УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області
Справа 22-ц/0690/1131/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2011 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Матюшенка І.В.

суддів: Жигановської О.С., Косигіної Л.М.

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу державного підприємства „Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат (далі Підприємство) на рішення Житомирського районного суду від 8 лютого 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Підприємства, Державного підприємства „Житомирський військовий лісгосп та Міністерства оборони України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом в якому просив поновити його на посаді кранівника баштового крану у Державному підприємстві «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» та стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 2130 грн. 19 коп. та моральну шкоду в сумі 5000грн.. На обґрунтування позовних вимог зазначав, що не погоджується з діями Підприємства, оскільки 17 липня 2009 року наказом №80-к його було звільнено з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України, і, всупереч діючому законодавству, йому не запропоновано відповідачем іншої роботи. Крім того, позивач вказує, що в наказі про його звільнення підставою зазначено наказ Міністерства оборони України від 20.03.2009 року №123 „Про реорганізацію державного підприємства „Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат, хоча дію його зупинено ухвалою Івано-Франківського адміністративного суду від 13.05.2009 року.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 8 лютого 2011 року позов задоволено частково: поновлено ОСОБА_2 строк на звернення до суду за захистом його порушеного права; визнано незаконним наказ Зарічанського військового лісгоспу ДП „Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат від 17 липня 2009 року №80-к про звільнення ОСОБА_2 за п.1 ст.40 КЗпП України; поновлено ОСОБА_2 з 17 липня 2009 року на посаді машиніста баштового крану Зарічанського військового лісгоспу ДП „Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат та стягнуто з Підприємства на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 2130 грн. 19 коп. та моральну шкоду в сумі 2000 грн.

У поданій апеляційній скарзі Підприємство, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження обставин, які мають значення для справи, та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апелянт зазначає, що судом порушено вимоги статті 240-1 КЗпП України, оскільки позивача поновлено на роботі на посаді машиніста баштового крану Зарічанського військового лісгоспу, який припинив свою діяльність в складі ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», суд помилково визнав звільнення позивача незаконним, посилаючись тільки на те, що дію наказу Міністерства оборони України №123 від 20.03.2009 року на час звільнення зупинено Івано-Франківським окружним адміністративним судом. Крім того, апелянт посилається на порушення судом вимог ст. 233 КЗпП України, так, як строк позовної давності на звернення до суду поновлено ОСОБА_2 без будь-яких обґрунтувань та в судовому засіданні не доведено факту заподіяння позивачеві моральних страждань.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, до суду не зявився, заяв будь-якого змісту не надіслав, а тому, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутність.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За наявності цих обставин розірвання трудового договору проводиться з обовязковим додержанням передбаченого ст. 49-2 КЗпП порядку вивільнення працівників, відповідно до якого вони попереджаються про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці. Одночасно роботодавець пропонує працівникові роботу на тому ж підприємстві, в тій самій установі, організації за відповідною професією чи спеціальністю, а за відсутності роботи іншу. При вивільненні працівника враховується його переважне право й перевага перед іншими у залишенні на роботі.

При цьому, як встановлено правилами частини другої цієї статті, звільнення із зазначених підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У разі перетворення одного структурного підрозділу в інший або його перепрофілювання звільнення з роботи може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, а звільнення у звязку з ліквідацією можливе у разі, коли ліквідується юридична особа, а не її структурний підрозділ.

Саме собою перетворення, без скорочення штату, не може бути підставою для звільнення з роботи.

Втановлено, що ОСОБА_2 працював на посаді машиніста баштового крану у Зарічанському військовому лісгоспі, який, згідно Положення про Зарічанський військовий лісгосп ДП „Івано-Франківський ліспромкомбінат, є структурним підрозділом Підприємства і не є юридичною особою.

Наказом Міністерства оборони України №123 від 20.03.2009 року реорганізовано ДП „Івано-Франківський ліспромкомбінат шляхом виділу з нього структурних підрозділів, в тому числі і Зарічанського ВЛГ. Наказом по останньому від 17 липня 2009 року № 80-к ОСОБА_2 було звільнено із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з ліквідацією Зарічанського ВЛГ та відмовою позивача від запропонованих посад у новоствореному державному підприємстві „Житомирський військовий лісгосп, яке має статус юридичної особи.

За правилами п. 1 ст. 40 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у звязку з ліквідацією підприємства, установи, організації можливе лише у разі ліквідації останніх як юридичних осіб, а не їх структурного підрозділу. А відтак, у даному випадку мало місце скорочення чисельності працівників при якому Підприємство, відповідно до положень ст. 49-2 КЗпП України, мало запропонувати працівникові роботу на тому ж підприємстві, в тій самій установі, організації за відповідною професією чи спеціальністю, а за відсутності роботи іншу. З матеріалів справи вбачається, що вимоги вище вказаної статті Закону Підприємством дотримані не були. Крім того, звільнення позивача було здійснене у період дії ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.05.2009 року, якою була зупинена дія наказу Міністерства оборони України № 123 від 20.03.2009 року в частині реорганізації Підприємства до вирішення справи по суті. На час звільнення позивача справа вирішена не була (провадження у справі закрите 31.08.2009 року у звязку з відмовою позивача від позову), ухвала підлягала до виконання всіма підприємствами, установами, організаціями та їх посадовими особами на території України.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про незаконність наказу про звільнення ОСОБА_2 є вірним.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з розясненнями, що містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", встановлені ст.ст. 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

ОСОБА_2 звільнено за наказом від 17.07.2009 року № 80-к у звязку з ліквідацією Зарічанського військового лісгоспу. Трудову книжку позивач отримав у день звільнення, що підтверджується поясненнями у суді апеляційної інстанції представників відповідача, ксерокопією книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них Зарічанського військового лісництва та даними особової картки працівника.

З позовом про поновлення на роботі ОСОБА_2 звернувся 18.09.2009 року, заяву про поновлення строку звернення до суду подав 08.02.2011 року. У якості поважності причин пропуску місячного строку звернення до суду позивач послався на несвоєчасне, на початку вересня, отримання копії наказу про звільнення.

Враховуючи, що позивач не надав ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду доказів про неможливість отримання копії наказу про звільнення в місячний термін, трудову книжку з записом про звільнення отримав у день звільнення колегія суддів вважає, що строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі пропущено ОСОБА_2 без поважних причин, а тому у суду першої інстанції не було підстав для його поновлення. Відсутні такі підстави і у суду апеляційної інстанції.

Позов в частині відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2 обґрунтовував порушенням нормальної життєдіяльності, відсутністю на протязі певного періоду часу коштів для нормального життя його сімї, порушенням сну, вчиненням дій для відновлення своїх прав, що зайняло багато часу та негативно вплинуло на його нервову систему. Жодного доказу на підтвердження заявлених підстав позивачем не надано, а тому позов ОСОБА_2 в цій частині є необґрунтованим.

Оскільки суд при розгляді справи порушив зазначені норми матеріального права, і це призвело до помилкового її вирішення, постановлене рішення на підставі ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за пропуском строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, а у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди за необґрунтованістю.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу державного підприємства „Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду від 8 лютого 2011 року скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 у звязку з пропуском строку звернення до суду.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді