АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № Справа № 22ц-4976/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Котушенко С.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2011 року суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого Котушенко С.П.

суддів Петренко І.О., Романюк М.М.

при секретарі Солодовій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 лютого 2011 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6, третя особа комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Центральне» про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло в квартирі АДРЕСА_1. Позивач вказував на те, що в 1993 році він приватизував вказану квартиру, але в свідоцтві про право власності на житло від 27 вересня 1993 року, виданому житлово-комунальним управлінням Міністерства промисловості України, вказано, що ця квартира знаходиться в спільній сумісній власності з відповідачами. Вважає, що відповідачі були внесені в свідоцтво помилково, оскільки ще в 1991 році виїхали до Австралії, там отримали громадянство і на момент видачі свідоцтва громадянами України не були, а безоплатно приватизувати житло мали право лише громадяни України.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло в частині належності квартири відповідачам ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Справа розглядалася судами неодноразово. Після скасування судом апеляційної інстанції попереднього рішення суду першої інстанції, ухвалою від 14 жовтня 2010 року суд залучив до участі в справі в якості співвідповідача ОСОБА_6

Останнім рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 лютого 2011 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення, як незаконного, постановленого з порушенням норм матеріального і процесуального права та про ухвалення нового рішення

Вивчивши доводи скарги, перевіривши їх матеріалами справи, колегія суддів вважає апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі розпорядження житлово-комунального управління міністерства промисловості України №206 від 27 вересня 1993 року сторонам було видано свідоцтво про право спільної сумісної власності на житло в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.6 т.1).

20 листопада 2006 року між сторонами у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого позивач придбав у відповідачів належну їм частину спірної квартири.

В 2007 році ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання угоди дійсною та визнання права власності на квартиру.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02 липня 2007 року позов було задоволено.

29 лютого 2008 року ОСОБА_3, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, здійснив відчуження вказаної квартири на користь ОСОБА_6

Ухвалою від 2 жовтня 2008 року Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська скасував своє заочне рішення від 02 липня 2007 року, а ухвалою від 19 листопада 2008 року - залишив без розгляду позов ОСОБА_3 про визнання угоди дійсною та визнання права власності на квартиру.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, суд керувався їх доведеністю.

Проте на порушення вимог ст.60, 212, 213 ЦПК України рішення не містить переконливих доводів на підтвердження зроблених висновків.

Суд належним чином не зясував характер та суть заявлених позивачем вимог, норми права якими вони регулюються, докази якими стверджуються, та не дав їм належної правової оцінки.

Відповідно до ст.1, ч.1,5 ст.5,ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» громадяни України - наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі (будинку) разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир (будинків) у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Виходячи з аналізу змісту вказаного закону у поєднанні з нормами ст.ст.1, 6, 9, 61 ЖК України, ст.29 ЦК України місцем постійного проживання особи є житлове приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст.64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності (у випадках, передбачених ст.71 ЖК України), а відтак, і право на приватизацію разом з іншими членами сімї.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 посилався на те, що з 16 років він був громадянином СРСР, а потім став громадянином України і це громадянство ніколи не припинялось, зі спірної квартири на інше постійне місце проживання він не виїжджав, з реєстрації в квартирі не знімався і не був визнаним особою, що втратила право на житло в цій квартирі.

Проте всупереч ст.60 ЦПК України суд належним чином цих доводів відповідача не перевірив, доказів, що спростовують зазначені обставини в рішенні не навів, хоча це має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Поклавши в основу рішення доводи позивача про те, що відповідачі в 1991 році виїхали на постійне місце проживання до Австралії, суд залишив поза увагою, що ним не надано доказів на підтвердження даного факту, хоча відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України це є його процесуальним обовязком.

Вирішуючи спір повязаний з приватизацією квартири, суд не зясував, чи залучений до участі в справі орган приватизації, тобто не перевірив доводи позивача про те, що правонаступником житлово-комунального управління міністерства промисловості України є комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Центральне», залучене до справи в якості третьої особи.

Суд не витребував та не дослідив справу по приватизації спірної квартири, не зясував хто звертався з заявою про приватизацію квартири, які надавав документи про осіб, що мають право користування цим приміщенням, не встановив чи дійсно в свідоцтві про право власності на житло допущена помилка та чи відповідає вказане свідоцтво розпорядженню житлово-комунального управління міністерства промисловості України №206 від 27 вересня 1993 року.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про визнання свідоцтва частково не дійсним, суд не звернув уваги на те, що даний факт не має правового значення, оскільки розпорядження органу приватизації, на підставі якого видано дане свідоцтво позивачем не оспорюється, а також на те, що органом приватизації вирішувалось питання про приватизацію спірної квартири вцілому, тому визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло законодавством не передбачено.

Крім того, ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд посилався на те, що останній згідно зі ст.ст.3, 15 ЦПК України має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, на непорушність права власності, на те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права та на те, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому суд залишив поза увагою, що спірну квартиру позивач продав ще 29 лютого 2008 року і її власником як на час звернення до суду, так і на час ухвалення рішення не був.

Враховуючи те, що суд першої інстанції не взяв до уваги наведені обставини та норми закону, що регулюють встановлені правовідносини, висновки суду суперечать матеріалам справи, постановлене судове рішення, на підставі п.3,4 ст.309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 лютого 2011 року скасувати, в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: