Справа №22-ц-1685/11Головуючий у І інстанціїОСОБА_1
Категорія45Доповідач у 2 інстанції Олійник
УХВАЛА

Іменем України

11 лютого 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Олійника В.І.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Малорода О.І.,

при секретарі Мягкій Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 жовтня 2010 року у справі за позовом представника ОСОБА_3 законного представника ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6, як законних представників неповнолітніх дітей ОСОБА_7 Володимиріввни та ОСОБА_8, треті особи приватний нотаріус ОСОБА_9, орган опіки та піклування Вишгородської міської Ради, про визнання недійсними договорів дарування та купівлі-продажу житлового будинку, визнання недійсним витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та зобовязання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а :

Представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку №2 по провулку Київському в селі Нові Петрівці Вишгородського району Київської області. укладеного 15 березня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Свої вимоги мотивував тим, що в момент вчинення правочину ОСОБА_2 внаслідок психічного захворювання не розуміла значення своїх дій, не могла керувати ними і не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, а також подарувала будинок під впливом обману та насильства з боку ОСОБА_4

Посилаючись на ці обставини, просив також визнати недійсними договір купівлі-продажу спірного будинку, укладений 11 липня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і ОСОБА_6, які діяли в інтересах своїх неповнолітніх дітей, а також визнати недійсним витяг про реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно від 5 серпня 2008 року.

З тих же підстав представник позивача просив застосувати наслідки недійсності правочину згідно ст.216 ЦК України та зобовязати сторони повернути в натурі все одержане на виконання цих правочинів майно, й зокрема ОСОБА_4 зобовязати повернути ОСОБА_5 та ОСОБА_6 грошові кошти, сплачені за будинок в розмірі 85009 грн., а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 житловий будинок ОСОБА_2, і одночасно зобовязати відповідачів не чинити перешкод у користуванні та здійсненні права власності.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 21 жовтня 2010 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку №2 по провулку Київському в селі Нові Петрівці Вишгородського району Київської області від 15 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

У задоволенні решти позовних вимог щодо визнання недійсними договору купівлі-продажу від 11 липня 2008 року та витягу з реєстру права власності на нерухоме майно від 5 серпня 2008 року, зобов'язання ОСОБА_4 повернути грошові кошти, зобовязання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 повернути житловий будинок ОСОБА_2 та не чинити перешкод у користуванні й здійсненні права власності відмовлено.

В апеляційній скарзі з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 жовтня 2010 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсними договору купівлі-продажу від 11 липня 2008 року та витягу з реєстру права власності на нерухоме майно від 5 серпня 2008 року, зобовязання ОСОБА_5 та ОСОБА_6О повернути житловий будинок ОСОБА_2 та не чинити перешкод у користуванні й здійсненні права власності і ухвалення нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 15 березня 2008 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 належний їй на праві власності житловий будинок №2 по провулку Київському в селі Нові Петрівці Вишгородського району Київської області.

На той час ОСОБА_4 був чоловіком ОСОБА_2 згідно шлюбу, укладеного між ними 1 лютого 2008 року.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2009 року зазначений шлюб визнано недійсним, оскільки ОСОБА_4 при його укладанні не мав наміру створити сім'ю і в серпні 2008 року подав заяву про його розірвання, вирішивши перед тим питання щодо укладення на свою користь договору дарування будинку.

Зазначені обставини встановлено у вказаному судовому рішенні.

Разом з тим. 11 липня 2008 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і ОСОБА_6Г уклали договір купівлі-продажу згаданого будинку, який на праві часткової власності став належати ОСОБА_5 та її неповнолітнім дітям по 1/3 частини кожному.

Згідно умов договору будинок придбано за 85 009 грн.

На даний час в спірному житловому будинку проживають ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та їх неповнолітні 1992 і 1993 років народження.

Згідно з висновком спеціалістів (психіатра, психолога) від 4 листопада 2008 року ОСОБА_2 виявляє ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді розумової відсталості в ступені вираженої дебільності.

При укладанні угод особливості змістовного сприйняття, здатність переробки інформації, прогнозування наслідків для ОСОБА_2 на думку спеціалістів були не досяжними.

З цим повністю узгоджуються висновки амбулаторної судово-психіатричної експертизи №562 від 26 травня 2009 року, згідно яких ОСОБА_2 страждає хронічним стійким психічним захворюванням у вигляді помірної розумової відсталості, при цьому наявні в неї порушення психічної діяльності такі, що істотно впливають на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

В період укладання договору дарування спірного житлового будинку 15 березня 2008 року ОСОБА_2 страждала помірною розумовою відсталістю і наявні у неї порушення психічної діяльності були такими, що істотно впливали на її здатність в той період часу (15 березня 2008 року) усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

В цьому зв'язку рішенням Деснянського районного суду м. Києва 15 квітня 2010 року ОСОБА_2 визнано обмежено дієздатною з 1 січня 2008 року, а її піклувальником призначено ОСОБА_3

Відповідно до вимог ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину згідно ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою ст.203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна сторона із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ч.2 ст.37 ЦК України фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, може самостійно вчиняти лише дрібні побутові правочини.

Правочини щодо розпорядження майном та інші правочини, що виходять за межі дрібних побутових, вчиняються особою, цивільна дієздатність якої обмежена, за згодою піклувальника.

Відповідно до вимог ст.223 ЦК України правочин, який вчинила фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, за межами її цивільної дієздатності без згоди піклувальника, у разі відсутності відповідного схвалення піклувальника за позовом піклувальника може бути визнаний судом недійсним, якщо буде встановлено, що він суперечить інтересам самого підопічного, членів його сім'ї або осіб, яких він відповідно до закону зобов'язаний утримувати.

Статтею 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун.

З огляду на встановлені правовідносини сторін, колегія суддів згідна з висновками суду першої інстанції в тому, що на момент вчинення правочину - дарування ОСОБА_2 мала статус дієздатної фізичної особи. В подальшому в судовому порядку її було визнано обмежено дієздатною.

Разом з тим. на момент укладання оспорюваного договору дарування ОСОБА_2 страждала хронічним стійким психічним захворюванням і не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Саме такий стан ОСОБА_2 перешкодив останній вчинити вільне волевиявлення, яке відповідає її внутрішній волі.

Отже, в суду були наявні підстави для визнання недійсним правочину дарування житлового будинку, захисту порушених прав ОСОБА_2 й задоволення позову в цій частині.

Що стосується застосування в цій справі вимог ст.216 ЦК України реституції, як способу захисту цивільних прав, то згідно розяснень, даних у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма ч.1 ст.216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій собі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Таким чином, наступним правочином у цій справі є договір купівлі-продажу спірного жилого будинку добросовісним набувачам - відповідачам ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Позов про витребування майна згідно вимог статей 387 і 388 ЦК України в цій справі не предявлявся.

Підстави, встановлені законом для визнання недійсним наступного правочину - договору купівлі-продажу в цій справі не встановлені і в позові не доводилися.

Отже, недійсність цього правочину судом не встановлена і такий правочин не може бути визнаним недійсним.

Так як висунуті вимоги щодо визнання недійсними договору купівлі-продажу від 11 липня 2008 року та витягу з реєстру права власності на нерухоме майно від 5 серпня 2008 року, зобов'язання ОСОБА_4 повернути грошові кошти, зобов'язання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 повернути житловий будинок ОСОБА_2 та не чинити перешкод у користуванні й здійсненні права власності грунтувалися на положеннях ст.216 ЦК України, то суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку щодо відмови в цій частині позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними у рішенні.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, то вони теж не спростовують висновків суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 жовтня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Київської області набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :