Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-4619 Головуючий у 1 інстанції: Яковлєва М.С.
2011р. Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2011р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Стрелець Л.Г.

при секретарі: Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на рішення Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 08 липня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3 особа: агропромислова компанія „Терра ЛТД, про визнання договорів позики недійсними,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2009 року ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2про стягнення коштів за договором позики, посилаючись на те, що 03.11.2008 року між ним та відповідачем був укладений письмовий договір позики на суму 59964 гр. 43 коп., що також підтверджується борговою розпискою.

За умовами договору безпроцентної грошової позики позичальник зобовязувався повернути гроші не пізніше 30.11.2008 року, однак кошти не повернув.

Умовами договору також передбачено, що у разі несвоєчасного повернення позики позичальник виплачує позикодавцю штраф: протягом перших чотирьох тижнів прострочення у розмірі 24% річних від неповернутої суми за кожен день прострочення, а після спливу чотирьох тижнів 48% річних від неповернутої суми за кожений наступний день прострочення повернення коштів.

Посилаючись на вказані обставини, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики у сумі 59964 гр. 43 коп., а також встановлені договором річні відсотки за прострочення повернення боргу у сумі 16954 гр. 32 коп. в порядку ст.625 ЦК України.

У липні 2009 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, в якому зазначав, що 03.11.2008 року між ним та відповідачем також був укладений письмовий договір безпроцентної грошової позики на суму 103680 гр., що підтверджується борговою розпискою.

Отриману суму позики відповідач зобовязувався повертати поетапно: 49920 гр. не пізніше 31.12.2008 року, решту у сумі 53 760 гр. на пізніше 31.01.2009 року, однак зазначені зобовязання не виконав.

Посилаючись на вказані обставини, просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у сумі 103680 гр., а також визначені п.5.1 договору відсотки річних від неповнрнутої суми за прострочення виконання грошового зобовязання у сумі 22896 гр. 08 коп.в порядку ст. 625 ЦК України.

У вересні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договорів позики недійсними, посилаючись на те, що вони були укладені фіктивно і під впливом обману, та одночасно на те, що гроші йому за вказаними договорами не передавалися.

Справа розглядалась неодноразово.

Рішенням Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 08 липня 2011 року позови ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволені частково.

З урахуванням виправлених ухвалою Камясько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 18 липня 2011 року описок та арифметичних помилок судовим рішенням з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнута сума заборгованості за договором позики у розмірі 59964 гр. 43 коп. та річні відсотки у сумі 9029 гр. 16 коп., а також 690 гр. державного мита, 252 гр. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, всього 69934 гр. 59 коп.; на користь ОСОБА_4 стягнуто суму заборгованості за договором позики у сумі 103 680 гр. та річні відсотки у розмірі 12402 гр. 46 коп., а також судові витрати: 1160 гр. 08 коп. державного мита, 252 гр. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, всього 117494 гр. 47 коп.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 апелянти, посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення скасувати: після скасування ОСОБА_2 просить ухвалити нове рішення, яким задовольнити його зустрічний позов, а у задоволенні позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовити.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 рішення просять змінити, скасувавши в частині відмови у задоволенні їх вимог та стягнути додатково з ОСОБА_2 відсотки за прострочення повернення боргу у сумах відповідно 7925 гр. 04 коп. на користь ОСОБА_3 та 10493 гр. 62 коп.на користь ОСОБА_4

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона(позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Стаття 1051 ЦК України передбачає можливість оспорення договору позики за безгрошовністю.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків на підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Безгрошовістьт договору може бути підтверджені лише належними і допустимими доказами.

Згідно вимог ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргу з ОСОБА_2, суд виходив з того, що позивачі надали суду письмові договори позики від 03.11.2008 року та розписки відповідача, факт підписання яких останній не заперечував, згідно яких ОСОБА_3 позичив ОСОБА_2 59964 гр., які останній зобовязувався повернути не пізніше 30.11.2008 року, а ОСОБА_4 позичив йому 103680 гр., які він зобовязувався повернути поетапно: 49920 гр.- до 31.12.2008 року, 53760 гр.- до 31.01.2009 року( т.1 а.с. 4,5; т.2, а.с.5,6).

Як вбачається з матеріалів справи, 25.12.2008 року ОСОБА_2 була отримана письмова вимога ОСОБА_3 про повернення боргу(т.1,а.с.6-7), до моменту предявлення до нього позовів про повернення боргу договори позики з підстав неотримання ним грошових коштів він не оскаржував.

За поясненнями ОСОБА_2, до правоохоронних органів з питання вчинення щодо нього шахрайських дій не звертався.

Відповідно до ч.1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин доводиться письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Дослідивши надані сторонами докази, у тому числі надані ОСОБА_2 лист факсограму, дистрибютерську угоду, прайслист, товарно-транспортні та видаткові накладні, та надавши їм оцінку відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, суд дійшов до висновку про недоведеність зустрічного позову ОСОБА_2 та його тверджень, що договори позики не укладались і є безгрошовими.

Висновок суду відповідає матеріалам справи та є обгрунтованим.

Приведені в апеляційній скарзі ОСОБА_2 доводи не є переконливими, оскільки зводяться до переоцінки досліджених судом першої інстанції доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Задовольняючи заявлені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вимоги щодо стягнення з ОСОБА_2 суми боргу та зменшивши суми стягнутих коштів за прострочку виконання ним зобовязань по поверненню позичених коштів, суд хоча і послався на ст. 625 ЦК України, однак правову природу вказаних виплат, які по суті є неустойкою, розцінив правильно і, визначаючи їх розмір, правомірно врахував причини, з яких зазначені зобовязання були порушені боржником.

Отже помилкове посилання суду першої інстанції на ст. 625 ЦК України не призвело до неправильного вирішення справи, а тому не тягне скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про те, що визначені ними суми відсотків за прострочення повернення ОСОБА_2 сум позики не є санкціями, а тому зменшенню не підлягають, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суперечать умовам, які були визначені сторонами у п.5.1 договорів позики.

У розділі 5 вказаних договорів, яким встановлюється саме відповідальність сторін, п.5.1 передбачено, що у випадку несвоєчасного повернення позики позичальник виплачує штраф у розмірі 24% річних від неповернутої своєчасно суми за кожний день прострочення, а після 4 тижнів прострочення розмір штрафу становитеме 48% річних від неповернутої суми за кожний наступний день прострочення.

Відповідно до ч.1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф, і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобовязання (п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України).

Передбачені ж ст. 625 ЦК України наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вингляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належних до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції перевірив усі пояснення і докази, надані сторонами, тобто виконав вимоги ст. 10 ЦПК України і постановив рішення відповідно до вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України.

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про те, що допущено порушення або неправильне застосування норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, а відповідно до ч.2 ст. 308 ЦПК України правильне по суті і справедливе рішення суду не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 08 липня 2011 року по даній справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: