АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/3891/11 Справа № 22ц-7944/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Волошин М.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2011 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Волошина М.П.,

суддів - Басуєвої Т.А., Демченко Е.Л.

при секретарі - Качур Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» про визнання договору поруки недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом та просив визнати договір поруки від 12 січня 2009 року № 467 укладений між ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк».

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2011 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов в повному обсязі, обґрунтовуючи свої заперечення проти рішення тим, що суд при ухваленні рішення порушив норми матеріального права та процесуального права, неповно зясував обставини, що мають значення для справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню у звязку з наступним.

Судом першої інстанції встановлено, що між банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 485М від 25 грудня 2006 року про надання кредиту, відповідно до якого позивач отримав кредит у загальному розмірі 118 000 дол. США в обмін на зобовязання по поверненню кредиту, сплати відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26 грудня 2011 року.

Додатковою угодою № 1 до кредитного договору № 485М від 25 грудня 2006 року сторони домовились про збільшення ліміту кредитування до 186 000 дол. США. Додатковою угодою № 1 від 08 жовтня 2008 року сторони домовились, що кредитний договір № 485М від 25 грудня 2006 року не є кредитною лінією.

В забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором № 485М від 25 грудня 2006 року було укладено

- договори поруки з ОСОБА_3 № 485МР від 25 грудня 2006 року, з ОСОБА_4 № 485МР/1 від 25 грудня 2006 року та з ОСОБА_5 № 485МР/2 від 25 грудня 2006 року;

- договір застави транспортного засобу від 27 грудня 2006 року;

- договір іпотеки від 27 грудня 2006 року.

Крім того, 12 січня 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» було укладено договір поруки № 467 на виконання обовязків за кредитним договором у розмірі 200 грн.

Відмовляючи в задоволені позову ОСОБА_2 суд першої інстанції керувався тим, що при укладені спірного договору поруки не було порушень з боку відповідачів і тому вказаний договір є дійсним.

Але з таким висновком суду погодитись неможна, оскільки він зроблений з порушенням норм матеріального права, крім того, при ухвалені рішення судом порушено норми процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При встановлені фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Але зазначеним нормам процесуального права рішення суду першої інстанції не відповідає, у звязку з чим воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі.

Звертаючись до суду з позовом та заявляє вимоги про визнання договору поруки № 467 від 12 січня 2009 року укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» недійсним, ОСОБА_2 посилався на те, що вказаний договір укладений без його згоди, як боржника за зобовязанням на забезпечення виконання якого він укладений.

Крім того, вказаний спірний договір поруки є фіктивним і ненаправлений на створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином, оскільки укладений лише з однією метою для зміни підсудності у випадку судового вирішення спорів між кредитором та боржником.

Згідно ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідність до ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 511 ЦК України передбачено, що зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Тобто укладаючи спірний договір поруки ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» без повідомлення та згоди боржника ОСОБА_2, порушили права ОСОБА_2 та поклали на нього додаткові обовязки, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Статтею 557 ЦК України передбачено, що боржник, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, повинен негайно повідомити про це поручителя. Поручитель, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, у зв'язку з ненаправленням йому боржником повідомлення про виконання ним свого обов'язку, має право стягнути з кредитора безпідставно одержане або пред'явити зворотну вимогу до боржника. Тобто необізнаність ОСОБА_2 про наявність, ще одного поручителя створює для нього додатковий ризик подвійної сплати основного зобовязання, оскільки виконавши вимоги за спірним договором ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» у відповідність до ст. 556 ЦК України має усі права кредитора, в тому числі зворотної вимоги до боржника, тоді як з боку ОСОБА_2 основне зобовязання вже може бути виконане в повному обсязі.

Таким чином укладаючи спірний договір поруки, відповідачі не врахували, що природа договору поруки полягає у поєднанні волі боржника і поручителя відповідати спільно, у звязку з чим порука за договором передбачає волевиявлення як боржника, так і поручителя. І тому, оскільки матеріали справи не містять відомостей про отримання згоди чи повідомлення ОСОБА_2 про укладення договору поруки № 467 від 12 січня 2009 року, вказаний договір є недійсним у відповідність до п. 3 ч. 1 ст. 203 ЦК України і п. 1 ч. 1 ст. 215 ЦК України.

За таких підстав колегія судів вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати, та ухвалити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідачів слід солідарно стягнути на користь позивача судові витрати по справі сплачені як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення по справі.

Позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» про визнання договору поруки недійсним задовольнити.

Визнати договір поруки № 467 від 12 січня 2009 року укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» на забезпечення виконання боржником вказаному в додатку-1 договору поруки всіх своїх обовязків за кредитним договором вказаних у додатку-1 договору поруки - недійсним.

Стягнути солідарно з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 08 грн. 50 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 37 грн. сплачені в суді першої інстанції та судовий збір в сумі 04 грн. 25 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 37 грн. сплачені в суді апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту проголошення та може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Судді: