05.1995 року на його імя залишився дійсний в повному обсязі.

Між тим, при оформленні права власності на спадщину йому стало відомо, що спірна 1/10 частина домоволодіння № 6 по вул. Дюміна у м. Бердянську зареєстрована за ОСОБА_12 на підставі свідоцтва про право власності за заповітом, виданого 07 лютого 2002 року державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори.

У звязку із скасуванням рішення, за яким за ОСОБА_6 визнавалось право власності 1/10 частину домоволодіння(квартиру № 4), вважає, що їх частки з ОСОБА_2 у зазначеній квартирі є рівними, оскільки їх спадкодавці ОСОБА_7 та ОСОБА_6 квартиру приватизували спільно, і кожному належати по Ѕ частині.

Зазначаючи, що житлова площа у спірній квартирі складає 10,5 кв.м (загальна 27,4 кв.м), отже кожному співвласнику в рахунок його частки припадає 5,25 кв.м. жилої площі, які виділити в натурі неможливо, в порядку ст. 365 ЦПК України просив припинити право ОСОБА_2 на частку у спільному майні, що не завдасть їй суттєвої шкоди, оскільки остання забезпечена житлом у м. Черкаси.

Посилаючись на вказані обставини, просив визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 07.02.2002 року, визначити частки за ним та ОСОБА_2 у домоволодінні в цілому по 1/20 частці за кожним, припинити право власності ОСОБА_2 на Ѕ частку квартири № 4(1/20 частку домоволодіння), стягнувши з нього грошову компенсацію, визнати за ним право власності на спірну квартиру, сарай Б1, альтанку Ж, а в домоволодінні в цілому - на 1/10 частину.

Ухвалою від 15 січня 2009 року справи за позовом ОСОБА_2, як правонаступника ОСОБА_6, до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання заповіту частково недійсним, визнання права власності на будинок та виділ частки в натурі та за позовом ОСОБА_4 В В. до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визначення часток в спільній власності та про припинення права на частку у спільній власності були обєднані в одне провадження.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2010 року у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання заповіту частково недійсним, визнання права власності на частку в житлову будинку, виділ її в реальному відображені - відмовлено.

Позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане на імя ОСОБА_2, посвідчене 07 лютого 2002 року державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори ОСОБА_13, зареєстроване в реєстрі за №3-263.

Визначені частки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2 по Ѕ частці, а по домоволодінню в цілому - по 1/20 частці.

Припинено право власності ОСОБА_2 на Ѕ частини квартири №4, а в домоволодінні в цілому на 1/20 частину, розташованого по вул. Дюміна, № 6 в м. Бердянську Запорізької області, та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 компенсацію в рахунок вартості її частки в розмірі 38 250 грн.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_3, а в домоволодінні в цілому на 1/10 частину.

В частині позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_4 права власності на сарай Б1, альтанку Ж- відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати на оплату судового збору в сумі 382 грн. 50 коп..

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі. Оскільки ж на момент звернення до суду ОСОБА_4 відбував покарання у місцях позбавлення волі і це позбавляло його можливості оформлювати відповідні процесуальні документи, вважає, що позов ним не подавався і з цих підстав не підлягає задоволенню.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, спірна квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 27,4 кв.м, яка складала 1/10 частку від всього домоволодіння, на підставі розпорядження від 12.07.1993 року в порядку приватизації була передана у спільну сумісну власність ОСОБА_6 та її сину ОСОБА_7Й.( т.3,а.с.53, т.1,а.с.6).

Відповідно до ст. 12 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком) на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти.

За життя ОСОБА_7 залишив заповіт від 23.05.1995 року, в якому належну йому на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_5 заповідав ОСОБА_4В.(т.3, а.с.12).

ОСОБА_7 помер 10 жовтня 1998 року(т.2,а.с.54).

Після його смерті до Бердянської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися: 20.10.1998 року його мати ОСОБА_6 про прийняття спадщини за законом, 25.03.1999 року його дочка ОСОБА_5 на оформлення вкладів та акцій та за дорученням від ОСОБА_4- про прийняття спадщини за заповітом(т.3, а.с.10).

За свідоцтвом про право на обовязкову частку у спадщині після смерті сина ОСОБА_6 до нотаріальної контори не зверталась, а звернулася у квітні 1999 року з позовом про визнання заповіту ОСОБА_7 частково недійсним.

Вточнивши у листопаді 2000 року позовні вимоги, просила також визнати за нею право власності на 11/ 180 частин будинку № 6 по вул. Дюміна, здійснити реальний виділ вказаної частки, а у разі неможливості стягнути з неї грошову компенсацію на користь відповідачів за належну їм частку, мотивуючи відсутністю у неї житла.(т.1,а.с. 38-41).

Зазначені позовні вимоги після скасування ухваленого 19.07.2000 року рішення за позовом ОСОБА_6 її правонаступник ОСОБА_2, залучена до участі у справі у січні 2009 року, в порядку ст. 119 ЦПК України не змінювала.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції правильно виходив з того, що оскільки визначене ст. 535 ЦК України(1963 року) коло осіб, які мають обовязкову частку у спадщині, стосується спадкоємців за законом і зазначене право має особистий характер, а правонаступник позивача ОСОБА_6 ОСОБА_2 такого статусу щодо спадкового майна ОСОБА_7 не має, то підстави для задоволення її вимог щодо зменшення обсягу спадкових права ОСОБА_4 на спадок після смерті діда відсутні.

Відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на доказах і висновки суду щодо визнання частково недійсним виданого на імя ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.02.2002 року та про те, що після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 частки спадкоємців за заповітами відповідно ОСОБА_2 та ОСОБА_14 у спадковому майні у вигляді 1/10 частки(квартири № 4) будинку № 6 по вул. Дюміна у м. Бердянську є рівними і складають 1/20 частин домоволодіння.

Визнаючи право кожної із сторін на спадкове майно, суд правильно виходив з положень ЦК України 1963 року, чинного на час смерті спадкодавців у 1998 та 2001 роках, а вирішуючи питання про поділ спадщини між спадкоємцями, правомірно керувався правилами ЦК України 2003 року.

Відмовляючи у задоволенні підтриманих ОСОБА_2, як правонаступником, вимог щодо поділу спадкового майна шляхом виділу частки, суд правильно виходив з того, що як ст. 115 ЦК України( 1963 року), так і ст. 364 ЦК України передбачають право власника, який виділяється, на частку зі спільного майна і компенсація при цьому виплачується йому, а не іншому співвласнику.

Стаття 365 ЦК України, на яку послався ОСОБА_4 у заявленому у березні 2005 року позові до ОСОБА_2 , передбачає можливість за позовом іншого співвласника припинити право особи на частку у спільному майні.

За висновками судово-будівельних експертиз від 12.07.2000 року та від 14.10. 2009 року (т.1,а.с.42-45, т.3,а.с. 166), квартира АДРЕСА_6 складається з однієї житлової кімнати площею 10, 5 кв. м, кухні площею 11,2 кв. м. Вхід у квартиру здійснюється через сіни і коридори спільного користування з квартирами №№ 1-3. Розділ в рівних частках зазначеної квартири, яка складає 1/10 частину домоволодіння, технічно неможливий.

Надавши всебічну оцінку наданим доказам , у тому числі поясненням свідків, суд встановив, що спірна квартира є неподільним майном, спільне володіння і користування нею є неможливим. Висновок суду про те, що ОСОБА_2 протягом вже 10 років до м. Бердянську не приїздила, забезпечена житлом та постійно проживає у м. Черкаси, де всі її близькі родичі також забезпечені житлом, а тому припинення її права на Ѕ частку спірної однокімнатної квартири не завдасть істотної шкоди її інтересам співвласника та членам її сімї, є обґрунтованим.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 належні їй частки у квартирі у м. Черкаси, яка за даними реєстрації залишається її постійним місцем проживання, подарувала близьким родичам, а також на те, з 2001 року вона безстроково визнана інвалідом другої групи, з 1996 року являється ветераном праці, не є обставинами, що свідчать про порушення її інтересів, як співвласника розташованої у м. Бердянську однокімнатної квартири.

Судом правильно встановлений характер правовідносин, що виник між сторонами з приводу спадкового майна, і наведені в апеляційній скарзі доводи щодо неправильного застосування судом норм матеріального права не є переконливими.

Не є обґрунтованими і посилання на передчасність вирішення спору до виконання ОСОБА_4 вимог ст. 1299 ЦК України про державну реєстрацію права на спадщину.

Державна реєстрація здійснюється на підставі документів, перелічених у ст. 19 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, зокрема, на підставі свідоцтва про право на спадщину. Сам же факт прийняття спадщини шляхом подачі заяви до нотаріальної контори не є підставою для реєстрацією за спадкоємцем права власності на нерухомість, яка являється предметом спору.

Доводи апеляційної скарги про те, що визначена за висновком судової будівельно-технічної експертизи № 43/06/09 від 14.10. 2009 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_6 не відповідає дійсності, не грунтуються на доказах, які б спростовували зазначений висновок, і надання яких, виходячи з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, являлося процесуальним обовязком апелянта.

Внесення ОСОБА_4 на виконання вимог ч.2 ст. 365 ЦК України вартості частки ОСОБА_2 у спірній квартирі на вказаний судом депозитний рахунок у сумі 38250 гр. підтверджується квитанцією від 08.120.2010 року(т.4,а.с.28).

Посилання в апеляційній скарзі на неправильність оформлення внеску не є суттєвими і фактично відносяться до сфери виконання судового рішення.

Питання дотримання ОСОБА_4 строку позовної давності при зверненні до суду за захистом спадкових прав ретельно перевірялось судом першої інстанції і переконливих доводів, які б спростовували правильність судового висновку з цього питання, в апеляційній скарзі не наведено.

Оскільки перебування особи у місцях позбавлення волі не позбавляє її цивільної дієздатності та права відповідно до ст.ст. 3, 38 ЦПК України захищати свої права через представника, посилання у скарзі на те, що на момент звернення до суду ОСОБА_4 відбував покарання, а також інші доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або про такі порушення норм процесуального права, які являються безумовною підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст.307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2010 року по даній справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: