АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія 26 ( 3 ) Доповідач Братіщева Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

«27» квітня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Братіщевої Л.А.

суддів: Савіної Г.О., Турік В.П.

при секретарі: Євтодій К.С.

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою відкритого акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 08 грудня 2010 року за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у звязку з професійним захворюванням, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2010 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі ВАТ «Кривбасзалізорудком») про відшкодування моральної шкоди і в обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що з 1994 року по 2006 рік працювала на ш. Гвардійська ВАТ «Кривбасзалізорудком» машиністом конвеєру 2 розряду у шкідливих умовах праці, в результаті чого отримала професійне захворювання.

Висновком МСЕК від 06.06.2008р. їй первинно та безстроково встановлено 20% втрати професійної працездатності.

Посилаючись на ці обставини просила суд стягнути з відповідача 125 тис. грн. у відшкодування моральної шкоди і 1000грн. за надання правової допомоги.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 08 грудня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, з ВАТ «Кривбасзалізорудком» на користь ОСОБА_1 стягнуто 25тис. грн. у відшкодування моральної шкоди, 124,18грн. витрат на правову допомогу та користь держави судовий збір в сумі 8,50грн. і 15грн. витрат на ІТЗ розгляду справи.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову позивачу у позові з тих підстав, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зокрема відповідач вважає, що визначений судом першої інстанції розмір суми моральної шкоди не відповідає засадам розумності; не враховано відсоток втрати професійної працездатності; факт спричинення позивачу моральної шкоди не було встановлено висновками МСЕК на які покладено обовязок встановлення факту заподіяння моральної шкоди.

Також, судом помилково до спірних правовідносин застосовано норми ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України та не вірно визначив норми, якими регулюються спірні правовідносини.

Крім того, стягуючи на користь позивача 124,18грн. витрат на правову допомогу позивачем не надано доказів сплати позивачем ОСОБА_5 1000грн. за надання правової допомоги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ВАТ «Кривбасзалізорудком» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 1994 року по 2006 рік працювала на підприємстві відповідача у шкідливих умовах праці.

Висновком МСЕК від 06.06.2008 року їй первинно і безстроково встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 20% (а.с. 11).

На підставі встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про відшкодування позивачу у звязку з отриманими ним на виробництві професійними захворюваннями моральної шкоди відповідачем.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з акту №17 розслідування професійного захворювання від 27.05.2008 року, затвердженого головним Державним санітарним лікарем Тернівського району встановлена причина професійного захворювання позивача робота впродовж 13 років 7 місяців в умовах запиленості повітря робочої зони, що перевищує ГДК, які виникли в результаті порушення керівництвом підприємства, де працював хворий, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Виходячи з викладеного, доводи відповідача про відсутність обовязку підприємства відшкодовувати моральну шкоду завдану позивачу з тих підстав, що останній є субєктом страхування від нещасного випадку на виробництві, суперечать нормам діючого законодавства, оскільки Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV в редакції, що діяла на час встановлення позивачеві вперше стійкої втрати працездатності, передбачено, що відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України застрахованим і членам їх сімей моральної (немайнової) шкоди, отриманої внаслідок ушкодження здоровя припинено з 01 січня 2008 року незалежно від часу настання страхового випадку.

Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 Рішення № 20-рп/2008 (справа про страхові виплати), зазначив, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Як зазначалося вище, вперше стійку втрату професійної працездатності по професійному захворюванню позивачу було встановлено 06.06.2008 року, що підтверджується висновком МСЕК (а.с. 11), отже саме з цього часу у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди.

Також спростовуються й доводи відповідача щодо відсутності підстав відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у звязку з отриманими нею професійними захворюваннями встановлений в судовому засіданні. Так, позивачка багато часу проводить у лікарнях, витрачає кошти для придбання ліків, її непокоять кашель, біль у грудях, слабкість, постійно турбує задишка, зміни у життєвих відносинах викликають у неї моральні страждання, вона переносить фізичні страждання, позбавлена нормальних життєвих звязків, що вимагає додаткових зусиль для організації її життя.

Однак, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, визначений судом без урахуванням роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. з подальшими змінами, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку, ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, характер професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди, визначеної судом першої інстанції, є завищеним.

За таких обставин, колегія суддів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, й, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер отриманих позивачем захворювань, і пов'язані з ними фізичні і моральні страждання позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, вважає необхідним змінити рішення суду, зменшити розмір стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь позивача з 25000 грн до 20000 грн. (двадцяти тис.грн.)

Але колегія погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача про порушення судом першої інстанції вимог процесуального права щодо стягнення витрат на правову допомогу.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення витрат на правову допомогу в сумі 124,18грн., суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то і витрати на правову допомогу слід задовольнити пропорційно і відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України повинні бути присуджені з другої сторони.

Однак з таким висновком суд погодитися не можна.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 79 та ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката, є витратами, повязаними з розглядом справи. На підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати. За змістом зазначених норм закону витрати, повязані з оплатою участі у справі представника сторони не відносяться до судових витрат і не підлягають розподілу між сторонами в порядку, передбаченому ст. 88 ЦПК України.

Згідно наданої ОСОБА_1 ОСОБА_5 довіреності від 09.10.2009р., позивачка надала останньому право представництва її інтересів в суді. Саме як представника ОСОБА_1 вказано процесуальний статус ОСОБА_5 в протоколі судового засідання від 08.12.2010р. (а.с. 80).

Суд на зазначене уваги не звернув і стягнув з відповідача за надання правової допомоги представником позивача ОСОБА_5 124,18грн., що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині.

Квитанція від 07 травня 2009 року, яка міститься на а.с. 21 про оплату ОСОБА_1 представнику ОСОБА_5 1000 грн. за надання правової допомоги свідчить лише про визначену адвокатом вартість послуги, а не про оплату позивачкою правової допомоги.

Таким чином, судом допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині і відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про стягнення з ВАТ «Кривбасзалізорудком» витрат на правову допомогу.

Крім того, колегія суддів вважає, що підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення посилання на ст. ст. 1167 ЦК України, оскільки її положення стосуються відшкодування моральної шкоди по не договірним зобовязанням, в той час як спірні правовідносини виникли із трудових правовідносин, вирішення яких регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

За таких обставин, рішення суду необхідно змінити відповідно до положень п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України та виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду на положення ст. 1167 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.4 ч.1 ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»» задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 08 грудня 2010 року в частині стягнення моральної шкоди змінити, зменшивши розмір моральної шкоди, стягнутої на користь ОСОБА_1 з 25000 грн. до 20000грн. (двадцяти тис. грн.).

В частині стягнення з ВАТ «Кривбасзалізорудком» на користь ОСОБА_1 124,18грн. витрат на правову допомогу рішення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у стягненні на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в сумі 124,18грн.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду на статтю 1167 Цивільного кодексу України.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

По справі постановлена окрема ухвала.

Головуючий:

Судді: