Справа № 22-ц-2415/11 Головуючий у І інстанції Толкачова Л.А.
Категорія 29 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 березня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого Лащенка В.Д.,

суддів Корзаченко І.Ф., Сліпченка О.І.,

при секретарі Білан К.О ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 листопада 2010 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс»до ОСОБА_1 про відшкодування завданої шкоди.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2010 року позивач звернувся до суду із позовом та просив стягнути з відповідача 135 419 грн. 44 коп.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідач, працюючи на посаді підмінного водія-експедитора, потрапив в дорожньо-транспортну пригоду, в результаті якої транспортному засобу, який належить позивачу, було нанесено значні механічні пошкодження.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 листопада 2010 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався ст..130КЗпП України та одночасно статтею 1166 ЦК України й виходив із того, що між сторонами було укладено договір про повну матеріальну відповідальність відповідача, а 08 грудня 2009 року з його вини було пошкоджено автомобіль позивача, тому вважав, щзо відповідач зобовязаний відшкодувати позивачу завдану своїми неправомірними діями матеріальну шкоду, розмір якої відповідно до звіту субєкта оціночної діяльності ТОВ «Сател-Груп» від 29 січня 2010 року (а.с.14-41) складає 135 419 грн. 44 коп.

Проте з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна.

Передбачені ст.1166 ЦК України підстави відповідальності особи за завдану майнову шкоду застосовуються в разі наявності між сторонами спору в деліктних зобовязаннях.

Разом із тим підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі організації встановлені Главою ІХ КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Згідно з п.1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до вимог ст. 135-1 цього Кодексу передбачено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Також відповідно до ч.1 ст. 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

Так, згідно матеріалів справи встановлено, що сторони перебували в трудових відносинах з 04 червня 2009 року, і між ними 03 червня 2009 року було укладено договір про повну матеріальну відповідальність ОСОБА_1, який 08 грудня 2009 року керував автомобілем, який належить позивачу, та пошкодив зазначений автомобіль.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, договір про повну матеріальну відповідальність він не укладав, позивачем отримано страхову виплату за пошкоджений автомобіль.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст. 214, 215 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, безпідставно застосував положення ст. 1166 ЦК України, а з огляду на відповідні норми КЗпП України не встановив та не зазначив у рішенні, чи допускає згідно зі статтею 135-1 КЗпП України його робота укладення договору про повну матеріальну відповідальність.

Крім того, відповідно до ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів для задоволення позову, а висновки суду першої інстанції, колегія суддів з вищенаведених підстав піддає сумніву.

За вказаних обставин на підставі ст.309 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 листопада 2010 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Товариству з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс»до ОСОБА_1 про відшкодування завданої шкоди - відмовити.

Рішення апеляційної інстанції набуває чинності з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: