АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія № 27 (4) інстанції ОСОБА_1
Доповідач Савіна Г.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2011 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Савіної Г.О.,

суддів Ляховської І.Є., Турік В.П.,

при секретарі Євтодій К.С.,

за участю позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 25 лютого 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого він надав останній грошові кошти в сумі 5000 грн. під 15 % місячних строком до 31.12.2009 року. У встановлений строк ОСОБА_4 позичені кошти з відсотками не повернула, тому просив суд стягнути на його користь з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 5000 грн., проценти за договором позики в розмірі 6800 грн., 3 % річних в сумі 93,70 грн., 3000 грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди, а також 2247,44 грн. судових витрат.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 25 лютого 2011 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_4 на його користь грошові кошти за договором позики у розмірі 5000 грн., проценти за договором позики в розмірі 750 грн., 3 % річних в сумі 93,79 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 58,44 грн. та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача процентів у розмірі 6050 грн., відшкодування моральної шкоди в сумі 3000 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн. та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення цієї частини позовних вимог в повному обсязі посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на його думку, судом залишено поза увагою, що розмір і порядок одержання процентів був погоджений між сторонами при укладенні договору, тому він має право на одержання від відповідача всієї суми процентів за договором, а не частини, як стягнуто судом. Суд неправомірно відмовив у стягненні моральної шкоди, не звернувши увагу на моральні страждання спричинені йому відповідачем у звязку із невиконанням взятого зобовязання, а також безпідставно відмовив у стягненні документально підтверджених витрат на правову допомогу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 листопада 2009 року відповідач за письмовою розпискою позичила у позивача 5000 грн. під 15 процентів місячних, які зобовязалася повернути позивачу до 01 січня 2010 року. Оскільки відповідачем грошове зобовязання у визначений строк виконано не було, суд першої інстанції згідно ч.ч. 1,2 ст. 1047, ст. 625 ЦК України стягнув з відповідача на користь позивача суму боргу з урахуванням 15 процентів місячних за період з 18 листопада 2009 року по 01 січня 2010 року в сумі 5750,00 грн. та 3 процента річних у розмірі 93 грн. 79 коп., в решті позову відмовлено.

Рішення суду в частині стягнення 5000,00 грн. боргу за договором позики та 3 процентів річних у розмірі 93 грн. 79 коп. не оскаржено.

Задовольняючи частково вимоги позивача щодо стягнення визначених за договором процентів за користування позиченими грошима за період з 18 листопада 2009 року по 01 січня 2010 року та відмовляючи у стягненні процентів за період з 01 січня 2010 року по 16 серпня 2010 року (день звернення до суду з позовом), суд у рішенні зазначив, що розписка засвідчує факт отримання грошей позичальником від позивача, однак вона не замінює договору позики. При оформленні розписки сторони не домовлялися щодо штрафних санкцій або пені в разі прострочення виконання зобовязання після 01 січня 2010 року, тому до спірних правовідносин не підлягають застосуванню наслідки порушення договору позичальником, зазначені в ст. ст. 1050, 1048 ЦК України.

Однак з такими висновками суду погодитися не можна, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, встановлених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Наявна в матеріалах справи розписка підтверджує укладення між сторонами договору позики та його умови.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу й 3 процента річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отримання компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

Згідно договору позики відповідач зобовязався сплачувати позивачу 15 процентів щомісяця за користування позичених 5000,00 грн., але порушив взяті на себе зобовязання, а тому визначені за договором проценти підлягають стягненню за весь час прострочення виконання грошового зобовязання.

Відмовляючи позивачу в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції дійшов висновку, що підставою для цього є ненадання позивачем доказів заподіяння йому діями відповідача моральних страждань, причинно-наслідкового звязку та обґрунтування визначеного розміру (3000,00 грн.) спричиненої моральної шкоди, тому відсутні підстави для застосування положень ст. ст. 23, 611 ЦК України.

Однак з таким висновком погодитись не можна враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно шкоду.

Статтею 23 ЦК України передбачено загальні положення щодо відшкодування моральної шкоди.

Стаття 611 ЦК України передбачає правові наслідки порушення зобовязання, а саме: у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як убачається із договору позики сторонами не було встановлено відшкодування моральної шкоди у разі порушення відповідачем грошового зобовязання.

Параграфом 1 глави 71 ЦК України, який містить правові положення щодо договору позики, не передбачено відшкодування моральної шкоди по даному виду договорів.

Доводи позивача про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню згідно ст. 1167 ЦК України є також безпідставними, оскільки суперечать положенням указаної статті, згідно якої моральна шкода підлягає відшкодуванню за недоговірними зобовязаннями, в той час як спір між сторонами випливає із договірних зобовязань.

Відмовляючи ОСОБА_2 у стягненні з відповідача на його користь витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн., суд виходячи із положень ст. 79, 56 ЦПК України, вказав, що ОСОБА_6, з яким було укладено договір про надання юридичних послуг, ухвалою суду не було допущено до участі у справі, оскільки позивачем не було надано заяву про залучення ОСОБА_6 до участі у справі, як особу, що надає правову допомогу.

Однак з таким висновком погодитися не можна, оскільки в ст. 56 ЦПК України мова йде про особу-фахівця у галузі права, яка за законом має право на надання правової допомоги.

Згідно ж договору про надання юридичних послуг від 19 серпня 2010 року позивач уклав договір не з фахівцем у галузі права, а з юридичною особою ТОВ «Юридична агенція «Апекс» в особі директора ОСОБА_6, яке згідно статуту та довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України має право на адвокатську діяльність. ОСОБА_6 згідно журналу судового засідання та рішення суду приймав участь у справі, надаючи позивачу правову допомогу. Розрахунок послуг юриста знаходиться в матеріалах справи, а витрати позивача на правову допомогу в сумі 2000 грн. підтверджено квитанцією.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, стягнення процентів за договором позики та відшкодування витрат за правову допомогу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за договором позики за період з 18 листопада 2009 року по 16 серпня 2010 року в сумі 6800 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн., а також про відмову позивачу у відшкодуванні моральної шкоди.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати у судах першої та апеляційної інстанцій: 93 грн. 56 коп. по оплаті судового збору, та 120,00 грн. на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3 ч.1 ст.309, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 25 лютого 2011 року в частині відмови у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, стягнення процентів за договором позики та відшкодування витрат за правову допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 проценти за договором позики за період з 18 листопада 2009 року по 16 серпня 2010 року в сумі 6800 (шість тисяч вісімсот) грн. та витрати на правову допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) грн.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн. відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати у судах першої та апеляційної інстанцій: 93 грн. 56 коп. по оплаті судового збору, 120,00 грн. на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних і цивільних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: