Справа № 2-3904/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2011 року Суворовський районний суд м. Херсона в складі:

головуючого: судді Головко О. В.

при секретарі: Дровосєковой В. М.

за участю адвоката ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання квартири особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати квартиру №98 яка розташована за адресою місто Херсон, вулиця Сенявіна, будинок 136 особистою приватною власністю.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та підтвердила обставини викладені в позовній заяві.

Відповідач позов не визнав, та просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, свідків, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач з 27.03.1993року до 03.09.2010року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим 27.03.1993року міським відділом РАЦС м.Херсона та рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 03.09.2010року.

Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає з позивачем.

Квартира №98, яка розташована в місті Херсоні по вулиці Сенявіна, 136 була придбана у 1995році, тобто під час шлюбу позивача та відповідача.

Оскільки квартиру було придбано у 1995 році, то правовий статус цього майна визначається нормами Кодексу про шлюб та сімю УРСР.

Відповідно до ст. 22КпШС, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користуються рівними правами на майно і в тому випадку, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 24 КпШС, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування, хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Тобто, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позивач не надала жодного доказу, що квартира придбана нею за кошти, які є її особистою приватною власністю.

Єдиним доказом того. що спірна квартира є особистою приватною власністю позивача є розписки про передачу грошових коштів, з яких вбачається, що батько позивачки ОСОБА_5 передав позивачці грошові кошти в сумі 7320доларів США та 150000000українських карбованців.

Відповідно до ч.2ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На момент виникнення спірних правовідносин діяв ЦК УРСР 1963року.

Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР 1963року договір, за яким одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність називається договором дарування.

Згідно з положеннями п.2ч.1 ст.44, ст..46 ЦК УРСР 1963року повинні укладатись у письмовій формі угоди громадян між собою на суму понад 100карбованців.

Недодержання простої письмової форми, що вимагається законом, позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків.

Також відповідно до ч.1 ст.244 ЦК 1963року, договір дарування на суму понад 500карбованців а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

За таких обставин, розписка про передачу грошових коштів не є належним і допустимим доказом факту дарування грошових коштів та відповідно не може підтверджувати існування особистої приватної власності позивачки на ці грошові кошти, ні тим паче на спірну квартиру, оскільки нотаріально не посвідчена.

Свідки зі сторони позивача ОСОБА_5 пояснив, що дав доньці кошти на купівлю квартири. А нотаріально не встиг оформити договір так як в нього не було часу.

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснили. Що були присутніми при передачі коштів.

Свідки зі сторони відповідача ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 пояснили, що квартира була придбана для користування сімї.

Окрім того, з наданої до матеріалів справи розписки неможливо визначити, що грошові кошти надано особисто позивачці.

Таким чином позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 10, 57, 60, 212 ЦПК України, ст. 59, 60 ЦК України, 44 46, 243 ЦК УРСР 1963року, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_12 до ОСОБА_13 про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_12 відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Херчонської області в 10 денний строк з дня проголошення рішення через Суворовський районний суд м.Херсона.

СуддяОСОБА_14