Справа № 22-ц-1653/11 Головуючий у І інстанції Бандаренко І.А.
Категорія 24 Доповідач у 2 інстанції Яворський
УХВАЛА

Іменем України

09 лютого 2011 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: Яворського М.А..

суддів Коцюрби О.П., Матвієнко Ю.О.,

при секретарі Джафаровій Т.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства "Національна страхова компанія „Оранта" про стягнення страхового відшкодування, річних за прострочку виконання грошового зобов'язання, судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до НАСК «Оранта» та просив постановити рішення, яким визнати недійсним п. 2.10.2 Договору добровільного страхування транспортного засобу від 30.11.2007 року №434603, укладеного між позивачем та ВАТ "НАСК "Оранта" у частині зобов'язання страхувальника у найкоротший строк, але не пізніше 2 (двох) робочих днів з моменту настання події, що має ознаки страхового випадку, подати страховикові заяву про страхову виплату, з моменту укладення договору, та з врахування уточнення позову від просив суд стягнути з відповідача 102300 грн. страхового відшкодування, 4002,31 грн. річних за прострочку виконання грошового зобов'язання, а всього на загальну суму 106302,31 грн. та понесенні судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 30 листопада 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір добровільного страхування транспортного засобу № 434603, згідно з п. 2.1.1. якого позивач прийняв зобов'язання сплачувати страхові платежі у визначений термін, а відповідач зобов'язався у разі настання страхового випадку здійснити страхове відшкодування за шкоду заподіяну застрахованому транспортному засобові в порядку та на умовах визначених Договором.

Предметом Договору, відповідно до його п. 2.2.1. є майнові інтереси пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням застрахованим транспортним засобом, а саме: автомобіль НОМЕР_1. Умовами п. 2.3.2 Договору сторонами було передбачено, що застрахованими є ризики, обрані позивачем, які належним чином зазначені у п, 1.2. Договору, а саме: ДТП, протиправні дії третіх осіб, стихійні явища, пожежа та, зокрема, ризик "Незаконне заволодіння»- втрата застрахованого транспортного засобу внаслідок незаконного .заволодіння шляхом крадіжки, .грабежу чи розбою.

18 січня 2009 року поблизу будинку № 2 по вул. Л Толстого в місті Бориспіль Київської області належний йому транспортний засіб було викрадено невідомими особами, про що була порушена кримінальна справа. Всі необхідні дії, передбачені в п.п. 2.10.1., 2.10.2. Договору ним було виконано, зокрема: повідомлено цілодобову сервісну службу ВАТ «Національної акціонерної страхової компанії «ОРАНТА»про настання страхового випадку, повідомлено про вказаний випадок органи МВС, 03.02.2010 року повідомлено відповідача про обставини події та подано останньому письмову заяву про страхову виплату. Однак 22 квітня 2010 року відповідач листом за Вих. № 04-05/640 повідомив про невизнання події, що мала місце 18 січня 2009 року страховим випадком та відмовив йому у виплаті страхового відшкодування в зв'язку з відсутністю у п.1.1. Договору відмітки про наявність протиугінного пристрою на застрахованому транспортному засобі, належному позивачу, а відтак дійшов висновку про відсутність протиугінного пристрою взагалі, а отже й про порушення позивачем п. 2.3.3. умов Договору та неповідомлення відповідача у строки, передбачені п. 2.10.2. Договору про обставини події та не подання позивачем у вказані строки письмової заяви про страхову виплату. Вважаючи вказану відмову у виплаті страхового відшкодування неправомірною позивач просив в судовому порядку стягнути вказані кошти.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2010 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального законодавства, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсягу.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, позивачку, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Розглядаючи вказаний спір та, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що дійсно 30 листопада 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір добровільного страхування транспортного засобу № 434603, предметом якого є автомобіль марки "А№1 А6", д.р.н. АЕ 5532 АР.

18 січня 2009 року поблизу будинку № 2 по вул. Л. Толстого в місті Бориспіль Київської області належний позивачеві транспортний засіб марки "АУДІ А6", д.р.н. АЕ 5532 АР було викрадено невідомими особами, про що була порушена кримінальна справа №05-7407.

Умовами п. 2.3.2 Договору сторонами було передбачено, що застрахованими є ризики, обрані повивачем, які належним чином зазначені у п. 1.2. Договору, а саме: ДТП, протиправні дії третіх осіб, стихійні явища пожежа та, зокрема, ризик "Незаконне заволодіння»- втрата застрахованого транспортного засобу внаслідок незаконного, заволодіння шляхом крадіжки, .грабежу чи розбою.

Зокрема пунктом 2.3.3 договору добровільного страхування транспортного засобу від 30.11.2007 року №434603 та Правил страхування страховими ризиками є: для легкових автомобілів - незаконне заволодіння застрахованим транспортним засобом визнається страховим випадком, якщо до моменту настання події страховикові було надано документальне підтвердження того, що транспортний засіб був обладнаний стаціонарно встановленими протиугінними пристроями, а саме: електронним (іммобілайзер) та/або механічним. Про наявність на застрахованому транспортному засобі електронних та/або механічних протиугінних пристроїв та їх справність робиться запис у п. 1.1 договору.

Вирішуючи вказаний спір, та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції погодився із доводами відповідача проте, що позивач, укладаючи договір добровільного страхування не надав доказів того, що на момент укладення договору страхування його автомобіль був обладнаний стаціонарно встановленими протиугінними пристроями, а саме: електронним (іммобілайзер) та/або механічним про що зроблено відповідну відмітку в п.1.1 Договору.

Не можуть бути прийняти до уваги доводи апелянта про встановлення ним протиугінного пристрою 15 листопада 2007 року, оскільки сторони укладаючи страховий договір погодили умови та зобовязання сторін. Так в п.2.3.3 Договору страхування вказано що для легкових автомобілів незаконне заволодіння застрахованим транспортним засобом визнається встраховим випадком , якщо до моменту настання події Страховикові було подано документальне підтвердження того, що транспортний засіб був обладнаний стаціонарно встановленим протиугінними пристроями, а саме : електронним (іммобілайзер) та/або механічним про що зроблено відповідну відмітку в п.1.1 Договору.

Як вбачається з матеріалів справи страхувальник страховику не предявляв автомобіль з обладненим протиугінним пристроєм до настання страхового випадку.

Крім того підставою для відмови у задоволенні позову також було і те, що страхувальник в порушення умов укладеного договору та вимог закону не повідомив страховика про настання страхового випадку що є обовязком страхувальника - п.2.10.2 Договору, та підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Колегія суддів вважає даний висновок суду законним та обґрунтованим, а доводи апелянта безпідставними виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, страхову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі ст. 8 Закону України "Про страхування" від 7 березня 1996 року в редакції Закону від 4 жовтня 2001 року страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обовязок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Стаття 991 ЦК України та стаття 26 Закону України "Про страхування" встановлюють перелік підстав для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування: навмисні дії страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, спрямовані на настання страхового випадку; вчинення страхувальником-громадянином або іншою особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про обєкт страхування або про факт настання страхового випадку; одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала; несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; наявності інших підстав, встановлених законом.

Договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону.

Відповідно до вимог ст. ст. 989, 991 ЦК України страхувальник зобов'язаний повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором. Страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку.

Аналогічні норми містяться в ст. ст. 21, 26 Закону України "Про страхування". .

30 листопада 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір добровільного страхування транспортного засобу № 434603, предметом якого є автомобіль марки "А№1 А6", д.р.н. АЕ 5532 АР.

Відповідно до вимог п.2.10.2 вказаного вище договору страхувальник при настанні події, що має ознаки страхового випадку, або довірена особа зобов'язані: у якнайкоротший строк, але в будь-якому разі не пізніше 2 (двох) робочих днів з моменту настання події, повідомити страховика про обставини події та подати страховикові письмову заяву про страхову виплату.

Як встановлено в судовому засіданні позивач не виконав умови договору та подав відповідну заяву лише 03.02.09 року, обґрунтувавши причину пропуску захворюванням та перебуванням на амбулаторному лікуванні.

Належним та допустимих доказів поважності пропуску строку подання страховику заяви в межах 2 денного строку позивачу суду не подав, тому суд першої інстанції мотивовано відмовив у задоволенні позову.

Посилання позивача на довідку Сошниківська медамбулаторія Бориспільського району Київської області обґрунтовано не прийнято судом як такий доказ, оскільки вказана довідка не має вихідного та не підкріплена назвою та номером мед документації по якій проводилося таке лікування.

Крім того сам режим амбулаторного лікування не перешкоджав позивачу звернутися до відповідача із вказаним зверненням, при тому що він мав можливість надав пояснення працівникам міліції по факту вчинення крадіжки належного йому автомобіля.

Оскільки позивач у судовому порядку не надав доказів порушення відповідачем взятих на себе зобовязань, разом з тим судом першої інстанції встановлено факти не виконання позивачем свої зобовязань як страхувальника, як в частині застрахованого автомобіля протиугінним пристроєм так і в частині своєчасного повідомлення про настання страхового випадку, тому колегія суддів приходить до висновку проте, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1

Викладені в апеляційні скарзі доводи апелянта не спростовують висновку суду першої інстанції, норми процесуального законодавства при розгляді справи дотримані тому рішення суду повинно бути залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209 ч.3, 303, 307 , 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2010 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів.

Головуючий:

Судді: