АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія № 37 (1) інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Савіна Г.О
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2011 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Савіної Г.О.,

суддів - Братіщевої Л.А., Турік В.П.

при секретарі - Алісовій Т.С.,

за участю - позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 23 листопада 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, третя особа - Перша Криворізька державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2007 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є двоюрідним племінником ОСОБА_7, яка за життя заповідала йому все належне їй майно. В листопаді 2006 року, після смерті тітки, він звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини де йому повідомили про наявність заповіту від імені померлої на відповідача ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6І 26 вересня 2006 року. Вважає зазначений заповіт недійсним, оскільки заповідач перебувала у такому стані здоров'я, який перешкоджає вільному волевиявленню, а також через його неналежне оформлення, тому просив визнати недійсним заповіт, посвідчений 26 вересня 2006 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6І, яким ОСОБА_7 заповідала все своє майно ОСОБА_4, а також постановити окрему ухвалу щодо направлення матеріалу до прокуратури м. Кривого Рогу для порушення кримінальної справи щодо дій нотаріуса та пов'язаних з ним осіб.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 23 листопада 2010 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні його позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимогу посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на його думку, суд дійшов помилкового висновку щодо відсутності порушень Цивільного Кодексу України, Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про вчинення нотаріальних дій при посвідченні заповіту, не витребував та не дослідив документів з медичних закладів про стан здоров'я заповідача, не призначив судово-медичну експертизу, на якій наполягав позивач та не допитав заявлених ним свідків.

В своїх запереченнях на апеляційну скаргу приватний нотаріус ОСОБА_6 вважає доводи апеляційної скарги безпідставними.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що за життя, 07 лютого 2001 року ОСОБА_7 все своє майно, із чого б воно не складалося та де б воно не знаходилося і взагалі те, що буде належати їй на день смерті, та на що вона за законом буде мати право, заповідала двоюрідному племіннику ОСОБА_2 ОСОБА_7П на праві приватної власності належало домоволодіння за № 91 по вул.. Халтуріна в м. Кривому Розі. 26 вересня 2006 року ОСОБА_7 померла. У листопаді 2006 року позивач звернувся до першої Криворізької нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де йому повідомили про наявність заповіту від ОСОБА_7, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу ОСОБА_6 26 вересня 2006 року, згідно якого все своє майно ОСОБА_7 заповіла ОСОБА_4

Відмовляючи позивачу в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши в повному обсязі обставини справи, дійшов висновку щодо недоведеності позивачем позовних вимог та відсутності підстав, передбачених ст.ст. 1248, 1253, 1257 ЦК України, для визнання заповіту недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду з огляду на наступне.

Згідно положень ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Пункт 157 «Інструкції про порядок нотаріальних дій нотаріусами України» передбачає, що якщо заповіт записаний нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, він має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається заповідачем перед його підписом.

Абзацем 2 ч.2 ст.1247 ЦК України передбачено, що якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст. 207 ЦК України, якщо фізична особа у звязку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.

Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Підписання тексту правочину іншою особою за дорученням фізичної особи, у її присутності у звязку із хворобою або фізичною вадою, внаслідок яких вона не може підписатися власноручно в тексті правочину із засвідченням підпису іншої особи нотаріально, передбачено і ч.3 ст.45 Закону України «Про нотаріат», п.п. 16, 157 Інструкції «Про порядок вчинення дій нотаріусами України.»

Як убачається із заповіту від 26 вересня 2006 року складений заповіт заповідачем ОСОБА_7 був прочитаний вголос, про що внесено до тексту відповідні записи, підписаний у її присутності за її дорученням іншою особою, а саме ОСОБА_8, підписи якої засвідчено нотаріусом із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особисто ОСОБА_7

Відповідно до ч.1 ст.125 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках.

Частиною другою цієї статті передбачено, що у випадках, встановлених абзацем 3 ч.2 ст.1248 і ст.. 1252 ЦК України, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обовязковою.

Відповідно до абзацу 3 ч.2 ст.1248 ЦК України, якщо заповідач, через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу).

Зі змісту заповіту вбачається, що текст заповіту прочитано особисто заповідачем.

У ст.1247 ЦК України закріплено загальні вимоги до форми заповіту. Згідно положень цієї статті заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Як убачається із заповіту нотаріусом дотримано вимоги указаної статті.

Відповідно до положень ст.202 ЦК України правочин правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія, яка здійснюється субєктом цивільних правовідносин і направлена на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обовязків.

Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону, або шляхов визнання неправомірності, а отже недійсності правочину судом.

У ст.203 ЦК України закріплено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину. Зокрема ч.3 цієї статті передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У разі, коли воля субєкта правочину формувалася не вільно і (або) не відповідала його волевиявленню (мало місце насильство, особа перебувала під впливом погрози, обману, тощо), правочин визнається недійсним (ст.ст. 229 - 233 ЦК України.)

Як убачається з позовної заяви позивачем не зазначено, що правочин здійснено під впливом обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу важких обставин.

Позивачем поставлено питання про визнання заповіту недійсним за ч.1 ст. 1257 ЦК України, в той час як згідно вказаного закону, заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Відповідно ж до ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Одночасно позивач просив визнати заповіт недійсним за ч.2 ст.1257 ЦК України, посилаючись на тяжкий фізичний стан ОСОБА_7, яка деякий час не вставала із ліжка, перебувала на обліку в медичному закладі, тому ці обставини та факт її смерті через декілька годин після посвідчення заповіту, викликають обєктивний сумнів в тому, що заповідач могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а отже заповіт, на його думку, не є справжнім вираженням її волі.

Тобто з одного боку позивач, посилаючись на показання свідка ОСОБА_9, який йому розповів, що ввечері 26.09.2006 року ОСОБА_7 особисто сказала свідку про те, що відмовилася підписувати заповіт, вважає, що за станом здоровя заповідач могла розписатися під заповітом і усвідомлювала, що відбулося при нотаріусі, а з другого боку, посилаючись на тяжкий фізичний стан ОСОБА_7, вважає, що вона не усвідомлювала своїх дій, не могла ними керувати, а отже заповіт не є справжнім вираженням її волі.

На думку колегії суддів такі доводи позивача є взаємовиключаючими.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно позовних вимог, позивач просив визнати заповіт недійсним відповідно до частин 1 та 2 ст.1257 ЦК України, питання про визнання заповіту недійсним відповідно до приписів ст..ст.215, 225 ЦК України, якими передбачено, відповідно, недійсність правочину, правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала своїх дій та (або) не могла керувати ними, не ставив.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції надавши оцінку наданим сторонами по справі доказам та поясненням кожного допитаного свідка, як з боку позивача, так і з боку відповідачів, виважено та вірно зробив висновок про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того колегія суддів вважає, що позивачем поставлено питання про визнання заповіту недійсним за двома підставами, які є взаємовиключаючими, оскільки згідно ч.1 ст.1257 ЦК України правочин є недійсним вже тому, що прямо визначений як такий у цьому законі. Він неправомірний і не створює правові наслідки, будучи недійсним вже у момент вчинення, оскільки припис закону існує і забороняє такі дії зараз і на майбутнє.

Частиною 2 ст. 1257 ЦК України передбачено визнання неправомірності, а отже недійсності правочину судом. У цьому випадку презумпція правомірності правочину діє в момент укладання правочину, оскільки він не порушує заборони конкретної норми закону (або у момент укладення правочину порушення закону залишається прихованим, невідомим іншим особам).

Доводи позивача щодо порушення судом норм процесуального права, оскільки не витребувані медичні документи про стан здоровя заповідача, не призначено та не проведено судово-медичну експертизу, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що суперечать ст. 60 ЦПК України, згідно якої кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст.133 ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення доказів.

Статтею 134 ЦПК України передбачено вимоги до заяви про забезпечення доказів.

Виходячи із приписів зазначених статей та частин 1,2 ст.137 ЦПК України, суд зобовязаний витребувати конкретні докази із конкретних установ, підприємств, організацій тощо, викликати свідків, згідно заяви, у якій зазначено його імя, місце проживання (перебування) або місце роботи (ст. 136 ЦПК України), а не розшукувати документи та не встановлювати прізвища, імя та по-батькові того чи іншого свідка і його місце проживання (перебування).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.145 ЦПК України, призначення експертизи є обовязковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обовязковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Оскільки позивач просив визнати заповіт недійсним не з підстав передбачених ч.1 ст.225 ЦК України, у суду були відсутні підстави для проведення судово-медичної експертизи.

Позивачем в судовому засіданні надано листи ОСОБА_7, які на його думку, спростовують запис у заповіті про те, що за станом здоровя заповідач не могла поставити особисті підписи в тексті заповіту.

Згідно ч.2 ст.303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Позивачем листи до суду першої інстанції для дослідження подано не було і неподання цих листів не було зумовлено поважними причинами, оскільки ці листи, останній із яких отримано позивачем в 2005 році, весь час перебували у позивача.

Інші доводи позивача зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці і відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України юридичного значення для вирішення справи не мають.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, у звязку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 23 листопада 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних і цивільних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: