Справа № 2-675/2011
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2011 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого - судді Савіна О. І.

при секретарі - Архіповій К.В.

за участю: адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Южноукраїнськ Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк ПриватБанк, Відділ ДВС Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області, про визнаня права власності на автомобіль та звільнення майна з під арешту,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 вернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, треті особи: Публівчне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», Відділ ДВС Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області, про визнаня права власності на автомобіль та звільнення майна з під арешту.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що в березні 2006 року між ОСОБА_3 та відділення «Южноукраїнське-Центральне» Миколаївського регіонального управління «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, згідно з яким ОСОБА_3 отримав кредитні кошти на придбання автомобіля. За вказані кошти відповідач придбав автомобіль марки «ВАЗ», модель 2115, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску, номер кузова: ХТА9751, легковий-седан, який став предметом договору застави, укладеного між останнім та банком. 19 січня 2007 року між ним та ОСОБА_3 в письмовій формі була укладена угода, відповідно до якої він купив у відповідача вищевказаний автомобіль, передавши йому гроші в сумі 10 000 доларів США, що на той час було еквівалентно 55 000 гривень. Після чого ОСОБА_3 передав йому у власність даний автомобіль, а він його прийняв з усіма зобовязаннями, які були у ОСОБА_3 відносно автомобіля, а саме: він повинен був сплатити всі необхідні платежі за кредитним зобовязанням. Ця обставина підтверджується розпискою. 19 січня 2007 року він в повному обсязі сплатив кредит. На виконання договору ОСОБА_3 передав йому автомобіль, ключі він нього, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії РСА № 133283, довіреність, якою засвідчується обсяг його прав щодо зазначеного автомобіля. Через юридичну необізнаність вважав, що усної домовленості про умови передачі йому автомобіля буде достатнім для того, що б бути власником цього транспортного засобу. Вважає, що він та ОСОБА_3 повністю виконали умови укладеного між ними правочину. Після виконання відповідачем своїх обовязків він почав вільно володіти, користуватися та розпоряджатися вищневказаним автомобілем, тобто керував ним, обслуговував його, проходив дердавний техогляд, здійснював ремонт. Угода, яка відбулася між ним і ОСОБА_3 відповідає вимогам , що висуваються цивільним законодавством до правочину. До того ж, відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Зважаючи на те, що за договором застави відповідачу заборонено відчуджувати належний йому автомобіль, він до повного виконання кредитних зобовязань не мав права на таке відчудження. Проте, згідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчуджене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Вважає, себе добросовісним набувачем вказаного автомобіля. В даний час не має можливості здійснити державну реєстрацію автомобіля на своє імяі, так як 11.03.2011 р. на підставі постанови державного виконавця Відділу ДВС Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області від 13.10.2010 р. накладено обтяження - арешт на все рухоме майно ОСОБА_3, в тому числі і на вищевказаний автомобіль, який він йому продав. Оскільки, він не має ніякого відношення до боргів ОСОБА_3, вважає, що не має підстав для накладення арешту на даний автомобіль. Просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «ВАЗ», модель 2115, реєстраційний номер НОМЕР_1, що був укладений між ним та ОСОБА_3 19 січня 2007 року, визнати за ним право приватної власності на вказаний автомобіль з 19.01.2007 р., зобовязати Відділ ДВС Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області вилучити дані про накладення обтяжень арешту на даний автомобіль із відповідних реєстрів.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 та адвокат позовні вимоги підтримала повністю.

Відповідач позов визнав повністю, просить суд задовольнити вимоги ОСОБА_2, посилаючись та те, що між ним та позивачем правовідносини відбулися раніше ніж Відділом ДВС накладено арешт на вищевказаний автомобіль.

Представник третьої особи Відділ ДВС Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області проти позовних вимог ОСОБА_2 заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що на виконанні у відділі ДВС знаходиться виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 06.10.2011 р. № 2-251 про стягнення з ОСОБА_3 коштів в сумі 55 827, 46 гривень. В результаті заходів, вжитих державним виконавцем з метою перевірки майнового стану боржника, встановлено, що за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на автомобіль «ВАЗ-2115 0120 20», державний реєстраційний номер НОМЕР_1. Відповідно до вимог ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» 09.03.2011 р. державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. А тому, підстави для зняття арешту з майна боржника ОСОБА_3 даного автомобіля відсутні.

Представник третьої особи ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не зявився, згоди від нього на участь у справі до суду не надійшло, а тому суд прийняв рішення розглядати справу без його участі.

Вислухавши представника позивача, адвоката, відповідача, представника Відділу ДВС, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, якими сторони та третя особа обґрунтовували свої позиції, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають на підставі наступного.

В судовому засіданні представник позивача стверджувала, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений письмовий договір, відповідно до якого позивач купив у відповідача спірний автомобіль, передавши останньому гроші в сумі 10 000 доларів США, що на той час було еквівалентно 55 000 гривень. В свою чергу ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 автомобіль та довіреність на право експлуатації та розпорядження даним транспортним засобом.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).

Цивільним кодексом України не передбачене обовязкове нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу автомобіля.

Частиною 2 ст. 220 ЦК України визначено, що, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Із змісту ст. 220 ЦК України вбачається, що в судовому порядку можна визнати дійсним лише той правочин, який за законом підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні з'ясовувати чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилялася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість.

У звязку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст. 218 та ст. 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів.

Оскільки, чинним законодавством не передбачено обовязкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу автомобіля, то вимоги позивача не можуть бути задоволенні.

Посилання позивача на те, що він є добросовісним набувачем, на думку суду, є недоцільним, оскільки виходячи із положень ст. ст. 330, 388 ЦК України, на які він посилається добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати, що придбала майно за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати. ОСОБА_2 знав, що купує автомобіль у відповідача, який не мав права відчужувати транспорний засіб, який перебував під заставою, про що вказав у позовній заяві.

А тому, керуючись ст. ст. 205, 220, 330, 388, 655 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 57, 60, 179, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Публівчне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», Відділ ДВС Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області, про визнаня права власності на автомобіль та звільнення майна з під арешту, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Миколаївської області через Южноукраїнський міський суд Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Южноукраїнського

міського суду ОСОБА_6