Справа №22-ц-686/11Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Категорія50Доповідач у 2 інстанціїОлійник
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 квітня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Олійника В.І.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Панасюка С.П.,

при секретарі Білан К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Державного казначейства України на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 квітня 2009 року за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства по забезпеченню життєдіяльності зони відчуження і зони безумовного (обовязкового) відселення Чорнобильсервіс, Державного казначейства України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України, Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Державного Департаменту Адміністрація зони відчуження і зони безумовного відселення про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

в с т а н о в и л а :

Позивачка звернулася в суд з вказаною позовною заявою про стягнення заборгованості по заробітній платі, посилаючись на те, що в період від 1 січня 2003 року до 31 грудня 2005 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003 року №137 щодо виплат і компенсацій особам, які працюють у зоні відчуження і зони безумовного (обовязкового) відселення після повного відселення жителів, на підставі ст.39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофипозивачка мала право на отримання в якості складової частини заробітної плати, доплати у розмірах, встановлених вищезазначеними нормативними актами.

ДСП Чорнобильсервіс у період від 1 січня 2003 року до 31грудня 2005 року виплачував позивачці щомісячну пропорційно відпрацьованому часу доплату, розмір якої не перевищував 34 грн.43 коп.

Посилаючись на викладене, позивачка просила стягнути з Держави Україна за рахунок державного бюджету на її користь доплату в розмірі 19266 грн. 23 коп., зобов'язавши Державне казначейство України сплатити позивачці з відповідного рахунку 19266 грн. 23 коп. заборгованості за невиплачену доплату Державним підприємством по забезпеченню життєдіяльності зони відчуження зони безумовного (обов'язкового) відселення Чорнобильсервісза працю на території зони відчуження у період від 1 січня 2003 року до 1 січня 2006 року.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 7 квітня 2009 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з Державного казначейства України на користь ОСОБА_2 19266 грн. 23 коп. доплати заборгованості за невиплачену доплату Державним підприємством по забезпеченню життєдіяльності зони відчуження і зони безумовного (обовязкового) відселення Чорнобильсервісза працю на території зони відчуження у період від 1 січня 2003 року до 1 січня 2006 року.

В апеляційній скарзі Державного казначейства України з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення та ухвалення нового, яким відмовити позивачці у задоволенні її позовних вимог до Державного казначейства України в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працює в Державному підприємстві Чорнобильсервіс.

Задовольняючи позов, суд виходив з наступного.

У період від 1 січня 2003 року до 31 грудня 2005 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003 року №137 щодо виплат і компенсацій особам, які працюють у зоні відчуження і зони безумовного (обов'язкового) відселення після повного відселення жителів, на підставі ст.39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофипозивачка мала право на отримання в якості складової частини заробітної плати, доплати у розмірах, встановлених вищезазначеними нормативними актами.

ДП Чорнобильсервісу період від 01.01.2003 року до 31.12.2005 року виплачував позивачці щомісячну пропорційно відпрацьованому часу доплату, розмір якої не перевищував 34 грн. 43 коп.

Відповідно до ст.39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: у зоні безумовного (обов'язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003 року №137 Про доплати і компенсації особам, які працюють у зоні відчуження і зони безумовного відселення після повного відселення жителів, у період з 1 січня 2003 року і до 1 січня 2006 року проводиться доплата у 9-кратному розмірі доплати, встановленої для громадян, які працюють у зоні безумовного відселення, крім того нараховується премія за основні результати господарської діяльності у розмірі до 50 відсотків тарифної ставки (посадового окладу) з урахуванням доплат і надбавок. Дана доплата згідно ст.100 КЗпП України кваліфікується, як підвищена оплата праці на роботах із шкідливими і небезпечними умовами праці.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003 року №127 для осіб, які постійно працюють або знаходяться у відрядженні у зоні відчуження, доплата за період складає 27 мінімальних заробітних плат. Крім того, особам, які постійно працюють у зоні відчуження, нараховується премія у розмірі до 50 відсотків тарифної ставки (посадового окладу) з урахуванням доплат і надбавок.

Відповідно до ст.63 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофифінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок державного бюджету. Також згідно з ст.71 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, дія положень не може призупинятись іншими законами, крім законів про внесення змін до цього закону.

Проте, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції, на підставі яких були задоволені позовні вимоги, оскільки вони зроблені в результаті порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Судом першої інстанції не було враховано, що відповідно до п.5 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, повязаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2005 року №936 соціальні виплати, доплати, в тому числі, передбачені ст.39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, проводяться за місцем основної роботи громадян підприємствами, установами організаціями.

Згідно з п.6 вказаного Порядку підприємства до 25 числа місяця, за який здійснюється нарахування, подають до уповноваженого органу соціального захисту документи щодо розрахункових витрат, повязаних з виплатою компенсацій та допомоги певних видів та реєстр отримувачів компенсаційних виплат. Керівники підприємств несуть персональну відповідальність за своєчасність подання розрахункових документів та правильність призначення і нарахування компенсаційних виплат. Уповноважений орган перевіряє, реєструє, обліковує розрахунки та подає органам Держказначейства платіжні документи для здійснення відповідних видатків.

Правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що обовязок нарахування і виплати працюючим пенсіонерам компенсацій, передбачених ст.39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, лежить на підприємствах, установах, організаціях, керівники яких несуть персональну відповідальність за правильність призначення і нарахування компенсаційних виплат. Проведені підприємствами компенсаційні виплати відшкодовуються цим підприємствам органами Держказначейства.

Суд першої інстанції не врахував зазначені вимоги закону, що призвело до неправильного вирішення справи і ухвалення рішення про задоволення позову.

З огляду на викладене колегія суддів прийшла до висновку, що вимоги позивачки задоволенню не підлягають, оскільки Державне казначейство України не має обовязку проводити працюючій особі компенсаційні виплати, передбачені ст.39 вказаного Закону, а відтак висновки суду не ґрунтуються на законі.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку щодо необхідності скасування рішення і ухвалення нового, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні її позову до Державного підприємства по забезпеченню життєдіяльності зони відчуження і зони безумовного (обовязкового) відселення Чорнобильсервіс, Державного казначейства України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України, Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Державного Департаменту Адміністрація зони відчуження і зони безумовного відселення про стягнення заборгованості по заробітній платі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Державного казначейства України задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 квітня 2009 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні її позову до Державного підприємства по забезпеченню життєдіяльності зони відчуження і зони безумовного (обовязкового) відселення Чорнобильсервіс, Державного казначейства України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України, Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Державного Департаменту Адміністрація зони відчуження і зони безумовного відселення про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Рішення апеляційного суду Київської області набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: