АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2011 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Болтунової Л.М.

суддів Тамакулової В.О., Козлова С.П.

при секретарі Куць О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2011 року, по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на квартиру, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2011 року позивачка звернулася з позовом до відповідачки, яка є її рідною донькою, і просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 03 березня 2006 року та визнати за нею право власності на дану квартиру.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_3, посилалася на те, що за попередньою усною домовленістю з відповідачкою, вони 03 березня 2006 року прибули до нотаріальної контори з метою укладання договору дарування, за яким, як вона вважала, передає спірну квартиру у власність ОСОБА_2, а та буде довічно її утримувати. Підписавши перший примірник договору дарування, другий підписувати відмовилася, оскільки відповідачка заявила, що зазначена квартира буде нею продана, а тому вона покинула нотаріальну контору. У подальшому вона дізналася, що допустила помилку щодо укладання договору дарування, тоді як на справді, домовленість була про договір довічного утримання. Посилаючись на те, що вона є пенсіонеркою, потребує матеріальної підтримки та за станом здоров*я догляду, вважає, що дана помилка має для неї істотне значення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2011 року визнаний недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 03 березня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської держнотконтори ОСОБА_4, а також визнано за ОСОБА_3 право власності на дану квартиру.

В апеляційній скарзі відповідачка ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в позові в повному обсязі, посилаючись на порушення норм процесуального і матеріального права та неповне з*ясування обставин по справі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга, згідно вимог ст. 308 ЦПК України, підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що за договором дарування від 27 березня 2003 року ОСОБА_3 набула у власність квартиру АДРЕСА_2. (а.с.9)

03 березня 2006 року між сторонами в Першій Дніпропетровській державній нотаріальній конторі був укладений договір дарування зазначеної квартири, згідно якого ОСОБА_3 був підписаний перший його примірник, за яким позивачка передає, а відповідачка приймає у власність вказану квартиру. Другий примірник позивачка підписувати відмовилася, так як почула розмову відповідачки щодо продажу нею спірної квартири, в зв*язку з чим покинула держнотконтору.( а.с.10)

Відповідачкою ОСОБА_2 в цей же день, 03 березня 2006 року від нотаріуса зазначеної нотконтори ОСОБА_4 було отримано перший примірник договору та його фотокопія, а 24 березня 2006 року вона зареєструвала за собою право власності на зазначену квартиру в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Оскільки другий примірник не був підписаний в нотконторі позивачкою, остання вважала цей договір дарування не укладеним, а тому у 2007 році звернулася за правовою допомогою до невстановленої особи, від якої в продовж часу отримала рішення Велико-Михайлівського районного суду Одеської області №2-56/2007 від 26.05.2007 року, за яким договір дарування від 03 березня 2006 року був визнаний недійсним та визнано за нею права власності на квартиру. Після цього ОСОБА_3 звернулася до БТІ, де отримала реєстрацію свого права на спірну квартиру, а 26.09.2008 року уклала договір дарування з другою своєю донькою ОСОБА_5 на спірну квартиру.

Тільки після порушення у 2009 році щодо позивачки кримінальної справи за заявою ОСОБА_2, їй стало відомо про незаконний характер реєстрації її права власності та підробку зазначеного рішення суду від 26.05.2007 року.

У грудні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою про визнання неправомірними дій нотаріуса та витребування безпідставно набутого майна, а 25 січня 2010 року надала позов про визнання недійсним договору дарування квартири від 26 вересня 2008 року, визнання за нею права власності та витребування на її користь спірної квартири з власності ОСОБА_5, як повернення виконаного за недійсним правочином, та ОСОБА_2, як незаконно, без відповідної правової підстави заволодіння зазначеною квартирою. 06 травня 2010 року до суду звернулася ОСОБА_2 із зустрічним позовом про визнання за нею права власності на дану квартиру.

Як вбачається з витребуваної апеляційним судом цивільної справи № 2-4461/11 за вказаними позовними вимогами, 25 січня 2011 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2011 року, за яким позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково та визнаний був договір дарування квартири від 26.09.2008 року недійсним, в частині її вимог щодо визнання права власності і витребування безпідставно набутого майна відмовлено. За ОСОБА_2 визнано право власності на квартиру.

Розглядаючи справу по суті, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_3, оскільки під час укладення спірного договору дарування 03 березня 2006 р. вона не виявляла волі на передання (вручення) обдаровуваному та, відповідно, на прийняття обдаровуваним примірника договору, як документу, що посвідчує право власності на спірну квартиру, таким чином її воля не була спрямована на передання відповідачці спірної квартири саме в дар.

Як передбачено Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України ( зі змінами та доповненнями), документи, у яких викладено зміст правочинів, що нотаріально посвідчуються, подаються нотаріусом не менше ніж у двох примірниках, один з яких залишається у справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса. Усі примірники підписуються учасниками правочину. Посвідчувальний напис вчиняється на всіх примірниках правочину.

В судовому засіданні суду першої інстанції, а також і в апеляційній інстанції сторони не заперечували, що договір дарування від 03 березня 2006 року ОСОБА_3 був підписаний тільки на одному примірнику.(а.с.11)

Крім того, як видно з ксерокопії, даний примірник був посвідчений нотаріусом, печаткою та написом « Згідно з оригіналом».(а.с.11)

Колегія суддів вважає, що, спірний договір має юридичну силу, якщо він підписаний сторонами в двох примірниках, як це передбачено чинним законодавством.

При дослідженні в судовому засіданні апеляційної інстанції витребуваної копії реєстру реєстрації договору дарування від 03 березня 2006 року № 2-344, встановлено, що нотаріусом ОСОБА_4 невірно було зазначено прізвище позивачки і замість «Гудошнікової» було вказано прізвище « Гудошніна».

Крім того, адреса проживання в договорі дарування стосовно обдарованої ОСОБА_2 зазначена РФ, АДРЕСА_3, а згідно даного реєстру реєстрації вул. Ізвіліста,41/10 м. Дніпропетровськ.

Як пояснила в суді апеляційної інстанції сама відповідачка, вказана адреса в реєстрі не відповідає дійсності, оскільки вона ніколи там не проживала, вона також не сплачувала судовий збір за договір, як це записано в графі № 6 і не підписувала сам реєстр. Взагалі, вона вважає цю копію реєстру підробленою.

Згідно з постановою від 08.04.2011 р. Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, у діях гр-ки ОСОБА_4 вбачається склад злочинів, передбачених ст. 364, 366 КК України, але, враховуючи її смерть, у порушенні кримінальної справи щодо неї було відмовлено на підставі п. 8 ст. 6 КПК України.(а.с.28)

Колегія суддів вважає, що суд ухвалюючи рішення вірно дійшов висновку, що спірний договір дарування від 03 березня 2006 року не відповідав внутрішній волі позивачки, яка на інших умовах ніж із наданням їй довічного утримання не погоджувалася відчужувати власну квартиру і на інших умовах не бажала укладати договір з відповідачкою, і якби не помилка в правовій природі правочину і його правових наслідках, спірний договір не був би укладений, тому він порушує права ОСОБА_3 та підлягає визнанню недійсним.

Стосовно заяви відповідачки та її представників щодо пропуску позивачкою строку позовної давності для подачі до суду вказаних позовних вимог, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, який в достатньо повному обсязі в рішенні обґрунтував свій висновок, з посиланням на надані сторонами докази, норми закону та обставини по справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що вже розглядався спір між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, по тому ж предмету, та в мотивувальній частині рішення від 25 січня 2010 року судом вже була дана правова оцінка обставинам справи щодо законності договору дарування від 03 березня 2006 року; спірний договір вже визнаний судом дійсним і попереднє рішення суду має преюдиціальне значення, а обставини, які ним встановлені є преюдиціальними, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами та обставинами по даній справі.

Як вище зазначалося, Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 25 січня 2011 року було ухвалено рішення стосовно недійсності договору дарування спірної квартири від 26 вересня 2008 року, який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, а також відмовлено у позові ОСОБА_3 щодо позовних вимог про визнання за нею права власності і витребування безпідставно набутого майна. За зустрічним позовом за ОСОБА_2 визнано право власності на квартиру.

Будь-яких позовних вимог відносно договору дарування від 03.03.2006 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, в зазначеній цивільній справі за № 2-4461/11 ніким не подавалося і судом з цього приводу рішення не ухвалювалося.

Щодо наданого правового аналізу судом в рішенні від 25 січня 2010, року по вищевказаній справі, про законність укладання договору дарування від 03.03.2006 року та волевиявлення ОСОБА_3, ці обставини не можуть служити підставою по даній цивільній справі для відмови в задоволенні позову про визнання спірного договору недійсним, оскільки вони ніяким чином не являються преюдиціальними. Відповідачкою та її представниками при розгляді даної справи в апеляційному суді не було надано доказів про визнання судом оспорюваного договору дійсним.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого, всебічно, повно й об'єктивно розглянув обставини справи, проаналізував та оцінив докази як кожен окремо, так і в їх сукупності і взаємозв'язку.

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування під час апеляційного розгляду справи не встановлено.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, правильність висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням вимог закону, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 308 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: