Справа №2-3926/11
РІШЕННЯ

іменем України

09 грудня 2011 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого суддіОСОБА_1
при секретаряхОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа Приватне акціонерне товариство «ПРОСТО-страхування» про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 (далі по тексту позивач) звернувся до суду з позовною заявою, яка була уточнено в процесі судового розгляду, в якій просить стягнути з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (далі по тексту відповідач 1 та відповідач 2) в порядку відшкодування завданої, внаслідок ДТП, матеріальної шкоди в остаточному варіанті 44 193,71 грн. (у доповненнях до промови в письмових судових дебатах сума у розмірі 45 543,71 грн.) та моральної шкоди в розмірі 100 000 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що 13 серпня 2010 року о 21:35 год. по пр ту Ватутіна у м. Києві на нього було здійснено наїзд автомобілем «Тойота», за кермом якого знаходився відповідач 1. Причиною ДТП вважає порушення відповідачем 1 ПДР України, що призвело до його, потерпілого, травмування, внаслідок чого він фактично став інвалідом, при цьому завдано моральну шкоду, яка полягає в тривалих фізичних стражданнях, втратою здоров'я, порушенням звичайного режиму життя, виснаження нервової системи. Зазначив, що не згоден з постановою про закриття кримінальної справи, так як органом досудового слідства незаконно визнано його винуватим в порушенні ПДР України та скоєнні по його вині ДТП. Відповідачі відмовляються добровільно відшкодувати завдані збитки.

Відповідачем 2 ОСОБА_6 подано зустрічний позов до ОСОБА_4, згідно з яким просить у стягнути з позивача заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 41 179, 54 грн., моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 13 серпня 2010 року відбулося ДТП за участю належного їй автомобіля «Тойота» під керуванням відповідача 1 та пішохода ОСОБА_4Відповідно до постанови про закриття кримінальної справи, яка набрала законної сили та не оскаржувалась, ДТП сталось в результаті порушень позивачем за первісним позовом, який на момент вчинення ДТП перебував в стані спяніння, ПДР України. Внаслідок ДТП її автомобіль зазнав пошкоджень, відповідно до звіту про визначення матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу, вартість з урахуванням проведення дослідження становить 41 179,54 грн. (40 779, 54 грн. + 400 грн.) Внаслідок пошкодження автомобіля завдано і моральної шкоди.

У судовому засіданні позивач та його представник за первісним позовом уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладене в позові. Зазначили, що перед ДТП позивач вживав лише пиво, адекватно орієнтувався в дорожній обстановці, при цьому відповідач 1, керуючи автомобілем, маючи технічну можливість, як зупинитись, так і проїхати повз позивача, дотримуючись безпечного інтервалу, порушив ПДР України, а саме перевищив швидкість, не ввімкнув фари, що призвело до заподіяння позивачу тяжких тілесних ушкоджень. До того ж, після вчинення ДТП ОСОБА_5 не позначив місця, в якому вчинено наїзд та прибрав свій автомобіль з місця ДТП.

Вимоги зустрічної позовної заяви відповідач та його представник за зустрічним позовом не визнали, посилаючись на незаконність та необґрунтованість. Зазначили, що діючим законодавством України не передбачено права власника джерела підвищеної небезпеки (автомобіля), позивача за зустрічним позовом заявляти цивільний позов про відшкодування завданої шкоди джерелу підвищеної небезпеки.

Відповідачі первісний позов не визнали, підтримали зустрічний, при цьому відповідач 1 зазначив в судовому засіданні про те, що після ДТП відразу викликав працівників міліції, швидку медичну допомогу, при цьому оплатив перебування позивача у лікарні та в подальшому надавав фінансову допомогу. З місця ДТП не зникав, автомобіль переставив у звязку з тим, що позаду потік автомобілів, оскільки пішохід перебігав дорогу в недозволеному місці. Він перекрив ряд, вивернув кермо та перекрив смугу. Вважає, що його дії були крайньою необхідністю саме для збереження життя людини. Потік автомобілів у вечірній час міг в черговий раз наїхати на потерпілого. Виникла ситуація, що людина на проїжджій частині дороги і потрібно щось робити, тому перекрив людину шматком заліза. Сам він був постійно в шоковому стані, тому його знайомі навідувалися в лікарню до потерпілого і розповідали про обстановку. Допомагав до тих пір, доки не зявилася сестра потерпілого з вимогою надати кошти у розмірі 20 000 доларів США, мотивуючи тим, що якщо надається допомога значить водій визнає вину.

Представник відповідачів в судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що постановою про закриття кримінальної справи встановлено, що ДТП відбулося у звязку з порушенням саме позивачем, який в той момент перебував в стані спяніння, ПДР України. Зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладене в зустрічній позовній заяві у відповідності до ст. ст. 23, 1166, 1192 ЦК України.

В судовому засіданні представник третьої особи ПАТ «ПРОСТО-страхування» вимоги первісного позову не визнав, посилаючись на те, що відповідно до Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров?ю, майну третьої особи. Не заперечував щодо виплати страхового відшкодування, при цьому ставилося на обговорення питання щодо залучення ПАТ «ПРОСТО-страхування» в якості співвідповідача, однак сторона позивача заперечувала щодо залучення.

Заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено наступне.

13 серпня 2011 року близько 21:35 год. на проїзній частині пр.-ту Ватутіна у м. Києві автомобілем «Тойота» д/н НОМЕР_1 під керуванням відповідача 1 було вчинено наїзд на пішохода ОСОБА_4, який отримав тяжке тілесне ушкодження у вигляді розриву печінки, селезінки та перелому кісток тазу.

У зв'язку з отриманням травм, внаслідок ДТП позивач був доставлений до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, де проходив стаціонарне лікування з 13.08.2010 р. по 13.09.2010 р., що підтверджується виписним епікризом КМКЛШМД, що підтверджується даними медичної карти, оглянутої в судовому засіданні.

Власником транспортного засобу «Тойота» АА 4677 НС є відповідач 2 ОСОБА_6, при цьому у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу відповідач 1 ОСОБА_5 зазначений як особа, що має право керувати транспортним засобом.

Тобто, володільцем джерела підвищеної небезпеки на момент ДТП був відповідач 1, який на відповідній правовій підставі володів транспортним засобом, що визнавалося сторонами по справі та у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягало доказуванню.

Відповідно до полісу обовязкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільно-правова відповідальність відповідача 2 застрахована в ПАТ «ПРОСТО-страхування», забезпеченим ТЗ є автомобіль «Тойота» АА 4677 НС, а особами, відповідальність яких застрахована, є відповідачі.(а.с. 75)

ОСОБА_7 було укладено у відповідності до Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

27 жовтня 2010 року ст.слідчим СВ Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві винесено постанову про закриття кримінальної справи на підставі п. 2 ст. 6 КПК України. Вказана ДТП сталась внаслідок порушення п.п. 4.7, 4.14 ПДР України з боку пішохода ОСОБА_4, який на момент ДТП перебував в стані алкогольного спяніння.

ОСОБА_7 постанова набрала законної сили та не оскаржувала ся.

У справі проведено ряд слідчих дій та судових експертиз.

Вище зазначені обставини знайшли своє відображення у висновках експертиз: судово авто технічної, судово медичної та медико криміналістичної.

В оглянутих в судовому засіданні матеріалах кримінальної справи по факту ДТП наявний висновок судової автотехнічної експертизи, який свідчить про те, що відповідач 1 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для його руху. В діях водія не вбачається невідповідностей вимогам п.п.12.2,12.3 ПДР України. Причиною ДТП, з технічної точки зору, є виникнення небезпеки для руху водія автомобіля «Тойота» на відстані, меншій необхідної для зупинки керованого ним транспортного засобу в умовах місця події.

Відповідно до довідки КМКЛ ШМД позивач ОСОБА_4 на момент ДТП перебував в стані спяніння, оскільки на час взяття аналізу крові 14 серпня 2010 року в його крові виявлено 1,2 % алкоголю.

Відповідач ОСОБА_5 притягувався до адміністративної відповідальності за порушення п. 2.10 „в (переміщення транспортного засобу) за ст. 125 КУпАП, за що було накладено стягнення у вигляді попередження. (а.с.95)

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди, під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється громадянин, що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Згідно з ч. 2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки,

відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє

транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 5 даної статті особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Тобто, зазначеною нормою закону встановлено відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка стала наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини в цьому його володільця. На володільця не може бути покладено обовязок по відшкодуванню такої шкоди, лише якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Виходячи зі змісту ч. 5 цієї статті, не допускається звільнення особи, відповідальної за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки від обовязку відшкодувати шкоду у звязку з необережністю (в тому числі і грубою) потерпілим.

Сама по собі відсутність вини водія транспортного засобу у наїзді не є підставою для відмови у стягненні з нього завданої в результаті наїзду матеріальної шкоди, якщо не буде встановлено, що така сталася в результаті умислу потерпілого та грубої необережності, що відповідно до ч. 2 ст. 1193 ЦК України є підставою для зменшення розміру відшкодування шкоди потерпілому та відмови у позові про покладення на нього відповідальності за шкоду, заподіяну при цьому джерелу підвищеної небезпеки (абзац 4 п. 3 постанови).

На відміну від кримінального законодавства цивільне законодавство не поділяє умисел на прямий і непрямий. Умисел у розумінні цивільного законодавства означає, що особа усвідомлювала протиправний характер своїх дій, передбачала їх негативні наслідки і бажала або свідомо допускала настання шкоди.

Доказів, які свідчили б, що шкода була заподіяна внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, судом не встановлено.

Згідно з ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому заробіток (доход), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду, тощо.

Судом встановлено, що нещасний випадок з позивачем стався з грубої необережності самого позивача, який грубо нехтував правилами безпеки руху, переходив дорогу у невстановленому місці, не пересвідчившись, що це буде безпечним, тобто передбачав можливість настання суспільно-небезпечних наслідків переходу проїзної частини в непередбаченому для цього місці в стані алкогольного спяніння, але легковажно розраховував на їх відвернення.

Автомобіль під керуванням відповідача 1 здійснив наїзд на пішохода, який, будучи у стані алкогольного сп'яніння, раптово вибіг на проїжджу частину дороги. Застосувавши міри екстреного гальмування, водій не зміг зупинити автомобіль та уникнути наїзду.

При вирішенні питання про розмір відшкодування завданої шкоди, підлягають врахуванню обставини ДТП та ступінь вини потерпілого.

Доказів на підтвердження доводів відповідачів та їх представника, що після ДТП відповідач 1 добровільно оплатив перебування позивача у лікарні та в подальшому надавав допомогу, суду не надано та нічим не підтверджено. Ухвалою суду за клопотанням представника відповідача про забезпечення доказів витребовувалися з КМКЛШМД документальні дані щодо перебування позивача на лікуванні і чи ОСОБА_5 або інші особи надавали ліки чи іншу допомогу для лікування ОСОБА_4, однак, крім медичної карти хворого, інших даних не надійшло.

Суд вважає, що позивачем понесені обґрунтовані витрати, які пов?язані з придбанням лікарських препаратів та доплатою путівки на санаторне лікування в розмірі 3 618,71 грн. Стороною позивача надано калькуляцію, згідно з якою зазначено саме обґрунтовані витрати у розмірі 2 268,71 грн. та квитанцію, на підставі якої доплачено за путівку за санаторне лікування у розмірі 1350 грн. (а.с.100-101,145) ОСОБА_7 також фактично понесені витрати на лікування у розмірі 41 925 грн., які документально не підтверджено, про що зазначено і в заяві. (а.с.102)

Тобто, квитанції та товарні чеки на суму 3 618,71 грн. є письмовими доказами, що відповідають положенням ч. 2 ст. 57 ЦПК України.

Будь яких доказів на їх спростування представником відповідачів не подано.

Судом враховано в якості належних та допустимих доказів лише ті квитанції та чеки, які мають безпосередній причинний звязок між дорожньо транспортною подією та необхідності здійснення таких витрат.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди то згідно з п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України в разі, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки вона також відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала.

Доводи про спричинення моральної шкоди позивач повязує з душевними стражданнями, яких він зазнав у звязку з протиправними діями відповідачів, обмеженні у реалізації своїх уподобань і бажань, порушенні нормальних життєвих звязків, виникла постійна тривога і неспокій, додаткові зусилля для організації лікування та свого життя, що призвело до виснаження нервової системи.

При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінює у 100 000 грн., суд враховує вище викладене, ступінь вини та, керуючись розясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у постанові від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5) при зясуванні доказів на підтвердження факту заподіяння моральних страждань, дійшов висновку, що сума немайнового позову необґрунтовано завищена, не доведена у повному обсязі, тому позов в частині відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню в розмірі 4 000 грн.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Що стосується зустрічного позову, суд виходить з наступного.

У відповідності до абз.5 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди, у тих випадках, коли разом із заподіянням джерелом підвищеної небезпеки шкоди (не внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки) заподіяно також шкоду джерелу підвищеної небезпеки і цьому сприяла груба необережність потерпілого, згідно з нормами ст. 454 ЦК (відповідно ст. 1193 нині діючого ЦК України) може бути зменшено розмір відшкодування шкоди потерпілому. Покладення на нього з цих підстав відповідальності за шкоду, заподіяну при цьому джерелу підвищеної небезпеки, ст. 454 ЦК (ст.1193 ЦК) не передбачено.

Враховуючи вимоги діючого законодавства, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення первісного позову та стягнення з відповідача 1 на користь позивача на відшкодування матеріальної та моральної шкоди суми у розмірі 3 618,71 грн. та 4000 грн. відповідно, та відмови у задоволенні зустрічного позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 213 215 ЦПК України, ст.ст. 23, 1167, 1187, 1191, 1194 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 на відшкодування матеріальної шкоди суму у розмірі 3 618,71 грн., на відшкодування моральної шкоди 4000 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору та інформаційно технічного забезпечення судового процесу в розмірі 59,50 грн. та 120 грн. відповідно.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4, - відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4 у відшкодуванні завданих збитків і моральної шкоди, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 10 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги.

Суддя Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_1