Справа № 22-ц-1636/11 Головуючий у І інстанції Бугіль В.В.
Провадження № Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 56 14.02.2011
РІШЕННЯ

Іменем України

14 лютого 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі :

головуючого Поліщука М.А.

суддів: Малорода О.І., Голуб С.А.

при секретарі Мягкій Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Яготинського районного суду Київської області від 17 серпня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» про захист прав споживачів,

в с т а н о в и л а :

В квітні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що 4 грудня 2007 року між ним та відповідачем укладено договір про іпотечний кредит з річною ставкою за користування кредитом 15 %. В січні 2009 року він дізнався, що розмір сплати чергового платежу за погашення кредиту значно змінився в бік збільшення за рахунок збільшення відсоткової ставки за користування кредитом. Вважає, що такі неправомірні дії банку стали причиною припинення ним погашення кредиту, оскільки суми повернуті ним в рахунок погашення боргу, банком зараховувалися насамперед на сплату відсотків та штрафних санкцій замість погашення тіла кредиту. Зазначав, що рішенням Яготинського районного суду Київської області від 15 вересня 2009 року визнано незаконним збільшення ЗАТ КБ «Приват Банк» процентної ставки за користування кредитом та визнано недійсною умову п.п.8.9. п.8 зазначеного Договору.

Враховуючи викладене, просив суд визнати недійсним 5.2.9, 5.3.12, 6.2, 8.8 Договору про іпотечний кредит від 4 грудня 2007 року, скасувати необґрунтовано нараховану банком неустойку, пеню та штраф за даним договором. Крім цього, зобовязати відповідача здійснити перерахунок сплачених позивачем коштів за весь період користування кредитом відповідно до умов вказаного договору, визнати недійсним Договір поруки, укладений 12 січня 2009 року між ЗАТ КБ «Приват Банк» з ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», просив стягнути на його користь моральну шкоду та судові витрати.

Рішенням Яготинського районного суду від 17 серпня 2010 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 5.2.9 Договору про іпотечний кредит від 04.12.2007 року щодо обов'язку позичальника за рахунок коштів, що направляються на погашення кредиту з відшкодування банку витрат пов'язаних з розглядом у судах спорів по даному договору.

Визнано недійсним пункт 5.3.12. Договору про іпотечний кредит від 04.12.2007 року щодо права банку на відшкодування за рахунок коштів позичальника, що надійшли на погашення кредиту, витрат, пов'язаних з представництвом інтересів банку в суді та перед третіми особами та витрат на надання правової допомоги банку, пов'язаних з розглядом суперечок за даним договором в судах всіх інстанцій, а також на всіх підприємствах, організаціях всіх форм власності, в органах державної влади.

Визнано недійсним пункт 6.2 Договору про іпотечний кредит за від 04.12.2007 року щодо обов'язку позичальника зі сплати відсотків за наданий кредит в подвійному розмірі в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником зобов'язань зі сплати чергових платежів.

Визнано недійсним пункт 8.8. Договору про іпотечний кредит від 04.12.2007 року щодо права банку односторонньої зміни відсоткової ставки за користування кредитом.

Зобов'язано публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" скасувати необґрунтовану банком неустойку, пеню та штраф за Договором про іпотечний кредит від 04.12.2007 року за весь період дії договору.

Зобов'язано публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" здійснити перерахунок сплачених ОСОБА_3 коштів за весь період користування кредитом відповідно до умов Договору про іпотечний кредит від 04.12.2007 року.

Визнано недійсним Договір поруки, укладений 12.01.2009 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" з ТОВ "Українське фінансове агентство "Верус".

Стягнуто з публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_3 2500 (дві тисячі п'ятсот) гривень моральної шкоди.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_3 3120 (три тисячі сто двадцять) гривень судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ КБ «Приват Банк» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 4 грудня 2007 року між сторонами укладено договір про іпотечний кредит за № К3JWGI (далі Договір). Відповідно до п.1.1 Договору річна ставка за користування кредитом визначена у розмірі 15 %. В грудні 2008 року позивачем отримано лист від відповідача про підвищення Банком в односторонньому порядку вказаної відсоткової ставки з 15% до 30%.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 15 вересня 2009 року, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 січня 2010 року визнано незаконним збільшення відсоткової ставки за користування кредитом та визнано недійсною умову п.п.8.9 п.8 Договору про право банку збільшувати відсоткову ставку в односторонньому порядку.

Крім цього, 4 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір № К3JWGI, відповідно до якого предметом іпотеки є житловий будинок та земельна ділянка, які знаходяться за адресою вул.Боженка 1, в м.Яготин Київської області, який є чинним і на даний час та у відповідності до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна внесено обтяження на земельну ділянку, яка знаходиться за вказаною адресою та зареєстровано в Державному реєстрі іпотек в якості підстави обтяження договір іпотеки.

Також 12 січня 2009 року між відповідачем та співвідповідачем ТОВ «Українське фінансове товариство «Верус» укладено договір поруки.

Задовольняючи позовні вимоги в частині зобов»язання відповідача скасувати нараховану Банком неустойку та проведення перерахунку, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки судовим рішенням встановлено неправомірність нарахування підвищеної процентної ставки Банком за договором та п.8.9 Договору про можливість такого підвищення, тому нарахування будь-яких санкцій у вигляді неустойки, пені, штрафу, повязаних з невиконанням умов Договору, які настали у зв'язку з підвищенням процентної ставки є неправомірними та такими, що порушують права позичальника за Договором.

Судова колегія погоджується із рішенням суду в цій частині, оскільки нарахування Банком підвищеної процентної ставки після набранням законної сили рішенням суду, яким таке підвищення було визнано неправомірним, є незаконним.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсними окремих пунктів Договору, суд першої інстанції виходив з того, що умови договору, викладені в цих пунктах є дискримінаційними, несправедливими відносно позивача.

З цими висновками суду судова колегія не може погодитись з наступних підстав.

Суд першої інстанції правильно послався в своєму рішенні на ст. 627,628, 634 ЦК України, але при цьому зробив неправильні висновки.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторонни є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу,інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти),визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Позивач обрав для себе фінансову установу, яка надавала відповідні фінансові послуги, тобто відповідача, відповідно до вимог ст. 627 ЦК України.

Сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, про що свідчать їх підписи на договорі.

Таким чином волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору, тобто з боку позивача отримання кредиту, з боку відповідача повернення виданих коштів і отримання прибутку у вигляді плати за користуванян кредитом.

Сторони також погодили між собою відповідальність сторін, яка настає при невиконання ними умов договору.

Таким чином, судова колегія вважає, що позивач у судовому засіданні не довів, що оспорений договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України і може бути визнаний недійсним на підставі ст. 215 ЦК України.

Судова колегія не може погодитись із висновками суду в тій частині, що до виниклих правовідносин можна застосовувати положення закону України «Про захист прав споживачів» з наступних підстав.

Відповідно до ст. Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобовязаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі.

Отже, з урахуванням викладеного можна зробити висновок, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Таким чином, судова колегія вважає, що оскільки позивач погодився на умови договору, які йому запропонував Банк до підписання Договору і уклав Договір на запропонованих умова, він не може ставити питання про визнання договору недійсним з підстав невідповідності цих умов нормам ЦК України , а також їх несправедливості, із застосуванням норм Закону «Про захист прав споживачів».

Позовні вимоги в частині визнання недійсним договору поруки, укладеним між Банком та ТОВ «Верус» також задоволенні судом безпідставно.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов»язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Судова колегія погоджується із доводами апеллянта в тій частині, що стаття 553 ЦК не передбачає такої обов»язкової умови для укладання договору поруки, як згода боржника. Цим договором права позивача не порушені, оскільки ніяких додаткових зобов»язань у зв»язку з укладенням

Пред»явлення Банком позову до позивача та ТОВ «Верус» про стягнення заборгованості за Договором також не можна вважати порушенням прав позивача.

Враховучи наведене , судова колегія частково задовольняє апеляційну скаргу і скасовує рішення суду в частині визнання недійсними пунктів договору та договору поруки. В іншій частині рішення суду залишає без змін.

На підставі ст. 553, 627, ч.1 ст. 628 ЦК України, керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 17 серпня 2010 року скасувати в частині визнання недійсними пунктів Договору про іпотечний кредит та договору поруки і в цій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними пунктів 5.2.9., 5.3.12, 6.2, 8.8 Договору про іпотечний кредит від 04.12 2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 та в частині визнання недійсним Договору поруки, укладеному між публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ТОВ «Верус» відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили из моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді