Справа № 2-199/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2011 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючої-судді ОСОБА_1; І.А.

при секретарі Павлюченко О.Ю.

з участю адвокатів ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів сплачених поручителем в рахунок погашення кредитного договору,

встановив:

Між відповідачем та керівником Харківського відділення Київського ГРУ ПАТ „ПриватБанк 25 вересня 2008 року укладено кредитний договір № МК 030, за яким позичальник отримав позику в сумі 100034 грн. на строк до 15 вересня 2010 року зі сплатою 25,5 % річних, винагороди за відкриття рахунку в сумі 2000,68 грн., винагороди за оформлення договору в розмірі 0,5 % від суми кредиту. В забезпечення виконання зобовязань за даним договором в цей же день укладено договір застави № 1286, предметом якого є автомобіль „Даймлер Крайслер 903 КА, 2001 року випуску д.н. НОМЕР_1, та договір поруки № МК 030/Р, за яким поручителем виступив позивач.

Слідчим Смілянської міжрайонної прокуратури 18 серпня 2010 року проти ОСОБА_4 порушено кримінальну справу за ст. 191 ч.4 КК України по факту привласнення ввірених йому грошових коштів, вчиненого у великих розмірах.

Представник позивача в позові та в судовому засіданні, просить стягнути з відповідача 78278,33 грн., які були сплачені ОСОБА_4, як поручителем за кредитним договором, а також витрати по справі, посилаючись на те, що між сторонами була усна домовленість щодо погашення позивачем в повному обсязі даного кредиту та проведення доплати певної кількості коштів і переведення після цього на його ім'я відповідачем права власності на автомобіль, на якому він у нього працював. Так як вказана усна домовленість втратила силу з порушенням кримінальної справи, позивач вимагає повернення сплачених ним банку замість відповідача коштів, оскільки після отримання останнім письмової вимоги про повернення коштів, він ніяких дій для цього не вчинив. На підтримку вимог позивача, його представник в судовому засіданні також пояснив, що відповідач мав скрутне матеріальне становище, а ОСОБА_4, який у нього працював водієм на холодильній установці та доставляв товар до споживачів, мав намір самостійно займатися цим видом діяльності, для чого хотів придбати вказаний автомобіль. Тому між ними відбулась домовленість про придбання такого автомобіля шляхом добровільної сплати позивачем кредиту відповідача та переоформлення після цього автомобіля на його ім'я. Протягом часу сплати кредиту позивач працює на себе і проводить розрахунки з відповідачем лише за придбаний у нього товар, та використовує при цьому безоплатно автомобіль з холодильною установкою.

Відповідач позов не визнав повністю, пояснивши, що дійсно уклав кредитний договір, але його фінансовий стан дозволяв йому проводити його погашення без будь-яких перешкод чи негативних наслідків для господарської діяльності. Так як позивач на той час у нього працював, то він формально зазначив його в договорі поруки, про що поставив до відома. Між ними не було ніяких домовленостей з приводу проведення позивачем за нього виплат по кредиту чи отримання у власність автомобіля, так як він взагалі належить його колишній дружині. Позивач дійсно міг вносити кошти в банківські установи особисто, але їх він отримував від самого відповідача, так як через зайнятість по роботі він самостійно цього не міг робити.

Дослідивши докази по справі, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. ст. 553-556 ЦК України за договором поруки поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником; у разі порушення зобовязання поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник; у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника; після виконання поручителем зобовязання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обовязок боржника та до поручителя переходять всі права кредитора по цьому зобовязанню.

На підтримку позовних вимог представники позивача посилались на те, що ОСОБА_4 має квитанції про сплату ним коштів, свідок ОСОБА_6, яка на той час працювала у відділені ПриватБанку памятає про внесення коштів молодим хлопцем по даному кредитному договору, колишня дружина та мати позивача підтвердили факт наявності усної домовленості з приводу придбання автомобіля та факт внесення коштів ОСОБА_4 та ОСОБА_7 особисто на погашення даного кредиту.

Разом з тим, суд вважає недостатніми вказані докази для задоволення позову, оскільки вони спростовуються іншими доказами по справі.

Так з пояснень відповідача вбачається, що у вересні 2008 року разом з даним кредитом ним було оформлено ще 5 аналогічних і по всіх виплати були здійснені своєчасно без будь-яких претензій з боку банків. Свідок ОСОБА_8 підтвердив факт відсутності фінансових проблем в господарській діяльності відповідача, зазначивши, що вони тривалий час співпрацюють разом і йому про це достовірно відомо, з врахуванням виплати ОСОБА_5 заробітної плати своїм працівникам і в разі сезонного коливання попиту на товар, що ним поставляється. Вказані обставини підтверджуються і письмовими доказами, а саме звітами до податкових органів фізичної особи платника єдиного податку за 4 квартали 2008 та 2009 роки коли виплачувався кредит та банківськими витягами про обіг коштів на рахунку ОСОБА_5, де відсутнє негативне сальдо.

Крім того відповідач в судовому засіданні пояснив, що позивач отримував у нього під звіт товар без його оплати, а після поставки його споживачам відповідно від них кошти за нього, а тому відповідач міг попросити його заїхати в банк та провести оплату по договору, так як кошти він мав при собі. Також він міг доручити йому, як і іншим працівникам, провести оплату, надавши для цього кошти з каси, оскільки через зайнятість не міг виділити для цього час. Зазначені пояснення не суперечать іншим доказам по справі, в тому числі видатковому касовому ордеру від 15 грудня 2008 року про видачу ОСОБА_7 7000 грн. для оплати кредиту, квитанціям, що зазначені в додатку до позову, в яких платником вказаний ОСОБА_5 та зазначені його паспортні дані, показам ОСОБА_6 про те, що за кредитним договором оплату може проводити будь-яка особа і платником може бути вказана саме вона, якщо буде на цьому наполягати.

Суд критично оцінює покази свідка ОСОБА_7 про те, що доказом усної домовленості про придбання автомобіля є те, що він фактично знаходився в їх власності і зберігався біля будинку, оскільки автомобіль було придбано 16 серпня 2008 року та колишньою дружиною відповідача, а тому він не міг ним розпоряджатися. Це підтверджується і показами свідка ОСОБА_9, що її син та чоловік працювали на вказаному автомобіль на підставі шляхових листів та не мали на нього ніяких правовстановлюючих документів. Крім того з пояснень свідка ОСОБА_8 вбачається, що за своїми конструктивним особливостям автомобіль-холодильник потребував вночі постійної підзарядки струмом високої напруги, який в домашніх умовах необхідно спеціально обладнувати.

Відповідно до вказаного вище діючого законодавства відповідальність поручителя настає лише в разі невиконання самим боржником своїх зобовязань. З довідки Київського ГРУ ПриватБанка від 4 лютого 2011 року вбачається, що кредит повністю погашено 9 грудня 2009 року та зобовязання по ньому виконувались своєчасно та в повному обємі. Також в ній не зазначено про предявлення кредитором будь-яких вимог до поручителя. Таким чином умов для погашення боргу за договором поручителем не виникло. Так само для предявлення вимог поручителем за виконане зобовязання ним повинен борг бути сплачений повністю, а з позову та пояснень свідків вбачається, що навіть в разі проведення оплати, вона здійснена частково та припинена у грудні 2009 року, хоча згідно довідки у грудні 2009 року надійшов останній платіж. Свідок ОСОБА_10 пояснила в судовому засіданні, що платежі її син припинив у грудні 2009 року в зв'язку з виникненням до нього претензій з боку відповідача за привласнення його коштів. Проте даний позов до суду подано в кінці січня 2011 року, хоча фактично ОСОБА_4 про порушення свого права повинен був знати з грудня 2009 року.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення підлягають стягненню з другої сторони понесені нею витрати по справі.

На підставі ст. ст. 553-556 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 57-60, 88, 213, 215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів сплачених поручителем в рахунок погашення кредитного договору залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати по справі за надання правової допомоги в сумі 1200 грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через Смілянський міськрайсуд шляхом подачі в 10 денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі його оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване

Головуюча: І. А. Зайончковська