АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2011 року м. Дніпропетровськ 01 грудня 2011 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_6 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Нікопольської міської ради, треті особи відділ земельних ресурсів Нікопольської міської ради, приватний нотаріус ОСОБА_8 Микитична, головне управління юстиції Дніпропетровської області, про визнання договору дарування недійсним, визнання рішення та державного акту на землю недійсними, визнання права власності та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа сектор громадянства та реєстрації фізичних осіб Нікопольського МВ (по обслуговуванню м. Нікополя та Нікопольського району) УМВС України в Дніпропетровській області, про виселення та зняття з реєстрації, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2004 року ОСОБА_6 звернувся до суду з даним позовом до відповідачів посилаючись на те, що 06 лютого 2001 року під впливом омани підписав договір, згідно якого подарував ОСОБА_9 житловий будинок по вул. Воровського, 23-а в м. Нікополі Дніпропетровської області; згідно державного акту про право приватної власності на землю, виданого 18.03.2002 року на підставі рішення сесії Нікопольської міськради № 793 від 21.11.2001 року, ОСОБА_9 стала власницею земельної ділянки площею 0,1545 га на якій розташоване зазначене вище домоволодіння, тому, згідно уточнених позовних вимог, позивач просив суд поновити йому строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, визнати недійсним договір дарування житлового будинку по вул. Воровського, 23-а в м. Нікополі Дніпропетровської області від 06 лютого 2001 року, повернути сторони у первісний стан, визнати за ним, позивачем, право власності на спірне домоволодіння, визнати недійсними рішення сесії Нікопольської міськради № 793 від 21.11.2001 року про приватизацію земельної ділянки по вул. Воровського, 23-а в м. Нікополі Дніпропетровської області та акт про право власності відповідачки на дану земельну ділянку.

22 вересня 2004 року ОСОБА_7 звернулась до суду з зустрічним позовом в якому просила усунути перешкоди у користуванні належним їй на праві власності нерухомим майном, виселивши ОСОБА_6 з житлового будинку з надвірними будівлями № 23-а по вулиці Воровського в м. Нікополі Дніпропетровської області та зобов'язати сектор громадянства і реєстрації фізичних осіб Нікопольського МВ (по обслуговуванню м. Нікополя та Нікопольського району) УМВС України в Дніпропетровській області зняти ОСОБА_6 з реєстраційного обліку за вказаною вище адресою.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2011 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено у повному обсязі; позов ОСОБА_7 задоволено та виселено ОСОБА_6 з належного на праві приватної власності ОСОБА_7 житлового будинку з надвірними будівлями № 23-а по вулиці Воровського в м. Нікополі; зобов'язано сектор громадянства та реєстрації фізичних осіб Нікопольського МВ (по обслуговуванню м. Нікополя та Нікопольського району) УМВС України в Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку за адресою вул. Воровського, 23-а в м. Нікополі Кузнецова ОСОБА_10.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення його позовних вимог та відмову в задоволенні позову ОСОБА_7

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_7 з ухваленням у скасованій частині нового рішення про відмову у задоволення позову ОСОБА_7 у повному обсязі, в іншій частині оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що з 11.06.1994 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.7), який розірвано рішенням Нікопольського міського суду Дніпропетровської області від 05.10.1998 року, а 07.07.2004 року зроблено запис в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу (а.с. 8, 9).

Отже, відповідно до вимог ст. 44 КЗпШС України шлюб сторін припинено 07.07.2004 року.

У письмовій нотаріальній формі 11.01.2001 року укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_6 купив житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Воровського, 23-а в м. Нікополі Дніпропетровської області, в подальшому був зареєстрований проживаючим у вказаному будинку та постійно в ньому мешкає до цього часу, що визнається сторонами (а.с. 168).

06 лютого 2001 року у письмовій нотаріальній формі укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_6 подарував ОСОБА_9 житловий будинок по вул. Воровського, 23-а в м. Нікополі Дніпропетровської області (а.с. 10, 24, 212).

Згідно державного акту про право приватної власності на землю, виданого 18.03.2002 року на підставі рішення сесії Нікопольської міськради № 793 від 21.11.2001 року, ОСОБА_9 є власницею земельної ділянки площею 0,1545 га на якій розташоване спірне домоволодіння № 23-а по вул. Воровського у м Нікополі Дніпропетровської області (а.с. 25).

Також судом встановлено, що між позивачем та відповідачкою склалися неприязні стосунки, що визнається сторонами та стверджується копіями постанов про відмову у порушенні кримінальної справи на а.с. 28, 30, 32.

Виходячи зі змісту Прикінцевих та перехідних положень діючого Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, до спірних правовідносин з приводу визнання недійсним вказаного вище договору дарування житлового будинку від 06.02.2001 року підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України від 1963 року, з відповідними змінами та доповненнями.

Частиною 1 ст. 57 ЦК України від 1963 року передбачено, що угода, укладена внаслідок омани, може бути визнана недійсною.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що місцевий суд надав належної оцінки зібраним у справі доказам та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність твердження про укладення оспорюваної угоди внаслідок омани, колегія вважає, що оскаржуване рішення в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування є законним та обґрунтованим, тому підлягає залишенню без змін.

Посилання апелянта на систематичне вживання ним спиртних напоїв, перебування на обліку у лікаря-нарколога не спростовують правильність висновків місцевого суду про відсутність доказів введення ОСОБА_6 в оману при укладенні оспорюваного договору дарування.

За відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_6 в частині визнання недійсним договору дарування, місцевий суд правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_11 про визнання права власності на домоволодіння, визнання недійсними рішення сесії і державного акту про право власності ОСОБА_7 на спірну земельну ділянку.

Разом з тим, місцевий суд, ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_7 про виселення ОСОБА_6 та зняття його з реєстрації, помилково застосував до даних правовідносин вимоги ст. ст. 321, 386, 391 ЦК України.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_6 після відчуження спірного домоволодіння на користь ОСОБА_7, на підставі договору дарування від 06 лютого 2001 року, продовжував мешкати у даному будинку у якості члена сім»ї ОСОБА_7, у зареєстрованому шлюбі з якою перебував до 07.07.2004 року, колегія дійшла висновку, що вказані правовідносини регулюються нормами житлового законодавства України.

Згідно ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Частиною 2 ст.64 ЖК України визначено, що до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 3 ст.64 ЖК України якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Частиною 3 ст. 156 ЖК України передбачено, що повнолітні члени сім'ї власника будинку зобов»язані дбайливо ставлення до жилого будинку (квартири), брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги незаявлення ОСОБА_7 позову на підставі ч. 1 ст. 116 ЖК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для виселення ОСОБА_6 із спірного будинку та зняття його з реєстрації.

Отже, оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_7 підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову ОСОБА_7 у задоволенні позову про виселення ОСОБА_6 та зняття його з реєстрації.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового рішення у скасованій частині.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2011 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про виселення з житлового будинку з надвірними будівлями № 23-а по вулиці Воровського в м. Нікополі Дніпропетровської області і зобовязання зняти з реєстрації скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 у повному обсязі.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий