АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія - 32 (ІУ) Філатов К.Б.
Доповідач - Михайлів Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 листопада 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Михайлів Л.В.,

суддів - Митрофанової Л.В., Соколан Н.О.

при секретарі - Бондаренко І.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 12 вересня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, посилаючись на те, що 21 грудня 2007 року о 17 год. 50 хв. на вул. Дніпропетровське шосе в м. Кривому Розі з вини водія ОСОБА_6, який керував належним ОСОБА_4 мікроавтобусом марки ГАЗ СПВ 17 «Рута», державний № НОМЕР_1, сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль марки «КІА», державний № НОМЕР_2, володільцем якого є позивач.

Страховою компанією йому було відшкодовано 25122,25 грн., вважаючи, що невідшкодованими залишилися збитки в загальному розмірі 4824,03 грн., просив суд стягнути їх з відповідача на свою користь, а також 1700 грн. моральної шкоди, 1500 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 12 вересня 2011 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 4824,03 грн., 1700 грн. моральної шкоди, та 1742 грн. витрат по справі, а всього 8266,89 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неврахування судом того, що на момент ДТП позивач не був власником ушкодженого автомобіля, а тому він не має права заявляти вимогу про відшкодування шкоди. Крім, того вважає, що судом безпідставно стягнуто витрати на правову допомогу в розмірі 1500 грн.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21 грудня 2007 року о 17 год. 50 хв. ОСОБА_6, керуючи мікроавтобусом марки ГАЗ СПВ 17 «Рута», державний № НОМЕР_1, належним ОСОБА_4, рухаючись по вул. Дніпропетровське шосе в м. Кривому Розі, в темну пору доби, не вибрав швидкість руху, здійснив наїзд на автомобіль марки «КІА», державний № НОМЕР_2, який стояв, завдавши останньому механічних ушкоджень.

На підставі постанови Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 24 січня 2008 року винним в ДТП, що сталося 21 грудня 2007 року, визнано ОСОБА_6 й притягнуто його до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 34 грн.

10.04.2008 року ЗАТ «СК «Кредо-Класик», якою застраховано майнові інтереси ОСОБА_2, пов'язані із володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом, за договором добровільного страхування транспортних засобів, що є предметом застави № 005008/0435/0000003 від 02.10.2007 року, відшкодовано 25122,25 грн. матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався ст.ст. 1167, 1168, 1187 ЦК України та виходив з того, що ОСОБА_6 на момент ДТП перебував у трудових відносинах з ОСОБА_4, а тому остання як працедавець й повинна нести відповідальність за заподіяну з його вини матеріальну та моральну шкоду позивачу.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може з наступних підстав.

Частина 2 ст. 1187 ЦК України покладає обов'язок з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.4 Постанови «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року зі змінами та доповненнями, під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо).

Отже, з викладеного вбачається, що відповідальність за шкоду заподіяну працівником під час виконання ним трудових обов'язків несе працедавець, з яким останній перебуває у трудових відносинах.

Зі змісту ст. 21 КЗпП України вбачається, що підтвердженням факту існування трудових відносин є трудовий договір, укладений між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою.

Згідно з положеннями ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Покладаючи обов'язок з відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, на ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 є її працівником й в момент ДТП виконував свої трудові обов'язки.

Однак, такий висновок суду ґрунтується лише на припущеннях, оскільки докази в підтвердження факту існування трудових відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в матеріалах справи відсутні.

Крім того, в суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 заперечував наявність трудових відносин між вказаними особами та здійснення в момент ДТП керування мікроавтобусом ГАЗ СПВ 17 «Рута», державний № НОМЕР_1, належного на праві власності ОСОБА_4, ОСОБА_6 в силу виконання трудових обов'язків.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що відповідач ОСОБА_4 повинна нести обов'язок з відшкодування позивачу ОСОБА_2 заподіяної внаслідок ДТП матеріальної шкоди не як працедавець, а як володілець джерела підвищеної небезпеки, що здійснює його експлуатацію в силу права власності. Факт належності мікроавтобуса ГАЗ СПВ 17 «Рута», державний № НОМЕР_1 не заперечувався відповідачкою, ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані її представником під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Статтею 1192 ЦК України визначено способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, відповідно до ч.1 якої, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Висновком спеціаліста-автотоварознавця № 20 від 21.01.2008 року визначено суму матеріального збитку, заподіяного володільцю пошкодженого автомобіля марки «КІА», державний № НОМЕР_2, в розмірі 29413,28 грн. (а.с. 15-21).

З матеріалів справи (а.с. 14, 49-15) вбачаться, що на підставі договору добровільного страхування транспортних засобів, що є предметом застави від 02.10.2007 року, 10.04.2008 року ЗАТ «СК «Кредо-Класик» позивачу ОСОБА_2 відшкодовано страхове відшкодування в розмірі 25122,25 грн. у зв'язку із настанням страхового випадку - пошкодження транспортного засобу внаслідок ДТП, яке мало місце 21.12.2007 року.

Відповідно до наданого суду апеляційної інстанції представником позивача розрахунку суми страхового відшкодування, затвердженого начальником Департаменту врегулювання збитків 07.04.2008 року, вбачається, що сума збитку, відшкодованого ОСОБА_2 ЗАТ «СК «Кредо-Класик», складається із суми збитку за аварійним сертифікатом, яка дорівнює 253345,25 грн. та вартості експертизи в розмірі 450 грн.

Згідно вимог уточненої позовної заяви від 16.09.2010 року (а.с. 34-36), позивач ОСОБА_2 просив суд відшкодувати йому завдану внаслідок ДТП матеріальну шкоду в спосіб відшкодування збитків загальною сумою 4824,03 грн., до яких він відніс: втрату товарної вартості автомобіля внаслідок ДТП в розмірі 4078,03 грн., визначену за висновком спеціаліста-автотоварознавця № 20 від 21.01.2008 року, суму франшизи в розмірі 663 грн., визначеної за розрахунком суми страхового відшкодування та 83 грн. сплачених ним на користь УДАІ УМВС за отримання довідок (а.с. 10,11).

Оскільки вказане відноситься до реальних збитків, тобто втрат, яких позивач зазнав у зв'язку із пошкодженням свого автомобіля внаслідок ДТП, а також витрат, які він зробив або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (п.1 ч.1 ст. 22 ЦК України), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про їх стягнення з відповідача ОСОБА_4

Рішення суду в частині розміру стягнутих судом збитків ані відповідачем, ані її представником не оскаржується, спору щодо їх розміру не виникало й в суді першої інстанції.

При цьому, доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо відсутності права у позивача на отримання відшкодування шкоди у зв'язку з відсутністю в нього права власності на автомобіль в момент ДТП, правильності висновків суду першої інстанції в частині стягнення матеріальної шкоди не спростовують.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що в момент ДТП ОСОБА_2 керував автомобілем марки «КІА», державний № НОМЕР_2 за реєстраційним талоном (а.с. 52), тобто здійснював володіння майном (автомобілем) на належній правовій підставі, у зв'язку з чим згідно ст. 396 ЦК України, має право на відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

Статтею 1167 ЦК України передбачено підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, частина перша якої прямо зазначає на наявність вини як умову виникнення зобов'язання відшкодування моральної шкоди.

Аналогічне роз'яснення надане й Пленумом Верховного Суду України в п. 5 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року № 4 зі змінами та доповненнями.

Абз. 3 п.5 наведеної Постанови Пленуму Верховного Суду України вказує на те, що особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 24 січня 2008 року встановлена вина ОСОБА_6 в порушенні п. 12.2, п. 12.3 Правил дорожнього руху України, що й спричинило дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 7), внаслідок якої завдано шкоди позивачу.

Оскільки ДТП сталося з вини ОСОБА_6, а не ОСОБА_4, колегія суддів вважає, що остання не повинна нести відповідальність перед позивачем за спричинену йому неправомірними діями ОСОБА_6 моральну шкоду.

За таких обставин, висновок суду про стягнення моральної шкоди з відповідача ОСОБА_4 є необґрунтованим, а тому рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат під час ухвалення судового рішення, суд першої інстанції дотримався вимог ст.ст. 84,88 ЦПК України й правильно стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати по справі в розмірі 1742,86 грн., які складаються з витрат на правову допомогу в сумі 1500 грн., 122,86 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, сплачених за подання позовної заяви до суду, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями.

При цьому, розмір витрат на правову допомогу в сумі 1500 грн., яка надавалася ОСОБА_3 позивачу ОСОБА_2 визначено судом в межах граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу, передбаченого Постановою Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27.04.2006 року № 590 з врахуванням затраченого ОСОБА_3 часу на участь у справі в суді першої інстанції близько 2 год. (а.с. 26, 70, 71-73), а також вчинення останнім інших дій, необхідних для розгляду даної справи, а саме: складання позовної заяви, уточненої позовної заяви, усні консультації.

Крім того, квитанцією № 22 від 03.07.2009 року підтверджено, що ОСОБА_2 сплачено за юридичні послуги грошові кошти в розмірі 1500 грн. на користь ФОП ОСОБА_7, працівником якої за трудовим договором від 26.01.2009 року є ОСОБА_3, який за довіреністю здійснював представництво інтересів позивача в суді (а.с. 24).

У зв'язку з чим, спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 1500 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, п.3, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 12 вересня 2011 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди - скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: