АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № Справа № 22ц-4564/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Петешенкова М.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2011 року м. Дніпропетровськ

28 квітня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - Петешенкової М.Ю.,

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3

при секретарі: - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_5

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2010 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитними зобовязаннями, зустрічною позовною заявою ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання кредитного договору та договору застави недійсними, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2010 року ПАТ «ОТП Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитними зобовязаннями, посилаючись на те, що 07 липня 2006 року між АКБ "Райффайзенбанк Україна»" та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір №CL-301/288/2006, за умовами якого вона отримала кредит у сумі 21 416 ЄВРО.

07 липня 2006 року між банком та ОСОБА_6 було укладений договір поруки №SR-301/225/2006, відповідно до якого останній прийняв на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_5 всіх боргових зобов'язань перед банком за укладеним кредитним договором.

ПАТ «ОТП Банк» є правонаступником всіх прав та обов'язків АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ЗАТ «ОТП Банк».

Оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належним чином не виконують свої зобов'язання, позивач просив стягнути солідарно із відповідачів загальну суму заборгованості за кредитним договором в сумі 18 435,73 ЄВРО, що за курсом НБУ на 24 грудня 2009 року складає 209 708 грн. 59 коп. та судові витрати по справі.

Відповідачка ОСОБА_5 не погодившись з позовними вимогами, звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсними кредитного договору та договору застави.

В обґрунтування заявлених позовних вимог послалася на те, що між нею та АКБ « Райффайзенбанк Україна» 07 липня 2006 року укладено кредитний договір, за яким їй було надано кредит в розмірі 21 416 ЄВРО.

Для забезпечення виконання боргових зобов'язань та кредитним договором між нею та банком 07 липня 2006 року був укладений договір застави автотранспортного засобу №PCL-301/286/2006 від 07 липня 2006 року, за умовами якого вона передала Банку у заставу легковий автомобіль SKODA OKTAVIA А5, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Вважає, що під час укладання вищезазначених договорів були порушені ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про національний банк України», ЗУ «Про банки і банківську діяльність», у зв'язку з чим зазначені договори підлягають визнанню недійсними. Просила визнати недійсними кредитний договір та договір застави; зобов'язати відповідача ПАТ «ОТП Банк» прийняти від неї суму кредитної заборгованості у розмірі 118 560 грн.17 коп., за таких умов, що місячний платіж буде складати 1 976 гривень; зняти арешт з автомобіля марки SKODA OKTAVIA А5, реєстраційний номер НОМЕР_1; зобов'язати приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, виключити з реєстру застав та заборону автотранспортного засобу, який був переданий у заставу за договором застави.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2010 року позовні вимоги ПАТ «ОТП Банк » задоволені. Стягнено солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № СL-301/288/2006 від 07 липня 2006 року станом на 24 грудня 2009 року в сумі 209 708 грн. 59 коп., а саме: непогашену суму кредиту 174 259 грн. 87 коп., заборгованість по відсотками за користування кредитом 13 164 грн. 54 коп., штрафні санкції 22 284 грн. 20 коп. , а також судові витрати по справі в сумі 1820 грн. 00 коп., а всього стягнути 211 528 грн. 59 коп.

У задоволені зустрічної позовної заяви ОСОБА_5 було відмовлено / а.с. 156 162 /.

ОСОБА_5 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2010 року та ухвалити нове рішення суду, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі / а.с. 182-189 /.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями самих сторін.

Судом встановлено, що 07 липня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_5 після одруження /а.с. 71/, було укладено кредитний договір №CL-301/288/2006, за умовами якого ОСОБА_5 одержала у кредит 21 416 ЄВРО з умовами сплати 11% річних за користування кредитом та його повернення до 07 липня 2012 року / а.с.7-11 /.

07 липня 2006 року АКБ «Райффайзенбанк Україна» уклав з відповідачем ОСОБА_6 договір поруки №SR-301/225/2006, за яким ОСОБА_6 відповідає перед банком у тому ж об'ємі, що і ОСОБА_5 всім належним йому на праві власності майном та грошовими коштами / а. с. 12 /.

Крім того, 07 липня 2006 року АКБ «Райффайзенбанк Україна» уклав із ОСОБА_5 договір застави, за яким ОСОБА_5 передала в заставу легковий автомобіль SKODA OKTAVIA А5, реєстраційний номер АЕ - 2798 ВА / а.с.48-52 /.

Правонаступником всіх прав та обовязків АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ЗАТ «ОТП Банк» є ПАТ «ОТП Банк» / а.с. 18-20 /.

Встановлено також, що відповідачка ОСОБА_5 не додержувалася кредитної дисциплини, порушувала график погашення основної суми кредиту та несвоєчасно сплачувала відсотки за користування ним.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобовязаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України Про банки і банківську діяльність кошти це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю.

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Згідно з ліцензією, виданою Національним банком України 08 листопада 2006 року за № 191 / а.с. 133 / та дозволом № 191-1 з додатком / а.с. 134-135 / ПАТ «ОТП Банк» має право здійснювати банківські операції, зокрема, надавати кредити в іноземній валюті.

При вище зазначених обставинах справи, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про задоволення позову ПАТ «ОТП Банк» та відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_5 щодо вчинення правочину під впливом обману, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості, а п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808 встановлює, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобовязані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе споживач. Така норма запроваджена на виконання Закону України Про захист прав споживачів і виконана банком перед укладенням оспореного позивачем кредитного договору.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачено.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 303,307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий

Судді