Справа № 22-ц-2648/2011 Головуючий у I інстанції Литвиненко І.В.
Категорія цивільна Доповідач - Бечко Є. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2011 року 04 жовтня 2011 року

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:ОСОБА_5, його представника ОСОБА_6, представника позивача ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 серпня 2011 року у справі за позовом Чернігівського національного педагогічного університету імені ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про виселення та стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 серпня 2011 року позовні вимоги задоволено частково, виселено ОСОБА_5 із кімнати №110 гуртожитку №4 по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, 1 в м. Чернігові без надання іншого житлового приміщення, стягнуто з нього на користь позивача 7 215 грн. заборгованості та 200 грн. 65 коп. судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати дане рішення і та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказує, що поза увагою суду залишився факт, встановлений рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 15.07.2008 р., про те, що спірну кімнату йому було надано за розпорядженням власника для проживання на термін виконання обовязків за трудовою угодою на посаді завідуючого гуртожитку, тобто самоправність зайняття ним житлового приміщення відсутня. Апелянт посилається на те, суд повинен був застосувати до спірних правовідносин ст.117 ЖК України та зясувати правомірність надання ордеру № 87 від 22.05.1996 р., неможливість проживання в кімнаті № 104/1, оскільки вона зайнята. Також, на думку апелянта, судом невірно визначена сума заборгованості за проживання в гуртожитку, оскільки оплата нарахована з розрахунку оплати на 1 ліжко-місце, що застосовується виключно до студентів, які проживають в гуртожитках, та осіб, які не є студентами та працівниками університету і проживають тимчасово, проте він проживав в спірній кімнаті гуртожитку як працівник університету.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 самовільно зайняв кімнату № 110 в гуртожитку, оскільки йому видано ордер на кімнату № 104-1 в цьому ж гуртожитку, а тому він підлягає виселенню з кімнати № 110 без надання іншого жилого приміщення. Суд також прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за проживання в гуртожитку та комунальні послуги, розраховані на одне ліжко-місце.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 129 ЖК України єдиною підставою для вселення на жилу площу в гуртожитку є рішення адміністрації підприємства, установи, організації, на підставі якого видається спеціальний ордер.

Судовим рішенням від 29 грудня 2008 року, яке набрало законної сили 23 березня 2009 року, встановлено, що ОСОБА_5 не отримував спеціального ордеру на вселення в кімнату № 110 гуртожитку № 4 по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, 1 в м. Чернігові, не мав він також і згоди адміністрації університету та його профспілкового органу на вселення в цю кімнату, а отже вселився у спірну кімнату самоправно.

Зазначені обставини, в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню, а тому висновок місцевого суду про виселення ОСОБА_5 із кімнати № 110 є обґрунтованим та відповідає вимогам закону, що регулює спірні правовідносини.

За таких обставин доводи апелянта щодо неправомірності застосування судом ч.3 ст. 116 ЖК України не заслуговують на увагу.

Посилання апелянта на необхідність застосування судом при вирішенні спору положень ст. 117 ЖК України також не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки вказаною нормою регламентуються питання виселення осіб у разі визнання ордеру недійсним, а ОСОБА_5 ордер на вселення до кімнати № 110 гуртожитку № 4 по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, 1 в м. Чернігові, не видавався.

Безпідставними є і твердження апелянта щодо неможливості виселення його без надання іншого житла, як особи, що пропрацювала в університеті понад 10 років (ст.ст. 125, 132 ч.3 ЖК України), оскільки ґрунтуються на хибному розумінні та тлумаченні відповідачем правових норм, що регулюють спірні відносини. Як зазначено вище, судом достовірно встановлено факт самоправного зайняття відповідачем кімнати № 110, а тому вказані норми дані спірні правовідносини не регулюють.

Згідно наказів № 154 від 29.08.2008 р. та № 172 від 02.09.2010 р. по Чернігівському національному педагогічному університету ім. Т.Г.Шевченка, виданих відповідно до п. 38 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого ОСОБА_9 міністрів УРСР від 3 червня 1986 р. N 208 для працівників університету, які проживають в гуртожитках університету встановлено оплату за користування жилою площею не вище ставок квартирної плати, встановленої в місті для будинків державного житлового фонду та згідно показників на електроенергію, воду і опалення, згідно діючих тарифів.

Оскільки ОСОБА_5 не надано суду доказів, як невідповідності нарахованих сум діючим тарифам так і здійснення ним оплати за проживання в гуртожитку та комунальні послуги взагалі, апеляційний суд вважає обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам закону висновок місцевого суду про стягнення з відповідача на користь позивача 7 215 грн. заборгованості за проживання в гуртожитку та комунальні послуги.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладених обставин доводи апеляційної скарги не дають достатніх підстав для скасування вірного по суті рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 серпня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: