АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2011 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: Козлова С.П.,

суддів: Болтунової Л.М., Тамакулової В.О.,

при секретарі: Солодової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ПАТ «ВТБ ОСОБА_2» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2010 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «ВТБ ОСОБА_2», третя особа: ОСОБА_2 України, про захист прав споживачів та визнання кредитного договору частково недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2010 року позивач звернувся до суду з таким позовом, посилаючись на те, що між ним та відповідачем було укладено кредитний договір №06.19/17-СК від 03.10.2007 року, за яким відповідач надав йому у кредит 170000 доларів США, а він зобовязався сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 14,1 % річних, при цьому кожний місяць в період сплати він повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) відповідно до додатку №1 до цього договору, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, але ні він, ні відповідач не мали відповідної індивідуальної ліцензії, виданою ОСОБА_2 Банком України, на проведення валютної операції. Крім того, з дня укладення додаткової угоди до договору про іпотечний кредит курс іноземної валюти змінився і тому існує істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобовязань за кредитом, тобто з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла, яку йому необхідно сплачувати, у звязку з чим, значно погіршився його фінансовий стан.

З таких підстав позивач просив суд визнати недійсним п.1.1 спірного кредитного договору №06.19/17-СК від 03.10.2007 року у частині розміру відсотків, визнати недійсним п.3.2,3.4,5.2 цього договору, визнати недійсним додаток №1 до цього договору у частині щомісячної сплати відсотків та суми до сплати.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2010 року визнані недійсними пункти 1.1, 3.2, 3.4, 5.2 кредитного договору №06.19/07-СК від 03 жовтня 2007 року, укладеного між відповідачем та позивачем, визнаний недійсним додаток №1 до цього договору в частині щомісячної сплати відсотків та суми до сплати. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2010 року виправлена описка в рішенні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2010 року та зазначено вважати вірним другий абзац в його резолютивній частині наступним чином: визнати недійсними пункти 1.1 кредитного договору №06.19/07-СК від 03 жовтня 2007 року у частині розміру відсотків, пункти 3.2, 3.4, 5.2 кредитного договору №06.19/07-СК від 03 жовтня 2007 року, укладеного між відповідачем та позивачем.

В апеляційній скарзі посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права ПАТ «ВТБ ОСОБА_2» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Розглянувши справу в межах доводів скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з постановленням нового рішення.

Задовольняючи позов суд виходив з того, що умови спірного договору щодо розрахунків за грошовими зобовязаннями між сторонами в доларах США суперечать нормам закону за відсутністю у них індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій при укладанні договору.

З таким висновком суду погодитися не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, за кредитним договором №06.19/17-СК від 03.10.2007 року відповідач надав позивачу кредит у розмірі 170000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,1% з кінцевим погашенням заборгованості 03.10.2014 року згідно з додатком №1 до цього договору при наявності у відповідача виданих йому НБУ банківської ліцензії №79 від 20.04.2007 р. на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», та дозволу з додатком №79-1 від 20.04.2007 р. на здійснення валютних операцій (а.с.7-9,66-68).

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

За ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно зі ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст.5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій ОСОБА_2 банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу ОСОБА_2 банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких:

- неторговельні операції з валютними цінностями;

· операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами;

· ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України;

- залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України;

- залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках;

- інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

Тобто діючим законодавством уповноваженим банкам на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями надано право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

В підпункті "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ передбачена наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, але на цей час законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких ОСОБА_2 банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Тому при наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу ОСОБА_2 банку України, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України, що мало місце у даному випадку.

Проте, розглядаючи між сторонами вказаний спір і визнаючи недійсними пункти 1.1 спірного кредитного договору у частині розміру відсотків та пункти 3.2, 3.4, 5.2 цього договору лише з підстав відсутності у сторін індивідуальної ліцензії ОСОБА_2 банку України на здійснення валютних операцій суд вищевикладені обставини та норми закону залишив без уваги та, крім того, не врахував, що цими положеннями договору не передбачена обовязкова вимога про необхідність проведення відповідних виплат позичальником в іноземній валюті.

Отже законних підстав для задоволення заявлених позовних вимог колегія суддів не знаходить.

За таких обставин, рішення суду, як постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову на підставі ст.ст.192,203,215,1054 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ПАТ «ВТБ ОСОБА_2» задовольнити.

Рішення Павлоградського міськ районного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2010 року скасувати та постановити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «ВТБ ОСОБА_2», третя особа: ОСОБА_2 України, про захист прав споживачів та визнання кредитного договору частково недійсним, - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: