Справа №22-ц-77/11Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Категорія26Доповідач у 2 інстанціїМельник
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 січня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Суханової Є.М. ,

суддів: Мельника Я.С., Данілова О.М.,

при секретарі: Ходаківській А.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м.Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення суми авансу та за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_5 міська державна нотаріальна контора, про визнання договорів позики такими, що не були укладеними, -

ВСТАНОВИЛА:

18.11.2009 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з окремими позовами до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення грошових сум за договорами позики, мотивувавши тим, що 18.07.2008 р. він передав у позику ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 186 00 грн. терміном до 01.09.2008 р., а 07.10.2008 р. позичив ОСОБА_4 121 250 грн. на строк до 07.01.2009 р., але відповідачі відмовляються добровільно повернути позичені кошти.

Ухвалою суду від 25.01.2010 року обидва позови були обєднані в одне провадження.

02.03.2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання договорів позики такими, що не були укладеними, мотивувавши вимоги тим, що вони не отримували кошти від ОСОБА_2

Ухвалою суду від 19.04.2010 року позови ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення грошових сум за договорами позики та позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договорів позики такими, що не були укладеними були обєднані в одне провадження.

26.07.2010 року позивач ОСОБА_2 змінив підставу своїх позовних вимог і просив стягнути з ОСОБА_3 та з ОСОБА_4 на його користь 473 760 грн., мотивуючи тим, що передані ним відповідачам 60 000 доларів США є авансовим платежем по майбутньому договору купівлі-продажу частини будинку, який вони мали намір укласти, а 28.09.2010 року представник позивача ОСОБА_6 ще раз уточнив позовні вимоги і посилаючись на договори позики від 18.07.2008 року та 07.10.2008 року просив стягнути з ОСОБА_3 315 840 грн., а з ОСОБА_4 157 920 грн.

Рішенням міськрайонного суду позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аванс в сумі 186 000 та судові витрати 120 грн., всього 186 120 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аванс в сумі 121 250 та судові витрати 120 грн., всього 121 270 грн.

В іншій частині позову ОСОБА_2 відмовлено.

В позові ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено повністю.

ОСОБА_2, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення суду та стягнути з ОСОБА_3 на його користь 315 840 грн. та з ОСОБА_4 157 920 грн., мотивуючи тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки він передав ОСОБА_3 40 000 доларів США, а ОСОБА_4 20 000 доларів США, що на день зміни позову по курсу НБУ складало 315 840 грн. та 157 920 грн.

Також, ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги до ОСОБА_2, мотивуючи тим, що рішення суду винесено з порушенням норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, вважає за необхідне їх задовольнити частково з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що оскільки між сторонами мали місце правовідносини, повязані з укладенням договору купівлі-продажу частини будинку, а не договорів позики, то і вважав безпідставним посилання відповідачів на положення ст. 1051 ЦК України при оспорюванні отримання авансових платежів.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону.

Згідно ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, аванс це певна грошова сума або інші цінності, які боржник передає кредитору в рахунок майбутніх платежів і аванс, як і завдаток, є доказом, який посвідчує факт наявності зобовязання (доказова функція), а також зараховується в рахунок майбутніх платежів(платіжна функція).

З матеріалів справи вбачається, що дійсно 18.07.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та 07.10.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були підписані та нотаріально посвідчені договори позики (а.с. 3, 40).

Згідно п. п.8 вищевказаних договорів позики, договір позики вступає в силу з моменту передачі грошей, що відповідає вимогам ч.2 ст.1046 ЦК України.

Відповідно до ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Зі змісту самих договорів позики від 18.07.2008 року та 07.10.2008 року не вбачається наявності факту існування зобовязань сторін, повязаних з укладанням договору купівлі-продажу належної відповідачу ОСОБА_3 частини будинку та сам факт отримання відповідачами від позивача зазначених в договорах позики грошових коштів.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.208 ЦК правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян належить вчиняти в письмовій формі.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідачі заперечували проти позову, посилаючись на те, що не одержували від позивача будь-яких грошових коштів.

В ході апеляційного розгляду справи позивач по справі не надав суду письмових доказів про передачу грошових коштів відповідачам.

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_4 не являється власником 51/300 частини будинку 7/6 по вул. Театральній в м. Біла Церква (а.с.54), тому в нього не було правових підстав бути субєктом правовідносин повязаних з укладанням договору купівлі-продажу вищезазначеної частини будинку.

Згідно ч.2. ст.54 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, а відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про отримання відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від позивача ОСОБА_2 авансу відповідно в сумі 186 000 грн. та 121 250 грн. в рахунок платежів по договору купівлі-продажу частини будинку 7/6 по вул. Театральній в м. Біла Церква є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Оскільки колегією суддів встановлено недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що згідно ч.1 п.2,3,4 ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду і ухвалення нового або його зміни, то колегія суддів вважає необхідним рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 28.09.2010 року в частині часткового задоволення позову ОСОБА_2 скасувати, та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову йому в задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись п.3.ч.1 ст. 208, ст.ст. 570, 1046, 1047, 1051 ЦК України, п.2,3,4 ч.1, ст. 309, ст. 316 ЦПК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2010 року в частині стягнення авансу з ОСОБА_7 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 скасувати та в цій частині винести нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: