Справа №22-ц-4549/11Головуючий у І інстанціїКерекеза Я.І.
Категорія40Доповідач у 2 інстанції Яворський
УХВАЛА

Іменем України

13 липня 2011 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Яворського М.А.

суддів: Ігнатченко Н.В., Коцюрби О.П.

при секретарі Соловйову А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Житлово-будівельний кооператив «Дружба», про розподіл спільного майна подружжя, визначення порядку користування спільним майном та вселення,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 та просив розділити між ним та відповідачкою спільне майно подружжя, а саме: квартиру АДРЕСА_1, визнавши за ним право власності на 1/2 частину вказаної квартири, виділити йому в користування житлову кімнату, позначену на плані квартири № 2, площею 17.70 кв.м., вселити його в зазначену квартиру та стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що в період шлюбу за спільні кошти в житлово-будівельному кооперативі «Дружба»він з відповідачкою придбали зазначену квартиру, членом ЖБК є відповідачка і право власності на квартиру було оформлене на неї. Оскільки квартира була придбана в період шлюбу за спільні кошти, вважає, що має право на 1/2 частину вказаної квартири. Крім того, зазначає, що відповідач перешкоджає йому користуватися квартирою, відібрала ключі та без його відома вселила в дану квартиру квартирантів. Іншого житла він не має, тому і просить вселити його в квартиру та виділити в користування одну із кімнат.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2011 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Виділено в користування ОСОБА_3 житлову кімнату, позначену на плані квартири № 2, площею 17.70 кв.м.

Приміщення кухні, ванної кімнати, туалету, коридору, позначені на плані квартири №№ 1,4,5,6 залишено в спільному користуванні сторін.

Постановлено вселити ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі в розмірі 478 (чотириста сімдесят вісім) грн. 50 коп.

Позивачка ОСОБА_2 не погоджуючись із вказаним рішенням суду просила його змінити та з врахуванням того, що вона внесла більшу частину вартості квартири, просила визнати за нею право на 53/100 частин вказаної квартири та за позивачем 47/100 та з врахування цього встановити порядок користування квартирою виділивши позивачу кімнату площею 8,40 м.2, і а їй кімнату площею 17.7 м.2, а решту нежитлових приміщень залишити в спільному користуванні.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції при розгляді вказаної справи встановлено, що позивач та відповідачка у справі ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 грудня 1964 року до 18 листопада 2010 року .

В період спільного сумісного проживання в шлюбі, сторони за спільні кошти придбали у власність квартиру АДРЕСА_1, яка зареєстрована згідно довідки Переслав-Хмельницького БТІ за відповідачкою у справі ОСОБА_2.

Також судом встановлено, що позивач у справі ОСОБА_3 зареєстрований в даній квартирі з 08.09.1972 року.

З технічного паспорта на квартиру вбачається, що вона складається з двох жилих кімнат площею відповідно 17,70 м.2, 8,40 м.2, загальною площею 26,10 м.2, балкона, кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору.

Вирішуючи вказаний спір, та встановлюючи порядок користування спірною квартирою, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідно до вимог ст. 15, 16 Закону України «Про власність»та ст. 22 КпШС України , які були чинні на час повної виплати сторонами як подружжя пайового внеску за спірну квартиру, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і є його спільною сумісною власністю, а також ст.ст. 68, 70 СК України згідно до яких розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, а також ст. 372 ЦК України згідно до якого у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, зокрема, подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором та прийшов до вірного висновку, що частки сторін у придбаній квартирі є рівними, оскільки між сторонами в період шлюбу не укладалися угоди про зміну часток у придбаному майні а тому їх частки є рівними, та враховуючи матеріальне становище сторін, а саме відсутність іншого житла у позивача суд визначив порядок користування спірною квартирою виділивши у користування позивача кімнату площею 17.7 м.2, а позивачці, яка на даний час проживає в іншому місці житлову кімнату площею 8, 4 м.2

Колегія суддів вважає зазначений висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апелянта безпідставними виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України № 697-12 від 7 лютого 1991 року "Про власність", який втратив чинність на підставі Закону України № 997-16 від 27 квітня 2007 року, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України "Про власність" майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єднались для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі -СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежного від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пленум ВСУ України у п. 5 Постанови №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»роз'яснив, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України). Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними

Також Пленум ВСУ України в п. 23 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»від 21 грудня 2007 року роз'яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Оскільки судом першої інстанції достовірно встановлено, що повна сплата вартості спірної квартири була проведена сторонами в період шлюбу за час спільного ведення господарства, будь яких договорів між вказаними сторонами визначення інших часток ніж по ? частині між сторонами не укладалося, тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку проте, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя і їх частки в даному майні є рівними по ? частині кожного.

Встановлюючи порядок користування житловими приміщеннями (спільним сумісним майном), суд першої інстанції законно мотивував своє рішення тим, що у позивача іншого житла, яке б належало йому на праві приватної власності, немає, він має намір проживати у вказаній квартирі, а відповідач такого наміру не виявила, тому і виділив ОСОБА_3 в користування житлову кімнату, позначену на плані квартири № 2, площею 17.70 кв.м..

Доводи апелянта про зміну часток в спільному сумісному майні не підтверджені відповідними допустимими доказами та не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду.

Інші доводи апелянтів щодо незаконності рішення суду першої інстанції не містять посилання на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального законодавства що призвели до не правильного вирішення спору.

Таким чином, проаналізувавши вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і об'єктивно з'ясував обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким дав належну правову оцінку.

Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2011 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий: М.А.Яворський

Судді: Н.В. Ігнатченко

О.П. Коцюрба