АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/2044/11 Справа № 22ц-9666/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Болтунова Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2011 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Болтунової Л.М.

суддів - Козлова С.П., Тамакулової В.О.

при секретарі - Качур Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 30 червня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту сумісного проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на ? частину квартири , -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2009 року ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту сумісного проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 її частину.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 30 червня 2011 року позовні вимоги позивача були задоволені. Судом встановлений факт спільного сумісного проживання однією сім*єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з грудня 1999 року по жовтень 2008 року. Визнана спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_1 та визнано право власності за ОСОБА_3 на ? частину спірної квартири.

В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з*ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими та невідповідність висновків суду обставинам по справі, просила його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що з вересня 1996 року по лютий 1999 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Мають неповнолітню дочку, ІНФОРМАЦІЯ_1.

09 лютого 1999 року позивачем було отримано свідоцтво про розірвання шлюбу.

Згідно договору купівлі-продажу від 05 травня 2000 року відповідачка купила у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2. (а.с.49)

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту сумісного проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання квартири, яка була придбана на ім*я відповідачки у 2000 році, спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 її частину, позивач посилався на норми ст. ст. 70,74 СК України.( а.с. 8)

Задовольняючи зазначені позовні вимоги, суд першої інстанції також керувався вказаними положеннями Сімейного кодексу України.

З таким висновком, колегія суддів не погоджується, вважає, що рішення суду не відповідає вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 розділу VІІ Прикінцеві положення СК України, за нормами якого судом першої інстанції вирішено спір, зазначений кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обовязків, що виникли після набрання ним чинності.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що угода купівлі спірної квартири вчинено у 2000 році, під час дії Кодексу про шлюб та сім'ю України, тому суд першої інстанції повинен був керуватися діючим на той час законодавством, а не нормами СК України.

Заявляючи у суді позов, ОСОБА_3 стверджував, що знаходився з відповідачкою у фактичних шлюбних відносинах з 1999 року.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув і не зясував, який матеріальний закон регулював спірні відносини на час придбання відповідачкою квартири у 2000 році, не застосував цього закону, а помилково застосував норми СК України, який зворотної дії в часі не має і не поширюється на відносини, що виникли до набрання ним чинності.

При цьому суд також не прийняв до уваги, що норми Кодексу про шлюб та сім'ю України не передбачали виникнення спільної сумісної власності в осіб, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, оскільки це питання регулювали норми Закону України Про власність, який судом не застосовано.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню на підставі п.4 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволенні його позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303,307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 30 червня 2011 року скасувати і в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді :