Справа № 22-ц-2115/2011
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б.Б.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2011 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Соколовського В.М.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Юрків І.П.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Нижньовербізької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про встановлення земельного сервітуту довжиною 165 метрів, шириною 4 метри,

за апеляційною скаргою прокурора Коломийського району Івано-Франківської області в інтересах Нижньовербізької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області на рішення Коломийського міськрайонного суду від 24 березня 2011 року,-

в с т а н о в и л а :

Нижньовербізька сільська рада звернуляся в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про встановлення земельного сервітуту.

Позов мотивує тим, що генеральним планом забудови села Нижній Вербіж Коломийського району, затвердженого більше 40 років тому, запроектовано вулицю Молодіжну, в районі якої розташовані земельні ділянки відповідачів.

Після ліквідації колгоспу та розпаювання колгоспних земель розбудова населеного пункту здійснювалась з незначним відхиленням від затвердженого раніше плану, із-за чого неодноразово Нижньовербізькою сільською радою Коломийського району розглядалось _____________________

питання про виготовлення нового генерального плану з урахуванням усіх фактичних забудов. Однак, із-за відсутності коштів новий генеральний план забудови с. Нижній Вербіж Коломийського району на даний час не виготовлений. Крім того, запроектована раніше вулиця Молодіжна побудована лише частково, в районі земельних ділянок відповідачів, тому необхідності у проїзді не було, а відповідачам було виготовлено Державні акти про право приватної власності па землю, які включали в себе і земельні наділи запроектованої вулиці.

Однак, у взязку численними скаргами відповідачки ОСОБА_7 до органів прокуратури, виникла необхідність влаштування проїзду в районі запроектованої вулиці в судовому порядку, так як від пропозиції на сесії Нижньовербізької сільської ради щодо укладення сервітуту за погодженням сторін відповідачі відмовились, а тому позивач просить для громади села Нижній Вербіж встановити постійний безоплатний земельний сервітут на право проїзду на транспортному засобі до господарства відповідачки ОСОБА_7 в с.Нижній Вербіж, вул.Українська, 89 Коломийського району через земельні ділянки відповідачів, а саме: визначити проїзд довжиною 165метрів, шириною 4метри через земельні ділянки відповідачів, для чого залучити слідуючі площі земельних ділянок від кожного з відповідачів. З відповідача ОСОБА_9 - 116,4 кв.м., з відповідача ОСОБА_4 - 116,4кв.м., з відповідача ОСОБА_5 - 101,2 кв.м., з віаповідачки ОСОБА_7 - 89,2 кв.м., з відповідача ОСОБА_6 - 108,8 кв.м., з відповідача ОСОБА_8- 128,0 кв.м.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 24 березня 2011 року у позові Нижньовербізької сільської ради відмовлено за його безпідставністю.

На дане рішення прокурор Коломийського району Івано-Франківської області в інтересах Нижньовербізької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області подав апеляційну скаргу.

Вважаючи, що оскаржуване рішення є незаконне, прокурор зазначає, що суд його виніс з порушення норм Земельного кодексу України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зокрема, прокурор вказує на неправильне застосування судом положень статей 98 та 99 ЗК України, тому висновок суду про те, що позивач не є власником земельних ділянок, щодо яких предявлено вимоги про встановлення сервітуту, є неправильним.

Також, відповідно до ст. 80 ЗК України, позивач є органом місцевого самоврядування, через який територіальна громада с. Нижній Вербіж реалізує своє право власності на землі комунальної власності.

Таким чином, оскільки, територіальна громада с. Нижній Вербіж, яка є власником земель комунальної власності, реалізує своє право власності через Нижньовербізьку сільську раду, а дана сільська рада, відповідно, є представником власника земель комунальної власності територіальної громади с. Нижній Вербіж, внаслідок чого позивач належить до субєктів, які згідно ст. 99 ЗК України, наділені правом вимагати встановлення земельних сервітутів.

Прийнявши оскаржуване рішення, суд проігнорував право територіальної громади с. Нижній Вербіж на користування громадською дорогою, внаслідок чого судом надано явну та незаконну перевагу приватній власності перед інтересами держави та суспільства.

З вищенаведених підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В судовому засіданні представник апелянта прокурор відділу представництва інтересів громадян та держави в судах прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з наведених вище обставин і просив її задовольнити.

Інші сторони повідомлені про розгляд справи у апеляційній інстанції, про те не прибули в судове засідання.

Вислухавши доповідача, пояснення представника прокурора, який підтримав скаргу, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи та підстави апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є суміжними землевласниками, яким належать на праві власності відповідні участки земельних ділянок, що відповідає їхнім Державним актам на право власності на земельні ділянки (а.с.4-10).

Як вбачається із ксерокопії кальки контурів села Нижній Вербіж по обліку і впорядкуванню присадибних земель та земель громадського користування станом на 1989 рік, то на ній була запроектована вулиця Молодіжна, яка не була побудована, а земельна ділянка під дану вулицю по рішенню сільської ради надана громадянам села в приватну власність (а.с.11, 13).

Про те землевласник ОСОБА_7, якій надано в приватну власність земельну ділянку для використання у сільськогосподарських цілях, позбавлена можливості доступу та проїзду до своєї земельної ділянки, що підтверджується відповідними письмовими матеріалами (а.с.61, 102-104, 13, 62).

Згідно ст.152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 98, частиною 1 ЗК України передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Відповідно до ст.99 цього ж Кодексу, власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення земельних сервітутів, зокрема, таких як: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху.

За правилами ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Статтею 402, частиною 2 ЦК України визначено, що земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Отже право земельного сервітуту по суті є можливістю обмеженого використання чужої земельної ділянки (ділянок) в певних цілях, а власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, а особа, яка бажає користуватися чужою земельною ділянкою, має право вимагати встановлення земельного сервітуту.

За вище наведених обставин, та враховуючи те, що сільська рада не є власником чи землекористувачем спірних земельних ділянок, які на праві приватної власності належать відповідачам громадянам села, тому суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до обґрунтованого висновку, що сільська рада не може звертатися з позовом про встановлення земельного сервітуту в інтересах відповідачки ОСОБА_7, яка є також власником однієї із спірних земельних ділянок, тому правомірно відмовив сільській раді у задоволенні позову за його безпідставністю.

При цьому, саме відповідачка ОСОБА_7 як особа, яка зацікавлена у використанні чужих земельних ділянок, повинна вимагати встановлення земельного сервітуту.

В звязку з цим, твердження апелянта про незаконність рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм Земельного кодексу України є безпідставними і не можуть братися до уваги колегією суддів.

Стаття 10 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Сукупність всіх матеріалів по справі та доказів, які надали сторони, дає підстави колегії суддів зробити висновок, що суд першої інстанції повно і всебічно встановив обставини справи, вірно визначив правовідносини, які виникли між сторонами, і дав їм правильну юридичну оцінку, тому колегія суддів рахує, що постановлене рішення є законним і обґрунтованим, а вимоги апеляційної скарги не спростовують його законності, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора Коломийського району Івано-Франківської області в інтересах Нижньовербізької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 24 березня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

ОСОБА_10 ОСОБА_1

Судді: О.В. Пнівчук

ОСОБА_11