АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2011 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: Козлова С.П.,

суддів: Тамакулової В.О., Болтунової Л.М.,

при секретарі: Коляда О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровської міської ради, Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної Інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2010 року позивач звернувся до суду з таким позовом, посилаючись на те, що за укладеним у простій письмовій формі договором купівлі-продажу від 21 вересня 2010 року він придбав у ОСОБА_3 за 48000 грн. 2/5 частин житлового будинку № 5 на вул. Весняна у м. Дніпропетровську, а інші 3/5 частині цього домоволодіння на момент укладення договору вже належали йому, проте у КП «ДМБТІ» у реєстрації права власності на підставі вказаного договору йому було відмовлено за відсутністю його нотаріального посвідчення, тому він неодноразово звертався до ОСОБА_3 з проханням посвідчити договір нотаріально, від чого останній ухиляється, а згодом з'ясувалося, що він не має можливості отримати в КП «ДМБТІ» витяг з реєстру прав власності для наступного нотаріального посвідчення договору, оскільки попередніми власниками раніше було здійснено переобладнання приміщень та споруджено прибудову літ. а'-І в цьому житлового будинку. Разом з тим, відповідно до звіту про проведення технічного огляду на відповідність житлового будинку з прибудовою державним стандартам, будівельним нормам і правилам, виготовленого Інститутом проектування та експертизи будівництва, конструкції усіх самовільних будівель мають необхідні запаси міцності й характеристики, що забезпечують твердість і просторову стійкість, перебувають у нормальному стані, реалізовані на будинку з прибудовами конструктивні й архітектурно-планувальні рішення відповідають вимогам діючих нормативних документів, будинок з прибудовами може використовуватися за функціональним призначенням, а земельна ділянка, на якій розташовано домоволодіння, була надана первісному користувачу ОСОБА_4 у безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку за договором забудови від 21 листопада 1955 року.

З таких підстав та уточнюючи свої позовні вимоги позивач просив суд визнати дійсним вказаний договір купівлі-продажу, визнати за ним право власності на прибудову літ. а'-І до зазначеного житлового будинку, визнати за ним право власності в цілому на вказане домоволодіння та зобовязати КП «ДМБТІ» зареєструвати за ним право власності на нього.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2011 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі посилаючись на неповне з'ясування судом всіх обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення по суті позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів скарги колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення та скасування рішення суду.

Як встановлено судом, на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину від 01 грудня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить по 1/5 частині домоволодіння № 5 на вул. Весняна у м. Дніпропетровську, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 листопада 2007 року ОСОБА_2 належить 2/5 частини цього домоволодіння та відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 січня 2010 року ОСОБА_3 належить 1/5 частину цього домоволодіння, тобто ОСОБА_2 належить 3/5 частини, а ОСОБА_3 - 2/5 частини спірного домоволодіння, на яке станом на 06 листопада 2009 року КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради було виготовлено технічний паспорт з даними про самовільне будівництво - прибудову літ. а'-І.

За укладеним у простій письмовій формі договором купівлі-продажу від 27 вересня 2010 року ОСОБА_3 продав позивачу 2/5 частини вказаного будинку за 48000 гривень, після чого сторони виконали умови договору в натурі, але у реєстрації права власності за цим договором в КП «ДМБТІ» йому було відмовлено у зв'язку з відсутністю його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ст.ст.328,334 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

З урахуванням того, що сторони домовилися щодо істотних умов спірного договору та відбулося його повне виконання, а продавець ухиляється від його нотаріального посвідчення, позивач заявив вимоги про визнання цього договору дійсним на підставі ч.2 ст.220 ЦК України, але ця норма закону не застосовується до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення правочинів відповідно до ст.ст.210,640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін, тобто спірний договір купівлі-продажу є нікчемним і не може бути визнаний дійсним у судовому порядку.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття до експлуатації.

На підставі ст.30-1 Закону України «Про планування і забудову територій» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюється на підставі сертифіката відповідності, який видається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю з урахуванням частини четвертої цієї статті.

Порядок, вимоги, механізм та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів та визнання на них права власності регулювався Положенням про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 449 від 05 серпня 1992 р., а згодом - Порядками прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженими постановами Кабінету Міністрів України № 1243 від 22 вересня 2004 р., № 923 від 8 жовтня 2008 р. та № 461 від 13 квітня 2011 р..

Згідно ч.ч.1,2 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

На підставі ч.5 ст.376 ЦПК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Статтею 376 ЦК України визначені певні правила, за якими можливе визнані особою права власності на самочинно збутове нерухоме майно.

Відповідно до ст.26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Проте, звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання права власності на прибудову літ. а'-І спірного житлового будинку позивач не надав даних про те, що питання про узаконення вказаного самочинного будівництва було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

За таких обставин, дійшовши правильного висновку про безпідставність заявлених позивачем вимог суд обґрунтовано на підставі ст.ст.15,328,331,334,376,657 ЦК України відмовив в їх задоволенні.

Доводи ОСОБА_2 у скарзі про можливість вирішення спірного питання тільки в судовому порядку не ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні матеріалах справи і нормах діючого законодавства, регулюючого спірні правовідносини, та фактично зводяться до переоцінки тих доказів, яким суд дав належну оцінку у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалися на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні у судовому засіданні відповідно до вимог ст.212 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: