АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія - 26 (Ш) ОСОБА_1
Доповідач Михайлів Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 липня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Михайлів Л.В.

суддів - Митрофанової Л.В., Турік В.П.

при секретарі - Бадалян Н.О.

за участю: представника позивача - ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 червня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2010 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПАТ «ЦГЗК»), про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на отримання нею професійного захворювання внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах. Висновком МСЕК від 12.05.2008 року первинно їй встановлено 15% втрати професійної працездатності.

Просила суд стягнути з відповідача на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 184400 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 червня 2011 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_2 20000 грн. у відшкодування моральної шкоди, а також на користь держави 8,50 грн. судового збору та 17 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «ЦГЗК» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, судом не враховано, що потерпілий є застрахованою особою, а тому ПАТ «ЦГЗК» є неналежним відповідачем. Крім того, відповідач вважає, що підстави для відшкодування моральної шкоди позивачці підприємством відсутні, оскільки вини його у заподіянні такої шкоди немає, а позивачка добровільно погодилася на виконання робіт у шкідливих умовах праці, які і призвели до втрати нею частини здоровя. Крім того, судом не проведено огляду МСЕК для встановлення факту спричинення моральної шкоди позивачці та не допитано її в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ «ЦГЗК» підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу, впродовж 16 років 4 місяців виконувала роботи в умовах підвищеної концентрації пилу в повітрі робочої зони, працюючи на посадах гірника карєра, стовбурової ВАТ «ЦГЗК».

Рішенням ЛЕК НДІ Промислової медицини від 28.02.2008 року у ОСОБА_2 встановлена наявність професійного захворювання з діагнозом - хронічне обструктивне захворювання легень 1 ст. (пиловий бронхіт 1 ст., емфізема легень 1 ст.), ЛН 1 ст.

Актом № 3 розслідування хронічного професійного захворювання від 28.03.2008р., встановлена причина зазначеного професійного захворювання праця протягом тривалого часу в умовах підвищеної концентрації пилу в повітрі робочої зони, яке виникло в результаті порушення керівництвом підприємства, де працювала хвора, ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Висновком МСЕК від 12.05.2008 року ОСОБА_2 первинно встановлено 15% втрати. Наступними переоглядами підтверджено незмінність відсотку стійкої втрати професійної працездатності.

На підставі встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про відшкодування позивачці у звязку з отриманим нею на виробництві професійним захворюванням моральної шкоди відповідачем, з вини, якого її й заподіяно.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з акту № 3 розслідування хронічного професійного захворювання від 28.03.2008р. (а.с. 11-13) причиною професійного захворювання ОСОБА_2 є праця протягом 16 років 4 місяців в умовах підвищеної концентрації пилу в повітрі робочої зони, яке виникло у звязку з порушенням керівництвом підприємства, де працювала хвора, ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обовязок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

При цьому, доводи апеляційної скарги відповідача про добровільність виконання робіт у шкідливих умовах праці позивачем, не знімають з відповідача обовязку забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці, що передбачено ч. 2 ст. 153 КЗпП України.

Виходячи з викладеного, доводи відповідача про відсутність обовязку підприємства відшкодовувати моральну шкоду завдану позивачці з тих підстав, що остання є субєктом страхування від нещасного випадку на виробництві, суперечать нормам діючого законодавства, оскільки Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV в редакції, що діяла на час встановлення позивачеві вперше стійкої втрати працездатності, не передбачає у 2008 році відшкодування застрахованим і членам їх сімей моральної (немайнової) шкоди, отриманої внаслідок ушкодження здоровя Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Отже, враховуючи викладене й те, що, право на відшкодування моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоровя ОСОБА_2, повязаного з виконанням трудових обовязків, виникло у позивачки з 12.05.2008 року, тобто з моменту встановлення їй стійкої втрати професійної працездатності, питання про відшкодування працівнику такої шкоди слід вирішувати на загальних підставах, передбачених нормами КЗпП України та Закону України «Про охорону праці», а не відповідно до положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», норми якого є спеціальними.

Також, спростовуються й доводи відповідача щодо відсутності підстав відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у звязку з отриманим нею професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні. Так, позивачка час від часу змушена проходити стаціонарний курс лікування, переносить фізичні страждання, позбавлена нормальних життєвих звязків, що вимагає додаткових зусиль для організації її життя. При цьому, посилання відповідача щодо не виклику судом позивача до судового засідання для дачі пояснень не впливає на правильність висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в даному випадку саме на органи МСЕК покладений обов'язок встановлення факту заподіяння моральної шкоди позивачу є безпідставними та такими, що суперечать Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким нанесене ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22.11.1995 р. № 212, оскільки МСЕК встановлює даний факт щодо потерпілих на виробництві, яким не було встановлено стійку втрату професійної працездатності, в той час як позивачці з 12.05.2008 року встановлено стійку втрату професійної працездатності.

Також необґрунтованими вважає колегія суддів посилання відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом, оскільки відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, повязаної з ушкодженням здоровя, випливають з порушення особистих немайнових прав, а тому відповідно до п.3 ч.1 ст. 268 ЦК України, не мають строку позовної давності.

Однак, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом без урахування роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. з подальшими змінами, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку, ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, характер отриманого професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, є завищеним.

За таких обставин, колегія суддів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, й, беручи до уваги конкретні обставини по справі, тривалість роботи в умовах впливу шкідливих факторів, характер отриманого позивачкою професійного захворювання, і пов'язані з цим фізичні і моральні страждання позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, відсутність погіршення стану її здоров'я, вважає необхідним змінити рішення суду, зменшити розмір стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь позивачки з 20000 грн. до 12000 грн.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 червня 2011 року змінити, зменшити розмір моральної шкоди, стягнутої з ОСОБА_4 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_2, з 20000 грн. до 12000 грн. (дванадцяти тисяч грн.)

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: