АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія № 21 (1) інстанції ОСОБА_1
Доповідач Савіна Г.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2011 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Савіної Г.О.,

суддів Турік В.П., Соколан Н.О.,

при секретарі Алісовій Т.С.,

за участю позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 11 лютого 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_6 державна нотаріальна контора, про визнання угоди недійсною, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2009 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з з позовом до ОСОБА_4 про визнання угоди недійсною. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що йому та його дружині ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належало по 1/2 частині квартири № 117 у будинку № 8 на мікрорайоні 4-й Зарічний в м. Кривому Розі. В 2006 році відповідач запропонувала йому укласти договір довічного утримання на що він погодився. 06 червня 2006 року вони звернулись до нотаріуса, де уклали, як він вважав договір довічного утримання, згідно якого дружині перейшла у власність 1/2 частина належної йому квартири. Через незадовільний стан його здоровя договір при підписанні читала йому дружина, якій він довіряв. Про те, що 06 червня 2006 року був укладений договір дарування, а не договір довічного утримання він дізнався у 2008 році від доньки відповідача. Оскільки вважає, що договір підписано під впливом обману з боку відповідача, просив суд визнати недійсним договір дарування ним ОСОБА_4 1/2 частки квартири № 117 у будинку № 8 на мікрорайоні 4-й Зарічний в м. Кривому Розі, посвідчений 06 червня 2006 року державним нотаріусом Другої ОСОБА_6 державної нотаріальної контори, визнавши за ним право власності на цю частку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 11 лютого 2011 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені, визнано недійсним договір дарування частки квартири від 06 червня 2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, за яким ОСОБА_2 подарував 1/2 частку квартири, яка розташована за адресою: м. Кривий Ріг, 4-й мікрорайон ЗарічнийАДРЕСА_1 ОСОБА_4, та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 вказаної квартири.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на її думку, суд дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для розірвання договору дарування, не звернув уваги, що позивачем не надано доказів на підтвердження своїх позовних вимог, судом залишено поза увагою, що позивач вже звертався до суду з аналогічним позовом, але потім від нього відмовився. Крім того, судом безпідставно взято до уваги пояснення осіб, які не були безпосередніми свідками на момент укладення договору дарування.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 27 вересня 2002 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, а з 16 квітня 2003 року за договором дарування стали власниками квартири № 117 у будинку № 8 на мікрорайоні 4-й Зарічний в м. Кривому Розі, в якій кожному із них належало по 1/2 частки.

06червня 2006 року сторони уклали договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Другої ОСОБА_6 державної нотаріальної контори, згідно якого ОСОБА_2 подарував дружині ОСОБА_4 належну йому 1/2 частку спірної квартири.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та визнавши цей договір дарування недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що волевиявлення позивача було спрямоване на укладення договору довічного утримання, а відповідач скористувавшись станом здоров'я позивача, який переніс інфаркт головного мозку, при підписанні договору дарування ввела чоловіка в оману, запевнивши його, що укладається договір довічного утримання, згідно якого вона буде утримувати та доглядати свого чоловіка до самої його смерті.

Колегія суддів погоджується з висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін.

Згідно ст.. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, що мають істотне значення, такий правочин вважається недійсним.

Доводи відповідача щодо недоведеності позивачем позовних вимог безпідставні, оскільки спростовані показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, які підтвердили, що позивач розповідав їм про укладення з дружиною договору довічного утримання з метою утримати дружину біля себе, щоб вона доглядала за ним до його смерті.

Ці доводи спростовано поведінкою самої ОСОБА_4, яка відмовилася добровільно розірвати з позивачем договір дарування 1/2 частки квартири, посилаючись на те, що вона жила з чоловіком, доглядала за ним тощо.

Безпідставні доводи відповідача щодо залишення судом поза увагою тієї обставини, що позивач вже звертався до суду з аналогічним позовом, від якого потім відмовився, оскільки ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2010 року було скасовано ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 30 січня 2009 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання угоди недійсною у звязку з добровільним вирішенням спору, як постановленої в порушення вимог ч. 2 ст. 174 ЦПК України.

У відповідності до ст.. 216 ЦК України, суд першої інстанції вірно зобовязав відповідача повернути позивачу у натурі 1/2 частку спірної квартири, яку відповідач отримала за визнаним судом недійсним правочином.

Інші доводи відповідача колегія суддів до уваги не сприймає, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці і відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України юридичного значення для вирішення справи не мають.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, у звязку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити..

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 11 лютого 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: