Справа №22-ц-2052/11Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Категорія44Доповідач у 2 інстанціїОлійник
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 березня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Олійника В.І.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Данілова О.М.,

при секретарі Білан К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2010 року в справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Обухівської районної державної адміністрації Київської області та ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, Обухівській районний відділ Київської регіональної філії Державного підприємства Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах, про визнання незаконними та скасування розпоряджень, визнання незаконним Державного акту на право приватної власності на землю, скасування його державної реєстрації та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и л а :

Прокурор звернувся до суду з вказаним позовом про визнання незаконними та скасування розпоряджень, визнання незаконним Державного акту на право приватної власності на землю, скасування його державної реєстрації та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що в ході перевірки законності відведення у власність громадян земельних ділянок в Київській області було встановлено, що на території смт. Козин Обухівського району Київської області створено ландшафтний заказник загальнодержавного значення "Козинський" загальною площею 967 га. Згідно Земельного кодексу України та Закону України "Про природно-заповідний фонд України" встановлено, що не можуть передаватися у колективну та приватну власність земельні ділянки в межах заказників, але в порушення даного законодавства відповідач ОСОБА_3 отримав у власність земельну ділянку площею 2 га, що знаходиться на території даного заказника. Згідно розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області №529 від 10 квітня 2008 року Про надання дозволу на затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок 20-ом громадянам для ведення особистого селянського господарствавідповідач ОСОБА_3 отримав дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 2 га.

Відповідно до розпорядження Обухівської державної адміністрації Київської області №1358 від 26 серпня 2008 року Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок 20-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в межах Української міської радивідповідачу ОСОБА_3 був затверджений проект відведення земельної ділянки площею 2 га. На підставі даних розпоряджень відповідач ОСОБА_3 31 серпня 2009 року отримав Державний акт на право приватної власності на землю серії ЯЖ №460558 (кадастровий номер :04:074:0006). Будучи власником земельних ділянок, ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_5 відчужив належну йому земельну ділянку ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу від 7 липня 2010 року. Так як земельна ділянка, на яку набув право власності відповідач, відноситься до земель державної власності, то уповноваженим органом на передачу спірної земельної ділянки прокурор вважав Кабінет Міністрів України, а не Обухівську районну державну адміністрацію Київської області. Зважаючи на викладене, прокурор вважав, що відповідач неправомірно набув право власності на спірну земельну ділянку і в порушення діючого законодавства з власності держави поза її волею вибула ця земельна ділянка.

Зважаючи на вищевикладене, прокурор, діючи в інтересах держави, просив визнати даний Державний акт на право приватної власності та розпорядження Обухівської РДА недійсними і зобов'язати відповідача повернути земельну ділянку у власність держави.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2010 року позовну заяву задоволено в повному обсязі.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Обухівської державної адміністрації Київської області №529 від 10 квітня 2008 року Про надання дозволу на затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок 20-ом громадянам для ведення особистого селянського господарствав частині надання дозволу ОСОБА_3 площею 2 га.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Обухівської державної адміністрації Київської області №1358 від 26 серпня 2008 року Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок 20-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в межах Української міської радив частині затвердження проекту ОСОБА_3 площею 2 га.

Визнано незаконним Державний акт на право приватної власності на землю серії ЯЖ №460558, виданий 31 серпня 2009 року ОСОБА_3 (кадастровий номер :04:074:00060).

Витребувано на користь держави з незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку площею 2 га, розташовану в адміністративних межах Української міської Ради Обухівського району Київської області, з кадастровим номером :04:074:0006 і загальною експертною грошовою оцінкою 615860 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення і ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

10 грудня 1994 року Указом Президента України №750/94 в Обухівському районі Київської області був створений ландшафтний заказник "Козинський" загальнодержавного значення" площею 967 га., що підтверджується копією Указу Президента України та додатку до нього.

Згідно розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області №529 від 10 квітня 2008 року Про надання дозволу на затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок 20-ом громадянам для ведення особистого селянського господарствавідповідач ОСОБА_3 отримав дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 2 га.

Згідно розпорядження Обухівської державної адміністрації Київської області №1358 від 26.08.2008 року Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок 20-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в межах Української міської радивідповідачу ОСОБА_3 був затверджений проект відведення земельної ділянки площею 2 га.

На підставі даних розпоряджень відповідач ОСОБА_3 31 серпня 2009 року отримав Державний акт на право приватної власності на землю серії ЯЖ №460558 кадастровий номер :04:074:0006.

Будучи власником земельних ділянок, ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_5 відчужив належну йому земельну ділянку ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу від 7 липня 2010 року.

Статтею 3 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" встановлено, що "ландшафтні заказники загальнодержавного значення належать до природно-заповідного фонду України". Статтею 43 ЗК України та ст.7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" встановлено, що "землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об'єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об'єктів природно-заповідного фонду; на землях природоохоронного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об'єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням".

Статтею 125 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документу, що посвідчує право власності на земельну ділянку, а згідно ст.126 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами.

Статтею 116 ЗК України встановлено, що громадяни набувають право власності земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України; набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність; безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним Кодексом України, а згідно статті 118 даного кодексу встановлено, що громадянин, зацікавлений у одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної державної адміністрації або ради за місцем знаходження земельної ділянки; у заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання; відповідна адміністрація або рада розглядає заяву і в разі згоди на передачу земельної ділянки надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року „Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольнивши позов у повному обсязі, суд першої інстанції своє рішення обґрунтовував тим, що з державної власності незаконно вибула спірна земельна ділянка загальною площею 2 га. на підставі акту не уповноваженого на те органу Обухівської районної державної адміністрації. Як зазначено у рішенні, до такого висновку суд дійшов, оцінюючи зібрані у справі докази.

Позивач просив витребувати земельну ділянку з незаконного володіння відповідача на підставі ст.ст.387, 388 ЦК України, посилаючись на те, що земельна ділянка вибула з власності держави з порушенням чинного законодавства в порядку безкоштовної приватизації і тому позовні вимоги про відновлення становища, яке існувало до порушення, підлягали задоволенню шляхом визнання незаконними розпоряджень Обухівської районної державної адміністрації і визнання недійсним Державного акту.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що зазначені висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, діючим нормам матеріального права, що регулюють правовідносини між сторонами у справі та, крім того, рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права.

Згідно Охоронного зобов'язання, зареєстрованого у Державному управлінні екології та природних ресурсів у Київській області за №3 ЛандЗД 3-563 землекористувачем заказника "Козинський" є Обухівська районна державна адміністрація, яка забезпечує додержання вимог заповідного режиму на території заказника та має право виносити в натурі межі природно-заповідної території, встановлювати державні межові знаки, інформаційно-охоронні знаки, інформаційні щити, наносити контури природно-заповідної території на планово-картографічні матеріали землеустрою з детальною характеристикою у проектах внутрішньогосподарського землеустрою.

Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області №713 від 15 травня 2008 року "Про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки та складання Обухівській районній державній адміністрації Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою природоохоронного призначення ландшафтного заказника загальнодержавного значення "Козинський" на території Обухівського району", яке було прийняте на виконання приписів Прокуратури Київської області від 06.05.2008 року (вих. №07-4-693) та наказу Державної екологічної інспекції в Київській області від 06.05.2008 року щодо вжиття негайних заходів з встановлення на місцевості (в натурі) межових, інформаційно-охоронних знаків природно-заповідної території ландшафтного заказника "Козинський", доручено землевпорядній організації виготовити технічну документацію із землеустрою, уклавши договір на виконання зазначених робіт.

Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області №1741 від 12.11.08 року затверджена технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки та складання Обухівській райдержадміністрації Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою природоохоронного призначення площею 967 га. ландшафтного заказника загальнодержавного значення Козинськийна території Обухівського району. Доручено ТОВ "НВК ГОРИЗОНТ" виготовити Державні акти на право постійного користування земельними ділянками.

На підставі вказаного розпорядження Обухівська райдержадміністрація 18.08.2009 року отримала на земельні ділянки площами 732,2216 га та 234,7784 га Державні акти на право постійного користування.

Крім того, з матеріалів справи вбачається та не оспорюється сторонами у справі, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації надано дозвіл на збір матеріалів попереднього погодження щодо вибору місця розташування земельної ділянки, наміченої для відведення у власність ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства.

Також розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації погоджено вибір місця розташування земельної ділянки та надано дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Затверджено проект землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

На підставі цього розпорядження відповідачу видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2 га.

Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Позивач подає в суд письмову позовну заяву, яка обов'язково повинно містити зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування, а також перелік документів, що додаються до заяви (ст.119 ЦПК).

Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі (ст.159 ЦПК). Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" зазначено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (ст. 212 ЦПК).

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу (ст.64 ЦПК).

У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" судам роз'яснено, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Стаття 185 ЦПК України визначає порядок дослідження письмових доказів. Письмові докази або протоколи їх огляду оголошуються в судовому засіданні та надаються для ознайомлення особам, які беруть участь у справі, а в необхідних випадках - також експертам, спеціалістам і свідкам. Особи, які беруть участь у справі, можуть давати свої пояснення з приводу цих доказів або протоколу їх огляду.

На підставі зазначеного вище колегія суддів дійшла висновку, що, досліджуючи докази у справі, суд першої інстанції грубо порушив норми процесуального закону, що регулюють порядок дослідження доказів у судовому засіданні.

Відповідно до статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права.

На думку колегії суддів, вже тільки зазначені вище грубі порушення норм процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у позові.

Крім того, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду має бути скасоване і з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 22 Земельного кодексу України, що діяв до 01.01.2002 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Відповідно до діючого на час ухвалення рішення Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Стаття 14 Конституції України визначає, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до статті 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Земельний кодекс України (стаття 140) визначає виключний перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку.

Позивач вважав, що з державної власності незаконно вибула спірна земельна ділянка площею 2 га на підставі акту не уповноваженого на те органу Обухівської районної державної адміністрації і за таких обставин позовні вимоги про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом визнання незаконними розпорядження Обухівської районної державної адміністрації, визнання недійсним державного акту на спірну земельні ділянки та скасування його державної реєстрації підлягало до задоволення.

Колегія суддів не погоджується із такими доводами, оскільки вони не відповідають нормам матеріального прав та обставинам справи, враховуючи наступне.

При апеляційному розгляді справи сторонами визнано, що єдиними діючими Державними актами на право постійного користування земельними ділянками є два Державних акти, видані Обухівській районній державній адміністрації, які свідчать, що відповідач у справі є постійним користувачем двох земельних ділянок з цільовим призначенням для природоохоронного призначення ландшафтного заказника загальнодержавного значення Козинський.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що своїм розпорядженням Обухівська РДА прийняла рішення про вилучення із земель заказника "Козинський" земельну ділянку загальною площею 2 га.

Підстави набуття права на землю визначаються нормами Земельного кодексу України і відповідно до статті 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Апеляційним судом встановлено, що Обухівська РДА діяла в межах своєї компетенції, вирішуючи питання про передачу у власність відповідачу у справі для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки площею 2 га із земель в межах Козинської селищної Ради Обухівського району Київської області.

Також встановлено, що Державний акт про право власності на земельну ділянку відповідача виготовлено та видано управлінням земельних ресурсів у Обухівському районі Київської області відповідно до встановленого законом порядку.

Крім того, відповідно до пункту 2.4 Наказу Держкомзему України від 2 липня 2003 року за №174, зареєстрованого в МЮ України 25 липня 2003 року за №641/7962, достовірність відомостей бланку Державного акту на право власності на земельну ділянку (у тому числі достовірність плану меж та кадастрового номера земельної ділянки) засвідчується підписом керівника територіального органу земельних ресурсів із зазначенням прізвища, ініціалів та закріплюється печаткою цього органу. У випадку припинення права власності чи користування земельною ділянкою документ, який посвідчує це право (державний акт на право власності на земельну ділянку) повертається до архіву органу земельних ресурсів, де зберігається другий примірник цього документу. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено скасування державної реєстрації Державного акту на право власності на земельну ділянку. Реєстрація такого Державного акту проводиться на підставі наказу Держкомзему України №174 від 2 липня 2003 року, яким затверджено "Тимчасовий порядок ведення державного реєстру земель".

Жодних належних, допустимих доказів того, що зазначена земельна ділянка розташована на землях природоохоронного призначення ландшафтного заказника загальнодержавного значення "Козинський" позивачем суду не було надано і у матеріалах справи вони відсутні.

Верховний Суд України у пункті 14 постанови пленуму №12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" роз'яснив, що відповідно до статті 303 ЦПК України апеляційний суд при перевірці законності й обгрунтованості рішення суду першої інстанції не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

Як вбачається з рішення, задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з обґрунтованості позовних вимог.

Проте, повністю погодитися із зазначеними висновками суду першої інстанції колегія суддів не може.

Згідно ст.11 ЦПК суд розглядає справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно ст.60 ЦПК України позивач має довести ті обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх вимог, що має бути підтверджено належними і допустимими доказами.

Отже, як вбачається, межі заказника встановлені на підставі рішень про виготовлення та затвердження технічної документації із землеустрою і посвідчені двома державними актами, які не оспорені, що згідно з процесуальним законом виключає предмет судового розгляду в цій частині і надані докази на підтвердження обставин щодо зміни меж заказника в зв'язку з цим не можуть прийматися до уваги.

Земельні ділянки відповідачам надані на підставі рішень про виготовлення та затвердження технічної документації із землеустрою за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка не містить ніяких обтяжень. Належних та допустимих доказів цим обставинам, які б свідчили про їхнє інше цільове призначення, або що вони накладаються, суду не надано і порядок надання земельних ділянок відповідає вимогам закону, що вказує на відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсними державних актів та рішень, на підставі яких вони видані.

Як було зазначено вище, 15 травня 2008 року Обухівською районною державною адміністрацією було видане розпорядження №713 Про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки та складання Обухівській районній державній адміністрації Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою природоохоронного призначення ландшафтного заказника загальнодержавного значення Козинськийна території Обухівського району. Дана технічна документація, виготовлена ТОВ НВК Горизонт, повністю відповідає нормам чинного законодавства і була затверджена розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації за №1741 від 12 листопада 2008 року.

На підставі зазначеного розпорядження №1741 Обухівській районній державній адміністрації 15 серпня 2009 року на земельні ділянки площами 732, 2216 га та 234, 7784 га були видані Державні акти на право постійного користування серії ЯЯ за №153759 та №153760.

Судом першої інстанції не було надано належної оцінки твердженням позивача про зміну меж ландшафтного заказника загальнодержавного значення Козинськийв результаті проведеної інвентаризації, внаслідок чого, як вважає позивач, Обухівською районною державною адміністрацією було незаконно передано у власність ОСОБА_3 спірну земельну ділянку.

Саме ця обставина є підставою звернення позивача до суду, хоча не було надано жодних доказів скасування розпоряджень за №713 від 15 травня 2008 року та №1741 від 12 листопада 2008 року, а також Державних актів на право постійного користування земельною ділянкою.

Зазначені розпорядження і Державні акти є чинними і не скасовані.

Крім того встановлено, що спірна земельна ділянка відчужена на користь ОСОБА_4, а суд вирішив витребувати на користь держави земельну ділянку з незаконного володіння ОСОБА_3

За таких обставин рішення суду не може вважатися законним та обгрунтованим і підлягає скасуванню, оскільки у встановленому законодавством порядку позивачем не доведено тих обставин, на які він посилався як на підставу для задоволення вимог, які у межах заявлених вимог не підтверджуються ні належними, ні допустимими доказами.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2010 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду Київської області набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: