Справа №22-ц-3361/11Головуючий у І інстанції Зінченко О.М.
Категорія43Доповідач у 2 інстанціїФінагєєв
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 червня 2011 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Апеляційного Суду Київської області в складі:

головуючого Сержанюк А.С.
суддів: за участю секретаря:Фінагєєва В.О., Касьяненко Л.І. Хворостяної А.М.
розглянувши в судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 15 березня 2011 року в справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа Обухівський районний відділ ГУ МВС України в Київській області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

В вересні 2010 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому після уточнення своїх вимог просив суд визнати такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, неповнолітніх ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2. Усунути перешкоди в користуванні будинком по АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_6, ОСОБА_7 та його неповнолітніх дочок ОСОБА_9 і ОСОБА_10. Зобов'язати відділення реєстраційної паспортної та міграційної роботи Обухівського РВ ГУ МВС України в Київській області зняти з реєстрації всіх зазначених відповідачів без їх згоди.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 15 березня 2011 року позов задоволено, визнано ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1. Зобов'язано відділення паспортної та міграційної роботи Обухівського РВ ГУ МВС України в Київській області зняти з реєстрації ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10 , які зареєстровані в будинку АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог через порушення судом норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Приймаючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що у відповідності з частиною 2 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Пояснення відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7, що вони проживали у спірному будинку інколи не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, поважності причини відсутності понад шість місяців вони не надали. Сама реєстрація за певною адресою не може бути підставою стверджувати, що особа фактично там же і проживає, оскільки Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" дає визначення як місця реєстрації громадян, так і місця проживання та місця перебування. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника втрачає право користування жилим приміщенням, в разі відсутності члена сім'ї без поважної причини понад один рік. Під час судового розгляду факт не проживання відповідачів в житловому будинку доведено належними і допустимими доказами, що частково підтверджується показами і самих відповідачів, які не спростовують факту проживання за іншою адресою по причині виникнення сварок та суперечок з позивачем.

Однак колегія суддів не може погодитись з зазначеними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11 жовтня 1969 року позивач ОСОБА_8 уклав шлюб з ОСОБА_14 (а.с. 94).

Перебуваючи в зазначеному шлюбі позивач ОСОБА_8 02 лютого 1975 року уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_6 (а.с. 70).

Крім того, позивач 01 липня 1978 року повторно уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_6 (а.с. 79).

16.12.1997 року позивач ОСОБА_8 розірвав шлюб укладений 11 жовтня 1969 року з гр. ОСОБА_14 (а.с. 96)

29.12.1988 року шлюб між позивачем ОСОБА_8 та відповідачкою ОСОБА_6, який був укладений 01.07.1978 року було розірвано за рішенням суду (а.с. 8, 97).

Згідно з вимогами ст. 17 КпШС (1963 року) не допускається укладення шлюбу між особами, з яких хоча б одна перебуває вже в іншому шлюбі.

У відповідності до ст. 45 КпШС (1963 року) шлюб може бути визнаний недійсним в разі порушення умов, встановлених статтями 15 - 17 цього Кодексу, а також в разі реєстрації шлюбу без наміру створити сім'ю (фіктивний шлюб). Визнання шлюбу недійсним провадиться в судовому порядку.

За змістом ст. 46 КпШС шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на час розгляду судом справи відпали ті обставини, які в силу закону були перешкодою до його укладення. Шлюб вважається дійсним з моменту, коли відпали ці обставини.

Приймаючи до уваги, що укладені позивачем ОСОБА_8 02 лютого 1975 року та 01 липня 1978 року шлюби з відповідачкою ОСОБА_6 (а.с. 70) в зв'язку з перебуванням позивача в іншому шлюбі з гр. ОСОБА_14 (а.с. 94), в судовому порядку недійсним не визнавався -з моменту розірвання шлюбу, укладеного в 1969 року, тобто з 16.12.1997 року (а.с. 96) шлюб з гр. ОСОБА_6, укладений в 1975 році є дійсним (а.с. 70). Зазначений шлюб сторонами не розривався і доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.

Таким чином, перебуваючи в дійсному шлюбі з гр. ОСОБА_6 з 16 грудня 1997 року, позивач в 2002 році придбав житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянкою за цією ж адресою.

У відповідності до вимог ст. 22 КпШС, чинного на момент придбання зазначеного будинку та земельної ділянки, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Задовольняючи позов та визнаючи ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1, суд не звернув уваги, що за змістом останніх позовних вимог позивача, останній просив визнати такими, що втратили право на користування жилим приміщенням лише неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а.с. 47). Щодо відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 позивач просив усунути перешкоди в користуванні будинком та зняти їх з реєстрації.

За змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже визнаючи відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування жилим приміщенням суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та прийняв рішення, про яке не просив позивач.

Крім того, визнаючи ОСОБА_6 такою, що втратила право користування жилим приміщенням суд не звернув уваги, що у відповідності до вимог ст. 22 КпШС, чинної на момент придбання зазначеного будинку, відповідачка ОСОБА_6 є співвласником зазначеного будинку, на що обґрунтовано посилаються відповідачі в своїй апеляційній скарзі.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з вимогами ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_8 та відповідачка ОСОБА_6 є співвласниками будинку і за змістом ч. 1 ст. 369 ЦК України володіють і користуються зазначеним будинком спільно, а також мають право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

За таких обставин, вимога одного з співвласників про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом зняття з реєстрації іншого співвласника та членів сім'ї іншого співвласника, який має право використовувати свій будинок для проживання членів своєї сім'є та інших осіб -не ґрунтується на положенням ст.ст. 369, 383 ЦК України, а тому є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Крім того, задовольняючи вимоги позивача про визнання такими, що втратили право на користування жилим приміщенням неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10, суд першої інстанції не звернув уваги, що у відповідності до вимог ст.ст. 71, 163 ЖК України - при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

В ході розгляду справи позивачем не надано суду належних та допустимих доказів відсутності відповідачів за місцем проживання понад шість місяців без поважних причин.

Так судом безпідставно взято до уваги акти про не проживання відповідачів в будинку з 01.09.2009 року по 01.09.2010 року (а.с. 18-29). зі змісту зазначених актів не встановлено де, при яких обставинах і ким вони складались, більшість з них містять виправлення в датах складання. Фактично зазначені акти є пояснення двох свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17, якими вони підписані. Однак зазначені свідки в судовому засіданні не допитувались взагалі.

Також зазначені акти суперечать іншим доказам, дослідженим в судовому засіданні, а саме показам свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19, які пояснили, що позивач створює неможливі умови для проживання інших членів сім'ї, через що часто відповідачі змушені ночувати в сусідів.

За таких обставин висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 і ОСОБА_7 - задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 15 березня 2011 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа Обухівський районний відділ ГУ МВС України в Київській області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням -відмовити.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Сержанюк А.С.

Судді: Касьяненко Л.І.

Фінагєєв В.О.