Номер провадження 2/2603/3369/12
Справа №2-2559/11
РІШЕННЯ

Іменем України

01 листопада 2011 року Деснянський районний суд м. Києва

в складі: головуючого-судді Панченко О.М.

при секретарях Буцко М.В., Слободянюк О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частину квартири за кожним, усунення перешкод в користуванні та встановлення порядку користування квартирою та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності за кожним з них на ? частину квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 24.02.1995 року їм та відповідачам по справі належить на праві власності квартира АДРЕСА_1. Оскільки сімейне життя між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_4 не склалося, 26.02.1998 року шлюб між ними було розірвано. На даний час виник житловий конфлікт з приводу користування спірним житловим приміщенням, тому вони були вимушені звернутися до суду з даним позовом. Просили визнати за кожним з них та за кожним з відповідачів право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2.

В свою чергу відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із зустрічними позовними вимогами про визнання за ними права власності на 77/100 частин спірної квартири, а за відповідачами за зустрічним позовом на 23/100 частин квартири, мотивуючи це тим, що спірна квартира АДРЕСА_2 була придбана за кошти, виручені від продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_3, яка належала їм на праві власності в рівних частинах. Оскільки більшу частину коштів при купівлі спірної квартири було надано ними, тому вони вважають, що мають право власності на її більшу частину.

В судовому засіданні позивачі уточнили вимоги свого позову, збільшили їх, просили суд крім визнання за кожним права власності на ? частину спірної квартири, також встановити конкретний порядок користування нею, яким виділити їм у користування житлову кімнату площею 17,0 кв.м., а відповідачам залишити в користування житлові кімнати з лоджіями 9,9 кв.м. та 14,8 кв.м. Місця загального користування залишити в їх спільному користуванні. А також зобов»язати відповідачів не чинити їм перешкод у користуванні квартирою 48 в будинку 9/22 по вул. Лісківській м. Києві. (а.с. 53-54).

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що після укладення шлюбу з ОСОБА_3 14.09.1994 року, ними було прийнято рішення про придбання спірної квартири з метою спільного проживання однією сім»єю. 17.10.1994 року ним була продана двокімнатна квартира АДРЕСА_4, що належала йому та його на той час неповнолітньому сину ОСОБА_2 на праві власності. Тимчасово, поки підшукували трикімнатну квартиру, вони всі проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1, що належала на праві власності відповідачам по справі. Коли знайшли трикімнатну квартиру, продали квартиру відповідачів. За кошти отримані з продажу обох квартир ними була придбана спірна квартира, проведено в ній ремонтні роботи, придбано нові меблі, два автомобіля. Тому вважає, що спірна квартира належить йому, його синові та відповідачам в рівних частках. Крім того, зазначив, що на даний час відповідачі замінили замки у вхідних дверях квартири, не впускають їх, не дозволяють користуватися нею, тому просив суд виділити йому разом з сином в користування кімнату площею 17 кв.м. Що стосується вимог зустрічного позову, то просив відмовити в його задоволенні.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні повністю підтримав пояснення свого батька позивача по справі ОСОБА_1, просив суд про задоволення їх позовних вимог та відмову в задоволенні зустрічного позову.

Представник позивачів в судовому засіданні підтримала в повному обсязі пояснення своїх довірителів.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги свого зустрічного позову підтримала. Зазначила, що оскільки на придбання спірної квартири нею було витрачено 10 000 доларів США, які вона отримала після продажу квартири, що належала їй та її донці на праві власності, а відповідач надав лише 3 000 доларів США, тому вони з донькою мають право на більшу частину квартири, а саме 77/100, а відповідачі за зустрічним позовом мають право на 23/100 її частини. Крім того пояснила, що дійсно після розірвання шлюбу позивачі в спірній квартирі не мешкають, не заперечувала також факту заміни нею замків у вхідних дверях квартири, посилаючись на те, що вони не можуть проживати разом, оскільки знаходяться у розірваному шлюбі. В задоволенні основного позову просила відмовити.

В останніх два судових засідання відповідач ОСОБА_3 не з»явилася, належним чином повідомлена про день та час розгляду справи. Про причини своєї неявки суд не повідомила. Суд вважає за можливе закінчувати розгляд справи без її участі, визнавши причини неявки до суду з неповажних причин.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні в повному обсязі підтримала пояснення своєї матері відповідача ОСОБА_3, просила суд про задоволення зустрічного позову та відмову в задоволенні основних позовних вимог.

В останні два судових засідання відповідач ОСОБА_4 не з»явилася, повідомлена належно про день та час розгляду справи. В телеграмах, адресованих суду просила відкласти розгляд справи в зв»язку з хворобою, проте жодних доказів про перебування на лікарняному нею суду надано не було. Суд вважає за можливе закінчувати розгляд справи без її участі.

Представник відповідачів в судовому засіданні підтримала вимоги зустрічного позову в повному обсязі, просила суд про їх задоволення та відмову в задоволенні основних позовних вимог. В останні два судових засідання не з»явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила.

Відповідно до ч. 2 ст. 169 ЦПК України неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи.

У відповідності до ч. 4 вказаної статті у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Вислухавши пояснення позивачів, відповідачів, їх представників, допитавши свідків, суд приходить до висновку про можливість задоволення основного позову та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог виходячи з наступного.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.09.1994 року (а.с. 41) по 26.02.1998 року (а.с. 42).

Відповідно до договору купівлі продажу нерухомості від 24.02.1995 року (а.с. 5) позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 придбали квартиру АДРЕСА_1 за 210 000 000 карбованців.

Як було встановлено при розгляді справи, до укладення шлюбу та придбання спірної квартири кожна із сторін мала у власності двокімнатні квартири, позивачі ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_4, та відповідачі ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_5.

Відповідно до договору купівлі продажу нерухомості від 17.10.1994 року (а.с. 58) позивач ОСОБА_1 діючий від свого імені та імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 продав належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_4 за 100 000 000 карбованців.

Відповідно до договору купівлі продажу нерухомості від 04.02.1995 року (а.с. 33) відповідачі продали належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_5 за 160 000 000 карбованців.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно спірна квартира складає собою єдине ціле і належить на праві спільної сумісної власності позивачам та відповідачам по справі (а.с. 57). Отже, кожен із співвласників має право на ? частину спірної квартири.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, який діяв на час виникнення правовідносин між сторонами, майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки з майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає доведеним в судовому засіданні факт придбання спірної квартири сторонами по справі за спільні кошти подружжя, за час шлюбу, та їх дітьми, які також мали кошти від продажу своїх часток і які були вкладені їх батьками у придбання спірної квартири.

Відповідачами по справі в судовому засіданні не було наведено належних та допустимих доказів того, що ними було витрачено на придбання спірної квартири більше коштів ніж позивачами по справі. Вартість проданої квартири, що належала їм на праві власності значно менша за вартість придбаної спірної трикімнатної квартири, загальна ціна купівлі якої становить практично вартість обох квартир, що належали позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_3 на праві власності до укладення шлюбу, що підтверджується відповідними договорами купівлі продажу нерухомості. Тому суд приходить до висновку, про необґрунтованість вимог зустрічного позову та наявність всіх підстав для відмови в його задоволенні.

Щодо свідчень свідків відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6, ОСОБА_7 брокерів, що займалися купівлею продажем спірної квартири та двокімнатних квартир, що належали на праві власності сторонам по справі до укладення шлюбу, то суд ставиться до їх свідчень та дрібниць, які вони досконало пам»ятають критично, оскільки вказані вище події відбувалися більше 15 років тому.

Щодо позовних вимог основного позову про встановлення порядку користування спірною квартирою то судом було встановлено наступне.

Спірна квартира АДРЕСА_6 складається з трьох кімнат, розміром 17,0 кв.м., 14,8 кв.м., 9,9 кв.м. загальна площа її складає 65,7 кв.м., житлова 41,7 кв.м., має 2 лоджії по 4 кв.м. кожна.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожний з учасників спільної часткової власності, згідно із ч.1 ст. 364 ЦК України, має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Судом встановлено, що доля позивачів та відповідачів в житловій площі квартири складає 10,42 кв.м. (41,7 кв.м. : 4).

В своїх позовних вимогах позивачі просять суд виділити їм в користування кімнату, розміром 17,0 кв.м., а відповідачам залишити в користування кімнати розміром 14,8 кв.м. та 9,9 кв.м. з лоджіями в спірній квартирі.

Відповідно до ч. 1 п. 14 Постанови Пленуму ВСУ №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»:- квартира, яка є спільною сумісною власністю чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов».

Враховуючи те, що між сторонами не склався порядок користування жилим приміщенням, виникає спір з цього приводу, а також з приводу оплати комунальних послуг, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог в цій частині і встановлення порядку користування жилим приміщенням, а саме квартирою № 48 по вул. Лісківській, 9/22 в м. Києві, виділивши позивачам в користування кімнату, розміром 17,0 кв.м., а відповідачам дві інші кімнати, розміром 9,9 кв.м. та 14,8 кв.м. з лоджіями, незважаючи на те, що кімната, що просять виділити позивачі для себе дещо менша від їх частки у спільній частковій власності, але кімнати, яка б точно відповідала їх частці, в квартирі немає, тому суд вважає, що встановлення такого порядку не буде суперечити інтересам сторін, оскільки встановлення порядку користування не порушує і не впливає на право власності відповідачів по справі.

Що стосується вимог позивачів в частині зобов′язання відповідачів не чинити їм перешкод в користуванні спірною квартирою, то судом було встановлено наступне.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідачі в судовому засіданні не заперечували того факту, що замки вхідних дверей квартири ними було замінено, дійсно між ними склався конфлікт з приводу користування квартирою.

Приймаючи до уваги те, що позивачі разом з відповідачами є співвласниками спірної квартири, в установленому законом порядку не були позбавлені права користування житловою площею, зважаючи на те, що вони позбавлені можливості потрапити до спірної квартири, в зв»язку з тим, що відповідачі чинять їм такі перешкоди, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в цій частині також.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 118,119, 212-215 ЦПК України, ст. 358, 364, 368,370,391 ЦК України, ч. 1 п. 14 Постанови Пленуму ВСУ №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»,суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_7.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_7.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_7.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_7.

Встановити порядок користування квартирою 48 в будинку 9/22 по вул. Лісківській, в м. Києві, відповідно до якого виділити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користування житлову кімнату площею 17 кв.м., відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити в користування житлові кімнати з лоджіями 9,9 кв.м. та 14,8 кв.м. Місця загального користування: коридор, кухню, туалет, вбиральню, вбудовану шафу залишити в спільному користуванні співвласників квартири.

Зобов»язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в користуванні ними квартирою 48 в будинку 9/22 по вулиці Лісківській в м. Києві.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витрати на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн. 02 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Головуючий: