АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Категорія: договірна
Головуючий1 інстанції ОСОБА_1
Доповідач: Яцина В.Б.
Рішення іменем України

09 листопада 2011 року м.Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області у складі:

Головуючого - судді - Яцини В.Б., суддів - Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

при секретарі: Гопко А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 вересня 2011 року

по справі за позовом приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2010 року приватне акціонерне товариство «АІСЕ Україна» звернулося до суду із позовом про стягнення у солідарному порядку з відповідачів заборгованості, яка виникла у ОСОБА_2 за договором в сумі 9 972,08 грн. Під час розгляду справи позивач зменшив свої вимоги до 8859,38 грн. та просив відшкодувати понесені судові витрати. На обґрунтування позову послався на те, що 31 січня 2006 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір № 123187, згідно до якого позивач надав позивачу послуги з придбання автомобіля З АЗ 110307, кузов № У6Б2669, який той отримав від відповідача у 2007 році та зареєстрував на своє імя у встановленому порядку під номером АХ 4238 ВЕ, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу АХС № 086106, а ОСОБА_4 натомість зобовязався сплатити стовідсоткову вартість автомобіля та вартість наданих йому послуг шляхом сплати 84 щомісячних повних внесків. Однак відповідач всупереч умов вказаного договору з вересня 2009 року припинив сплачувати щомісячні внески, внаслідок чого виникла вказана заборгованість.

Свої вимоги до ОСОБА_3 позивач обґрунтував тим, що відповідно до умов укладеного між ними 10 грудня 2007 року договору поруки, цей відповідач зобов'язався у солідарному порядку відповідати перед позивачем за невиконання ОСОБА_2 вказаного договору № 123187 від 31 січня 2006 року.

Відповідачі позов не визнали з тих підстав, що ОСОБА_4 не повинний був продовжувати сплачувати більшу вартість іншого автомобіля, ніж він отримав у позивача в грудні 2007 року, при цьому він укладав угоду з ЗАТ «АІСЕ Україна», якого вже не існує, а не з ПАТ «АІСЕ Україна», крім того позивач прострочив свої вимоги до ОСОБА_3

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 вересня 2011 року позов був задоволений повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просять його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ПАТ «АІСЕ Україна» у задоволенні позовних вимог, посилаючись на: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому вказали, що суд не зясував, що відповідач за вказаним договором надає фінансові послуги, а не є посередником у купівлі-продажу автомобіля, і при цьому у позивача відсутня необхідна за законом у таких випадках ліцензія по наданню фінансових послуг. Окрім того, суд помилково витлумачив зміст додатку № 3 до договору, який не передбачає можливості підвищення ціни автомобіля за договором, а є підсумковою вартістю вже наданого за цим договором автомобіля, і тому розрахунок суми позову є завищеним.

У своїх запереченнях ПАТ «АІСЕ Україна» вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а доводи скарги - необгрунтованими, на підставі чого просить скаргу відхилити, а рішення залишити без змін.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, цояснення осіб, що зявились у судове засідання, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з того, що за укладеним 31 січня 2006 року між З AT «АІСЕ Україна» та ОСОБА_2 договором № 123187 останній на день розгляду справи заборгував позивачу, який є правонаступником вказаного товариства, 8859,38 грн. При цьому позивач за умовами договору мав право на отримання від ОСОБА_2 платежів у більшому розмірі, що повШязано зі змушеною зміною позивачем марки автомобіля вищої вартості у звязку із припиненням виробництва автомобілів тієї моделі, яку на той момент вже отримав відповідач, та - на дострокове стягнення всіх сум платежів внаслідок заборгованості, яку допустив відповідач. Відповідальність ОСОБА_3 суд обґрунтував його обов'язками за укладеним між позивачем та цим відповідачем договором поруки від 10 грудня 2007 року: в солідарному порядку сплатити заборгованість ОСОБА_2 за вказаним договором від 21 січня 2006 року № 123187.

Ухваливши про стягнення заборгованості районний суд також послався на ст.. 1054 ЦК України.

Однак, всупереч вимогам ст. 213 ЦПК України, яка визначає, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, - районний суд невірно витлумачив зміст основного договору, який є підставою розглянутого позову та встановив підстав для застосування положень договору поруки, який його забезпечував, внаслідок чого судом було безпідставно застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини і не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Так між позивачем, який є правонаступником З AT «АІСЕ Україна», та відповідачем ОСОБА_2 31 січня 2006 року був укладений договір № 123187, за умовами якого відповідач зобовязався утворити групи, в яких буде у вірогідному порядку визначатися право отримання позивачем автомобіля, що зазначений у додатку № 1 до цього договору, а саме: марки ЗАЗ Славута з обємом двигуна 1,2л. вартістю 21470,82 грн.(а.с. 7-11). За додатком № 3 від 29 листопада 2007 року до вказаного договору його сторони визначили, що на той день ОСОБА_2 сплатив за отриманий автомобіль 20 934,92 грн., заборгованість, яка має бути погашена згідно до графіку внесків складає 14 983,76 грн., при цьому сума заборгованості може бути змінена у разі зміни ціни автомобіля (а.с.37). Як безспірно встановлено по справі, позивач надав позивачу вказані послуги, внаслідок чого ОСОБА_2 після сплати відповідних авансових внесків 20 грудня 2007року отримав у власність автомобіль ЗАЗ 110307 42, кузов № НОМЕР_1 (а.с. 18). При цьому на день отримання вказаного автомобіля його вартість за розрахунками позивача складала 26 801 грн. (а.с. 23). Відповідно до реєстру виробника автомобілів № 400ДК/240608 від 30.06.2008 року для внутрішнього ринку «АІСЕ Україна» роздрібна вартість автомобіля моделі ЗАЗ 08 року випуску на той день складала 29 550, 00 грн. (а.с. 49). За листом Запорізького відділення Автозаз-сервіс від 23 липня 2008 року № 5408 з липня 2008 року припинено виробництво автомобілів Славута, залишок цих автомобілів в дилерській мережі становить 741 шт. У серпні 2008 року позивач без повідомлення відповідача ОСОБА_2 з огляду на вказану у додатку № 3 можливість зміни заборгованості здійснив заміну автомобілів Славута на автомобіль ВАЗ 2107, який на той час за своє ціною був дорожчий на 34 350,00 - 29 550, 00 = 4800 грн. Згідно до розрахунку позивача, ОСОБА_2 станом на 08.05.2010 року вже сплатив 36 523,49 грн., залишок несплачених платежів виходячи з підвищення вартості автомобіля ВАЗ 2107 складає 43 697,16 - 36 523,49 = 7173,67 грн, (а.с. 24). Відповідно до заяви представника позивача з червня 2010 по червень 2011 року ОСОБА_2 додатково ще сплатив 1112,70 грн., залишок заборгованості складає 8859,38 коп. (а.с. 151).

Вищевказаний договір між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був забезпечений договором поруки від 10 грудня 2007 року, укладеного між позивачем та відповідачем ОСОБА_3, згідно до якого він у солідарному порядку та у тому ж розмірі відповідає перед позивачем за боржника за основним договором.

Таким чином, свій автомобіль Славута за вказаним договором ОСОБА_2 у грудні 2007 року отримав після сплати частини його вартості в сумі 20 934,92 грн., наявну заборгованість за цей автомобіль сторони договору визначили у додатку № 3 в сумі 14 983,76 грн., що в підсумку складає ціну отриманого автомобіля у розмірі 35918,68 грн., яку ОСОБА_2 на день розгляду справи в суді повністю виплатив.

Що стосується вимог позивача додатково сплатити кошти з огляду на заміну автомобіля Славута на автомобіль ВАЗ 2107, то в цьому питанні судова колегія виходить з того, що за такі внески за змістом договору та додатку № 2 до нього необхідні позивачу для надання автомобілів іншим учасникам сформованих ним груп по придбанню товарів. Тобто за цією схемою один учасник програми за свої власні кошти, без інвестування коштів позивачем оплачує товар іншому учаснику програми.

Таким чином відповідач після отримання товару за цим договором і сплати його вартості додатково сплачує позивачу кошти у фонд придбання товару іншими споживачами його послуг за схемою фінансової піраміди (а.с. 6, 8-11).

Однак, згідно із п. 7 ч. З ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" забороняються як такі, що вводять в оману утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, до якої належить будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є недійсними.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі додаткового визнання такого правочйну недійсним судом не вимагається. За змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно до правової позиції, яка викладена у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" у разі якщо судом буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину без необхідності визнання його недійсним з цих підстав.

Тому в контексті положень ст.. 6 ЦК України про те, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, або - можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, однак не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами, - судова колегія приходить до висновку, що між сторонами договору від 31 січня 2006 року № 123187 з приводу отримання автомобіля Славута у грудні 2007 року склалися правовідносини, що необхідно кваліфікувати на нормами ст.. 1011 ЦК України, як договір комісії, за яким одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Оскільки надання послуг, які виходять поза межі вказаної легальної діяльності носять нікчемний характер, внаслідок чого не підлягають оплаті контрагентом, з урахуванням того, що після отримання від ЗАТ «АІСЕ Україна» у грудні 2007 року автомобіля Славута ОСОБА_2 на день розгляду справи районним судом сплатив позивачу його вартість, то відповідно до положень ст. 1113 ЦК України він виконав свої обовязки за цим договором.

Наведене також свідчить про відсутність підстав у суду для застосування норми ст. 1054 ЦК України, яка стосується лише кредитного договору, а також - для відповідальності поручителя, ОСОБА_3, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором лише у тому обсязі, що й боржник.

Таким чином, оскільки районний суд постановив своє рішення при: неповно зясованих обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; порушенні норм матеріального та процесуального права, то з підстав, передбачених п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 України, таке рішення підлягає скасуванню, із ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, за його безпідставністю та - задоволення скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 316, 317, 319-324, 327 ЦПК України, судова колегія -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 вересня 2011 року скасувати.

У задоволенні позов приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: