РІШЕННЯ

Іменем України

01.12.2011 року Справа № 2-3070/11

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

при секретареві - Коломієць Я.В.,

за участі позивача ОСОБА_1,

за участі представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську у порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, де третя особа Комунальне підприємство Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризаціїпро визнання права власності на самовільно побудовані будівлі,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.04.2009 р., виданого державним нотаріусом четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належить кожному по ј частини домоволодіння №141 по вул. Водопровідіній у м. Дніпропетровську; КП ДМБТІ15.05.2009 р. зареєстровано за кожним право власності по ј частині вказаного домоволодіння. Зазначене домоволодіння складалося відповідно до свідоцтва про право на спадщину: з житлового будинку літ. А-1, житловою площею 16,5 кв. м, загальною площею 24,4 кв.м, сараю літ. Б, сараю літ. В, погрішу літ. Г, вбиральні літ Д, споруди 1-3, І, розташовані на земельній ділянці площею 1381 кв.м. Відповідно до даних технічного паспорту від 10.09.2010 р. у домоволодінні наявне самочинне будівництво житлова прибудова літ А-1 житловою площею 12,5 кв.м, загальною площею 33,2 кв.м 1980 р. побудови, та літня кухня літ. Р 1963 р. побудови. Оскільки вищевказане будівництво прибудови до житлового будинку та літньої кухні було здійснено без участі всіх передбачених дозволів, воно відноситься до самочинного будівництва та у технічному паспорті від 10.09.2010 р. зазначені як самовільні. Як зазначається позивачами при зверненні до суду, 10.09.2010 р. КП ДМБТІбуло складено висновок про технічний стан житлової прибудови до житлового будинку літ А1-1 житловою площею 12,5 кв.м, загальною площею 33.2. кв.м 1980 р. побудови та літньої кухні літ Р 1963 р. побудови. Посилаючись на приписи ст. 331, ч. 5 ст. 376 ЦК України позивачі й звернулися до суду із даним позовом.

За судового розгляду представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1Ф позов підтримали повністю, просили його задовольнити, пояснив, що будівництво здійснювалося ще їх батьками, які померли, та після їх смерті їх спадкоємці (діти) дізналися про те, що існує самочинне будівництво; інші позивачі надали заяви про розгляд справи у їх відсутності, просили суд повністю задовольнити поданий позов.

Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У судове засідання відповідач, належним чином повідомлений, повторно не зявився, причини неявки не повідомив, не надав заяви про розгляд справи у його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову, у звязку з чим суд у порядку ч. 1 ст. 224 ЦПК України за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів.

Заслухав пояснення та дослідивши докази, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення про відмову в задоволення позову, виходячи з наступного.

Згідно зі змістом ст. 376 ЦК України (ч. 1 та ч. 2 кодексу) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил; особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Статтею 376 ЦК України також визначені певні правила, за якими можливе визнання за особою права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Разом з тим, відповідно до ст. 26 Закону України "Про основи містобудування" спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства; згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво повинно мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На переконання суду, позивач не виконав обовязок доказування, не надав доказів розгляду органом місцевого самоврядування питання щодо визнання за позивачем власності на зазначене вище майно; разом з тим, відповідно до пояснень позивача останній не звертався до органу місцевого самоврядування із означеного питання, через що суд не має змоги дійти до іншого висновку у справі, яка розглядалася. Водночас, суду не було надано постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії та відмови реєстратора у реєстрації права власності.

Разом з тим, за ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав;

За ст. 126 зазначеного вище кодексу право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину.

Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Отже, на переконання суду, оскільки позивач також не надав доказів щодо правомірності користування земельною ділянкою, на якій розміщено житловий будинок, доводи позивачів не є слушними, через що позов у заявленій у позовній заяві спосіб задоволенню не підлягає.

При прийнятті рішення враховується також те, що відповідно до п. 8.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно №7/5 від 07.02.2002 р., оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно і здійснюється органами місцевого самоврядування: фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані обєкти нерухомого майна за наявності документа, що посвідчує права на земельну ділянку, та документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом обєкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам, утім, відповідного документа про відповідність закінченого будівництвом обєкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам позивачем суду не було. Разом з тим, щодо посилання позивача на наявність Технічного висновку про стан приватного житлового будинку садибного типу, дачного будинку, садового будинку з господарськими будівлями і спорудами №6/161 від 10.09.2010 р., то, як встановлено за судового розгляду, вчасно позивачами право власності зареєстровано не було, тоді як чинне на час розгляду справи законодавство визначає інший порядок реєстрації права, дотримання якого становить обовязок, а не право особи.

З огляду на результати вирішення справи судові витрати віднести на рахунок заявника.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 212, 214-215, 218, 224, 226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України: рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя