Справа № 22-ц-2753/2011 Головуючий у I інстанції Сташків В.Б.
Категорія цивільна Доповідач - Скрипка А. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2011 року

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:ОСОБА_5, адвоката ОСОБА_6, представників ОСОБА_7 ОСОБА_8, ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 10 серпня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Олешнянської сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області , ОСОБА_7 про визнання права власності на житловий будинок з надвірними спорудами за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 10 серпня 2011 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зазначають, що судом першої інстанції неправильно застосовані положення статтей 534, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, статті 344 Цивільного кодексу України. Апелянт вказує, що свідоцтво про право власності на спірний будинок, видане 24 вересня 1998 року підтверджує право власності на спірний будинок ОСОБА_10, яка померла 16 грудня 1984 року. Апелянт вважає, що оскільки жодна сторона або державний орган не оспорюють у встановленому порядку вказане свідоцтво про право власності на спірний будинок , то воно є чинним , і за даних обставин висновок суду першої інстанції про те, що дане свідоцтво про право власності не породжує правових наслідків, є безпідставним. Відносно існування заповіту, складеного за життя ОСОБА_11 на імя своєї дочки - ОСОБА_7, то ОСОБА_7, як вказує апелянт, до нотаріальної контори не зверталася з питання прийняття спадщини, крім того, вона відмовилась від свого права на спадщину, тому висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_7 прийняла спадщину в контексті приписів статті 549 Цивільного кодексу УРСР, на думку апелянта, є неправомірним. Апелянт також зазначає, що факт прийняття спадщини матірю позивача підтверджено довідками сільської ради та показаннями свідків. Посилання суду в оскаржуваному рішенні, як вказує апелянт, на існування усного договору про надання ОСОБА_7 спірного будинку родині ОСОБА_5 в тимчасове користування, є безпідставним.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції, - залишенню без змін, виходячи з приписів ч.1 статті 308 ЦПК України. Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення є законним, обґрунтованим та справедливим.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і дані обставини підтверджуються матеріалами справи, що 16 грудня 1984 року померла ОСОБА_10 ( а. с. 10), бабуся позивача ОСОБА_5 та мати відповідача ОСОБА_7 Після смерті ОСОБА_10 залишилось спадкове майно, а саме: житловий будинок за адресою с.Олешня , Ріпкинського району, вул. Лісна, 19.

24 вересня 1998 року виконавчим комітетом Олешнянської сільської Ради народних депутатів Ріпкинського району Чернігівської області на вказаний житловий будинок за адресою с.Олешня, Ріпкинського району, вул.Лісна , 19 на імя померлої ОСОБА_10 було видано свідоцтво на право приватної власності ( а. с. 7). Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив в рішенні , що виходячи з норм цивільного законодавства щодо дієздатності фізичних осіб, вказана обставина свідчить про те, що за життя ОСОБА_10 спірний будинок зареєстровано не було.

Згідно складеного за життя ОСОБА_10 заповіту від 23 серпня 1979 року(а. с. 52), ОСОБА_10 заповіла все своє майно своїй дочці ОСОБА_7, одночасно вказавши в заповіті, що всіх інших членів сімї, в тому числі, і дочку ОСОБА_12 вона позбавляє спадщини. Позивач ОСОБА_5 не заперечувала , що про існування даного заповіту було відомо їй та її матері ОСОБА_12

Відповідно до повідомлення Ріпкинської районної державної нотаріальної контори ( а. с. 37), після смерті ОСОБА_10, яка померла 16 грудня 1984 року і по даний час до Ріпкинської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини жодна особа не зверталась, спадкова справа після смерті ОСОБА_10 не заводилась.

Як вбачається з матеріалів справи , 30 березня 1997 року помер син ОСОБА_10 ОСОБА_13 ( а. с. 16) ; 04 березня 2007 року померла її донька ОСОБА_14В.( а. с. 14); 29 грудня 2009 року померла її донька - ОСОБА_12 ( а. с. 18).

Доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом першої інстанції приписів статті 549 Цивільного кодексу УРСР не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що відповідно до приписів статті 549 Цивільного кодексу УРСР спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, як у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, тобто вчинення відповідних дій.

Позивач стверджує, що ОСОБА_7 відмовилася від спадщини після смерті матері ОСОБА_10, оскільки ОСОБА_7 ( а. с. 93) 28. ХІ. 1997року написала до Ріпкинської державної нотаріальної контори Чернігівської області заяву про те, що вона спадщину після смерті матері не приймала і в судові органи для продовження пропущеного строку звертатися не буде. Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції обгрунтовано не прийняв до уваги посилання позивача на дану заяву ОСОБА_7, вчинену через 13 років після смерті її матері , як на належний доказ відмови ОСОБА_7 від спадкування після смерті матері ОСОБА_10, оскільки така заява була вчинена поза 6 місячним строком прийняття спадщини, спадкова справа в Ріпкинській районній державній конторі не заводилась. Крім того, виходячи з тексту даної заяви, в ній взагалі не йдеться мова про відмову ОСОБА_7 від прийняття спадщини.

По справі встановлено, що в 1992 році родина позивача повернулася з Азербайджану в Україну і заселилася до спірного будинку за усною домовленістю з ОСОБА_7 до отримання родиною ОСОБА_12 житла в м. Чернігові. Після отримання квартири в м. Чернігові ОСОБА_5 , як встановлено в ході судового розгляду даної справи, родина ОСОБА_5 відмовилася звільняти спірний будинок.

Суд першої інстанції обгрунтовано надав критичну оцінку довідкам Олешнянської сільської ради про фактичне прийняття спадщини після смерті 16 грудня 1984 року ОСОБА_10 її дочкою ОСОБА_12, при цьому суд виходив з факту проживання на той час ОСОБА_12 з родиною в Азербайджанській РСР та повернення родини ОСОБА_12 в с.Олешня, Ріпкинського району Чернігівської області лише в 1992році , також суд першої інстанції виходив з факту наявного заповіту на імя ОСОБА_7 та тієї обставини, що спадкова справа після смерті ОСОБА_10 заведена не була.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зроблених на підставі зібраних по справі доказів, з врахуванням приписів статті 11 ЦПК України щодо меж судового розгляду, відносно того, що дії ОСОБА_7 щодо фінансування поховання матері ОСОБА_10, що підтверджено відомостями, які містяться в ощадній книжці ОСОБА_7, а також щодо проведення ремонту навесні 1985 року спірного житлового будинку свідчать про наявність підстав вважати про прийняття ОСОБА_7 спадщини після смерті матері ОСОБА_10

Сторонами по справі визнано, що в данному випадку йдеться мова про спір між ОСОБА_7 та позивачем щодо спірного будинку в с. Олешня , Ріпкинського району, Чернігівської області, вул. Лісна , 19. Відповідно до пояснень в судовому засіданні апеляційного суду представників ОСОБА_7, даний спір виник та існує з причини того, що матір позивача ОСОБА_12 та її сестра ОСОБА_7 не могли домовитися про ціну, яку повинна була сплатити ОСОБА_12 своїй сестрі ОСОБА_7 за спірний будинок.

Твердження апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції відносно того, що фактично в даному випадку має місце спадковий спір між ОСОБА_7 та однією з спадкоємців ОСОБА_12 ОСОБА_5 щодо спадкування спірного житлового будинку.

При визначенні способу захисту свого права позивач обрала правовий механізм, визначений приписами статті 344 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Таким чином, істотними умовами набуття права власності, на підставі приписів вказаної норми закону є: законний обєкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Набувальна давність поширюється на всі випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном.

В ході судового розгляду даної справи встановлено , що з 1992 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_12 існувала усна домовленість щодо проживання у спірному будинку сімї ОСОБА_12 до отримання їх родиною житла в м. Чернігові.

Приймаючи до уваги зібрані по справі докази, зокрема, показання свідків в судовому засіданні , дані довідок Олешнянської сільської ради про проживання в спірному будинку ОСОБА_12, її чоловіка ОСОБА_15, сина ОСОБА_16 та дочки ОСОБА_5 позивача по справі, квитанцій про сплату за електричну енергію , радіозвязок ( а. с. 26, 28 - 29, 32, 80 91, 94 96) , суд першої інстанції встановив , що з 1992 року родина ОСОБА_5 проживала в спірному будинку; ОСОБА_5 стверджує, що вона і зазраз проживає в спірному будинку без реєстарції .

Враховуючи вищенаведене , суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про те, що сімя ОСОБА_5 не є незаконними володільцями, на захист прав яких законодавцем і прийнята стаття 344 Цивільного кодексу України, оскільки родина ОСОБА_5 поселилась в спірному приміщенні з волі ОСОБА_7, як особи, на імя якої було складено заповіт на спірний житловий будинок.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції також обгрунтовано врахував, що сам по собі факт користування майном не може бути підставою для застосування набувальної давності.

Таким чином, проаналізувавши та оцінивши зібрані в ході судового розгляду даної справи докази, виходячи із змісту норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_5 права власності за набувальною давністю, відповідно до приписів статті 344 Цивільного кодексу України, на житловий будинок, який знаходиться за адресою: с.Олешня, Ріпкинського району, Черніігвської області , вул.Лісна, 19.

Твердження апеляційної скарги також не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що право власності на новостворені речі, в даному випадку надвірні приміщення, які збудовані сімєю ОСОБА_5 з 1992 року, не може бути визнано в порядку набувальної давності, оскільки таке визнання права власності в порядку набувальної давності не узгоджується з приписами статті 344 Цивільного кодексу України; крім того, законом визначено інший порядок узаконення вказаних будівель.

Виходячи з правових позицій ч. 4 статті 174 ЦПК України, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив про відсутність підстав для прийняття визнання позову Олешнянською сільською радою Ріпкинського району Чернігівської області, оскільки визнання позовних вимог Олешнянською сільською радою Ріпкинського району Чернігівської області суперечить інтересам відповідача ОСОБА_7, на імя якої складено заповіт на спірний будинок.

Враховуючи вищенаведене, у апеляційного суду відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, ухваленого з дотриманням норм матеріального і процесуального права, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та на які посилалися сторони в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Керуючись статтями : 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 10 серпня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: