АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія - 46 (3) ОСОБА_1
Доповідач Михайлів Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 травня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.

суддів: Соколан Н.О., Неклеси В. І.

при секретарі: Бадалян Н. О.

за участю: позивача - ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

представника третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 та представника третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 07 лютого 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_8 Аваль», ОСОБА_6, про стягнення грошових коштів та за позовом третьої особи ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа - Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_8 Аваль» про визнання права власності на грошові кошти, стягнення ? частини їх суми, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначив, що в період перебування у шлюбі з відповідачем з 07.10.2000 по 02.06.2009 року ними за спільні кошти було придбано автомобіль «Шевроле Лачеттті», реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю 81260 грн. При купівлі автомобілю вони одразу сплатили 20 000 грн., на залишок вартості з Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_8 Аваль» (надалі ПАТ «ОСОБА_8 Аваль) укладено кредитний договір. Оскільки автомобіль залишився у користуванні відповідача, просив суд стягнути на його користь половину суми, сплаченої одразу після купівлі автомобіля 10 000 грн. та половину суми сплаченого кредиту з часу придбання автомобіля і до розірвання шлюбу в сумі 15 476 грн.

У травні 2010 року до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулась третя особа ОСОБА_6 В обґрунтування своїх вимог зазначила, що сторони, її колишній зять та донька, ведуть спір щодо майна, придбаного за її кошти. Вона з 2004 року мешкає за кордоном України, восени 2007 року надала довіреність ОСОБА_4 на розпорядження коштами в розмірі 10 000 доларів США з її депозитного рахунку, іншої довіреністю уповноважувала дочку купити квартиру на її імя у м. Кривому Розі. Однак ОСОБА_4 витратила 6 000 доларів США з рахунку у своїх інтересах на купівлю автомобіля, чим порушила інтереси ОСОБА_6, оскільки остання дозволу на такі дії не давала. Тому просила визнати за нею право власності на кошти, які були отримані ОСОБА_9 12.12.2007 року в розмірі 47520 грн. та стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з кожного по ? частині зазначеної суми, тобто по 23760 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 07 лютого 2011 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 половину суми, сплаченої відразу при купівлі ОСОБА_4 автомобіля «Шевроле Лачетті», реєстраційний номер АЕ 5893 Са в сумі 10000 грн. та половину суми, сплаченої по кредиту, що становить 15476 грн., а всього 25476 грн., які були сплачені ПАТ «ОСОБА_8 Аваль» з часу придбання автомобілю і до розірвання шлюбу.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 30 грн. та витрати по сплаті витрат на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120 грн., а також на користь держави 224 грн. 76 коп.

В задоволенні зустрічних позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності на грошові кошти, що були отримані ОСОБА_4 в Інгулецькому без балансовому відділенні «Промінвестбанку» 12.122007 року з рахунку №305493/22/1 DT в розмірі, еквівалентному 6000 доларів США, що по курсу Національного банку станом на 21.05.2010 року становить 47520 грн., про стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_4 по ? частини суми, тобто з кожного по 23760 грн. та стягнення судового збору в розмірі 475 грн. 20 коп. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 120 грн. відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про залишення без розгляду первісного позову та про повне задоволення зустрічного позову. Суд першої інстанції невірно визначив характер спірних правовідносин; позивачем не надано доказів на підтвердження розміру суми, сплаченої по кредиту; у цю суму були безпідставно включені витрати по страхуванню автомобіля та страхуванню предмета застави та кошти за розрахунково-касове обслуговування банку; не визначено вартості майна на момент поділу; не прийнято до уваги інтересів неповнолітніх дітей , які мешкають разом з одним із батьків; факт надання позивачем 5 000 грн. для оплати першого внеску при купівлі автомобіля спростовується показаннями самого ж позивача та доказами по справі. Позивач не ставить питання про визнання автомобіля спільною сумісною власністю.

В апеляційній скарзі представник третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_7 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні її вимог з ухваленням нового рішення про повне задоволення її позову. Вважає, що суд вірно встановив обставини справи, проте не дав належної оцінки факту нецільового використання грошей ОСОБА_4

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга представника третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_7 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції керувався ст.. 61 ч.3 СК України і виходив із того, що договір купівлі-продажу автомобіля вчинено відповідачем в інтересах сімї, майно придбане ними в кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини, й відповідно до норм ст.70 СК України їх частки є рівними.

Відповідач не спростувала презумпцію спільної сумісної власності на автомобіль.

Не погоджуючись з позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 заперечувала факт придбання автомобіля у грудні 2007 року в інтересах сімї та зазначила, що автомобіль придбано нею після фактичного припинення шлюбних відносин між нею та позивачем, що мало місце з січня 2006 року, за гроші її матері та гроші, що отримані нею за кредитним договором. Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6 суд виходив із відсутності підстав для стягнення коштів з ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Проте повністю погодитися з висновками суду неможна.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частини 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. (п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя»).

Під час вирішення справи суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебував у шлюбі з 07.10.2000 року по 02.06.2009 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Інгулецького районного суду від 24.04. 2009 року.

Автомобіль ОСОБА_9 купила 12 грудня 2007 року за 81 260 грн. і оплатила за рахунок власних коштів 20 000 грн., які було знято з банківського рахунку її матері, а іншу частину платежу здійснила за рахунок кредиту, отриманого 14.12.2007 року у сумі 61 260 грн. у ВАТ «ОСОБА_10 Аваль» строком на 60 місяців.

14.12.2007 року між ОСОБА_9 та банком укладено договір застави транспортного засобу.

Зазначені факти не заперечуються сторонами.

Встановивши безспірно зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що гроші, які зняті з банківського рахунку ОСОБА_6 і витрачені ОСОБА_9 на придбання автомобіля, є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з вимогами ч.6 ст.57 СК, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбалося, суд відповідно до ч.6 ст.57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за зазначених обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин (п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11)

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, в порушення вимог ст..ст.213, 214, не повністю визначився з характером спірних правовідносин і не взяв до уваги, що рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 24 квітня 2009 року, яке має преюдиційне значення для вирішення цієї справи, установлено, що сторони припинили шлюбні відносини з січня 2006 року.

Позивач у суді апеляційної інстанції підтвердив, що зазначена обставина, а саме припинення шлюбних відносин з січня 2006 року ним не заперечувалась при розгляді і ухваленні рішення про розірвання шлюбу.

Таким чином, колегія суддів бере до уваги час припинення шлюбних відносин і вважає доведеним рішенням суду від 24.04.2009 року, що шлюбні відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 припинені з січня 2006 року і, виходячи із змісту ст.57 СК України визначає, що автомобіль придбано ОСОБА_4 за час окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин, а тому він є її особистою приватною власністю.

Отже не можна визнати правильним стягнення з відповідача ОСОБА_4 ? частини коштів, оплачених нею за автомобіль у сумі 25 476 грн.

Рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Разом з тим, рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6, колегія суддів вважає законним.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_6 посилається на норми ст. 1166 ЦК України як на підставу відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до положень ст..1166 ЦК України, єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, є правопорушення що включає як складові елементи; шкоду; протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний звязок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Оскільки у справі не встановлено неправомірних дій ОСОБА_2 та ОСОБА_4, а також не встановлено, що гроші використовувались сімєю і вони зняті ОСОБА_4Г в своїх інтересах з відома ОСОБА_6, районний суд правильно відмовив у стягненні 47 520 грн.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 не спростовують висновків суду в цій частині.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 зазначає, що вона не вважала, порушеними донькою своїх прав, оскільки між нею та ОСОБА_4 було усне порозуміння щодо повернення коштів у майбутньому.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив в цій частині рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга представника третьої особи підлягає відхиленню, а рішення залишенню без змін відповідно до ст.308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, п. 3 ч. 1 ст. 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 07 лютого 2011 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 скасувати і ухвалити нове рішення в цій частині. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа яка не заявляє самостійних вимог Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_10 Аваль» про стягнення половини суми сплаченої при купівлі автомобіля 10 000 грн. і половину суми сплаченого кредиту 15 476 грн., а всього 25 476 грн. та стягнення судового збору та ІТЗ відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: