АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2011 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого - судді: Кузнєцової О.Ю.

Суддів: Чічіль В.А., Хіль Л.М. при секретарі: Ренкевич М.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтава апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 12 жовтня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до субєкта підприємницької діяльності ОСОБА_3, Полтавського міського центру зайнятості, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,' Територіальна державна інспекція праці у Полтавській області, про розірвання трудового договору, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зміну формулювання про причину звільнення і внесення відповідних змін до трудової книжки, зобовязання видати трудову книжку, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди; за позовом субєкта підприємницької діяльності ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Полтавського міського центру зайнятості про визнання трудового договору розірваним,

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до СПД ФО ОСОБА_3, Полтавського міського центру зайнятості, який у подальшому неодноразово доповнював, і остаточно просив визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, змінити формулювання причини звільнення з внесенням відповідних змін до трудової книжки, зобовязати СПД ОСОБА_3 видати трудову книжку, стягнути заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки і відшкодувати моральну шкоди.

Обгрунтовував позовні вимоги тим, що 16 червня 2009 року та 3 липня 2009 року він направив на адресу СПД ОСОБА_3 заяву про звільнення за власним бажанням, проте згодом стало відомо, що наказом від 16 липня 2009 року його

звільнено з посади майстра - ювеліра за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України; розрахунок при звільненні проведений не був і трудову книжку роботодавець йому не видав. Заподіяння моральної шкоди обґрунтовував порушенням його трудових прав, пригніченням та втратою нормальних життєвих звязків.

В серпні 2009 року СПД ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання укладеного між сторонами трудового договору розірваним з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України, з 15 травня 2009 року та просив зобовязати Полтавський міський центр зайнятості населення зняти з реєстрації вказаний договор.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 21 вересня 2009 року справи обєднані в одне провадження.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 11 жовтня 2011 року позов ОСОБА_2 до Полтавського міського центру зайнятості про зобовязання зняти з реєстрації трудовий договір залишений без розгляду.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 11 жовтня 2011 року позов СПД ФО Киви ОСОБА_4 до Полтавського міського центру зайцятості про зобовязання зняти з реєстрації трудовий договір залишений без розгляду.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 12 жовтня 2011 року позов ОСОБА_2 задоволений частково.

Стягнуто з СПД ФО ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 258,81 грн.

¦ В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В задоволенні позову СПД ФО ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з СПД ФО ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 51,00 грн., витрати на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду, ОСОБА_2 подав 'апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити повністю, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Зазначає, що судом безпідставно не взято до уваги його пояснення про те, що 14 травня 2009 року на зборах трудового колективу ОСОБА_3 безпідставно звинуватив його у крадіжці та повідомив, що з цього дня він більше не працює в СПД ОСОБА_3

Вважає, що така заява відповідача перешкоджала йому виконувати трудові обвязки, а тому з 15 травня 2009 року він був відсутній на роботі з поважної причини.

16 червня 2009 року та 3 липня 2009 року він направляв поштою заяву про звільнення за власним бажанням, які ОСОБА_3 отримав 14 липня 2009 року. Враховуючи, що відсутня його вина у тому, що заяви про звільнення відповідач

з

отримав з запізненням, то він повинен був звільнити його за ст. 38 КЗпП України з 15 травня 2009 року.

Дисциплінарне стягнення - звільнення у відповідності до наказу від 16.07.2009 року, за ст. 40 п. 4 КЗпП України за прогул без поважних причин, здійснене з порушенням процедури та строків звільнення, встановлених ст.ст. 148, 149 КЗпП України. Відповідач достовірно знаючи, що він не працює з 15 травня 2009 року міг застосувати до нього дисциплінарне стягнення на протязі 1 місяця, попередньо зажадавши від нього пояснення. За таких обставин, вважає, що суд першої інстанції помилково стверджував про те, що ОСОБА_3 дізнався про його відсутність на робочому місці без поважних причин тільки 14.07.2009 року з його заяви про звільнення.

Зазначає, що місцевий суд не надав належної оцінки тому факту, що в порушення вимог ст. 47 КЗпП України в день звільнення його не було ознайомлено з наказом про звільнення і не було вручено такій наказ та не проведено повний розрахунок.

Таким чином, суд безпідставно прийшов до висновку про відсутність вини роботодавця в невиплаті належних працівникові сум в день звільнення та безпідставно відмовив у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Необгрунтованою є відмова у задоволенні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, оскільки суду надані пояснення про те, що позивач був звільнений з роботи одночасно з дружиною з підприємства відповідача і в звязку з невиплатою заробітної плати залишився без засобів до існування.

і Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 перебував у

трудових відносинах з СПД ФО ОСОБА_3 та працював у останнього майстром - ювеліром. 2 квітня 2003 року між ними був укладений безстроковий трудовий договір, зареєстрований в Полтавському міському центрі зайнятості 2 квітня 2003 року за № 1223..

За прогул без поважних причин до ОСОБА_2 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення і відповідним наказом від 16 липня 2009 року останній звільнений з 15 травня 2009 року з посади майстра - ювеліра відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Місцевий суд всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідив наявні у справі докази і прийшов до вірного висновку про правомірність звільнення ОСОБА_2 за прогул без поважних причин.

Факт відсутності позивача на робочому місці з 15 травня 2009 року встановлено судом першої інстанції на підставі пояснень сторін у справі, актів, складених СПД ОСОБА_3 спільно з іншими працівниками про відсутність ОСОБА_2 на роботі та пояснень допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Зазначені обставини справи підтверджені позивачем ОСОБА_2, який не заперечував факту відсутності на робочому місці з 15 травня 2009 року, вважаючи відсутність на роботі з поважної причини, оскільки 14 травня 2009 року на зборах трудового колективу СПД ОСОБА_3 заявив про недовіру йому та про припинення з ним трудових правовідносин.

л';= 4

У відповідності до вимог ст. 40 п. З КЗпП України прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Згідно зі ст. 60 ч. З ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте ОСОБА_2 належних і допустимих доказів на підтвердження поважності причин його відсутності на роботі з 15 травня 2009 року не надано. Не вихід на роботу позивача у звязку з звинуваченням його на зборах у нестачі матеріальних цінностей та можливе звільнення з роботи у звязку з цим є неправомірними діями ОСОБА_2, оскільки 14 травня 2009 року наказ про звільнення не видавався, а тому позивач не звільнявся від виконання своїх трудових обовязків.

Судом першої інстанції також вірно встановлено, що у відповідності до наданих листків непрацездатності ОСОБА_2 в період з 25 травня 2009 року по 03 червня 2009 року перебував на стаціонарному лікуванні. В період з 15 по 25 травня 2009 року та в період з 03 червня по 16 липня 2009 року відсутні обставини, які б звільняли позивача від виконання трудових обовязків.

14липня 2009 року СПД ОСОБА_3 отримав поштою від ОСОБА_2 заяву про звільнення, де він зазначав, що в період з 25 травня 2009 року він перебував на лікарняному в кардіологічному диспансері та прохає звільнити його за власним бажанням з 14 травня 2009 року.

15липня 2009 року СПД ОСОБА_3 запропонував ОСОБА_2 надати пояснення з приводу відсутності його на роботі у період з 11 травня 2009 року по 15 липня 2009 року, але останній таких пояснень не надав.

Встановивши зазначені обставини суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про правомірність застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи, у порядку та строки, встановлені ст.ст. 147 - 149 КЗпП України.

Посилання позивача на порушення строків притягнення його до дисциплінарної відповідальності у звязку з тим, що ОСОБА_3 достовірно було відомо про його відсутність на роботі з 15 травня 2009 року є необгрунтованими, оскільки стаття 148 КЗпП України передбачає обчислення місячного строку для застосування стягнення з дня виявлення не факту (дії, бездіяльності), а саме проступку. Виявлення проступку означає не тільки виявлення факту (дії), але і встановлення винної поведінки працівника, порушення ним трудових обовязків, характеру порушення тощо.

Враховуючи, що СПД ОСОБА_3 встановив факт винної поведінки позивача, тобто проступку, 14 липня 2009 року з заяви ОСОБА_2, то відповідач застосував дисциплінарне стягнення у строки встановлені законом.

¦ Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, суд правомірно прийняв до уваги розрахунок, виконаний роботодавцем СПД ОСОБА_3, відповідності до якого заборгованість по заробітній платі складає 216,75 грн. та компенсація за невикористану відпустку - 42,06 грн.

Враховуючи, що позивач у день звільнення не працював та з вимогою про розрахунок до відповідача не звертався, то суд правомірно прийшов до висновку про відсутність підстав до стягнення середнього заробітку у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України.

: . Крім цього, до матеріалів справи долучена копія трудового договору, надана

СПД ОСОБА_3, з відміткою центру зайнятості про зняття договору з реєстрації 4 червня 2010 року.

У відповідності до пункту 8 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 8 червня 2001 року № 260, передбачена можливість зняття з реєстрації трудового договору за ініціативою фізичної особи за відсутності працівника, за умови подання фізичною особою, в тому числі копій документів, що підтверджують проведення передбаченого законодавством розрахунку з працівником або копію платіжної відомості із зазначенням суми депонованої заробітної плати.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що заборгованість по заробітній платі у розмірі 216,75 грн. та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 42,06 грн? задепоновані СПД ОСОБА_3 та позивач повідомлявся про можливість отримання цих коштів, що останнім зроблено не було.

Позовні вимоги щодо зобовязання внести у трудову книжку ОСОБА_2М запис про його звільнення з роботи за ст. 38 КЗпП України та видати трудову ; книжку судом першої інстанції правильно вирішені у відповідності до вимог пункту 2.20-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок крацівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року, де передбачено, що трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - субєктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, повязану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

Враховуючи наведені вимоги діючого законодавства та відсутність у /матеріалах справи будь - яких відомостей на підтвердження факту передачі трудової книжки субєкту підприємницької діяльності, суд правомірно прийшов до висновку про відсутність обовязку відповідача передати позивачу трудову книжку.

У звязку з тим, що у відповідача відсутній обовязок по видачі трудової книжки позивачу, то суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за затримку у видачі трудової книжки, що передбачено ст. 235 ч. З КЗпП України.

Враховуючи, що судом першої інстанції не встановлено порушення законних прав працівника ОСОБА_2, то судом правомірно відмовлено у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, з посиланням на відсутність підстав, визначених у ст. 237-1 КЗпП України, для такого відшкодування та недоведеність цих вимог.

Враховуючи, що місцевим судом встановлено, що трудовий договір від 2 квітня 2003 року знятий з реєстрації 4 червня 2010 року у Полтавському міському

центру зайнятості, то суд прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні вимог СПД ОСОБА_3 про визнання трудового договору розірваним.

Таким чином, місцевий суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, виконавши висновки і мотиви, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2011 року, якою були скасовані рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 07.10.2010 року про часткове задоволення позову ОСОБА_2 та ухвала апеляційного суду Полтавської області від 08.12.2010 року про залишення без змін рішення місцевого суду. Доводи апеляції не спростовують висновків суду, а тому вона не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 303, ст. 307 ч. 1 п. 1, ст. 308, ст. 314 ч. 1 п. 1, ст. 315 ТТТТК України, колегія суддів-,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 12 жовтня 2011 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з рогляду цивільних та кримінальних справ.

** .

Головуючий суддя: ( підпис ) ОСОБА_1

Судді: ( підпис ) ОСОБА_12 ( підпис ) ОСОБА_13