Справа № 2-22/11
БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2011 року Баштанський районний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Муругова В.В. при секретарі Змієвській О.В., розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Баштанка справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним (третя особа секретар Інгульської сільської ради Баштанського району Миколаївської області ОСОБА_3),

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним заповіту від 16.04.2010 року, складеного на користь відповідача його батьком ОСОБА_4, який помер 11.05.2010 року.

На обґрунтування вимог позивач в позовній заяві зазначив, що 11.05.2010 року помер його батько ОСОБА_4 Позивач є спадкоємцем за законом після смерті батька. Позивач дізнався, що 16.04.2010 року його батько склав заповіт, посвідчений секретарем Інгульської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, яким заповів належний йому будинок по вул. Набережній, 81 в с. Інгулка Баштанського району Миколаївської області ОСОБА_2

Позивач вважає, що такий заповіт не відповідав волі його батька, був складений ним під впливом тяжких обставин (хвороби) та заповідач не усвідомлював значення своїх дій через вказану тяжку хворобу (рак), через яку відчував постійний біль. Крім того, позивач вказав, що заповіт не міг бути належним чином посвідчений, оскільки паспорт ОСОБА_4 постійно знаходився у коменданта гуртожитку, де був прописаний його батько ОСОБА_4

З вказаних підстав позивач просив визнати заповіт ОСОБА_4 від 16.04.2010 року недійсним.

Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити, оскільки розпорядження викладене в оспорюваному заповіті не було характерним для ОСОБА_4 та було зроблене ним під впливом хвороби, яка супроводжувалась больовим синдромом, тому ОСОБА_4 при складенні заповіту не був у повній мірі дієздатним.

Відповідач та її представник позов не визнали, вказавши, що викладене в заповіті ОСОБА_4 волевиявлення цілком відповідало його тодішній волі (оскільки задовго до його складення ОСОБА_4 повідомляв, що «перепише» будинок на того, хто погодиться його доглянути через хворобу). Таке його волевиявлення було вільним та він у момент складення заповіту міг розуміти значення своїх дій та керувати ними та мав всі необхідні для складення заповіту документи.

Секретар Інгульської сільської ради Баштанського району Миколаївської області ОСОБА_3 (третя особа) позов не визнала, вказавши, що ОСОБА_4 двічі звертався до неї з питання посвідчення заповіту: першого разу для зясування переліку необхідних для цього документів, другого разу 16.04.2010 року безпосередньо для складення заповіту. Вона перед складенням заповіту під час особистого спілкування перевірила документи, що посвідчують особу ОСОБА_4, його дієздатність та відповідність волевиявлення його внутрішній волі, після чого склала стандартну форму заповіту, яку безпосередньо підписав ОСОБА_4

Вислухавши пояснення сторін, третьої особи, свідчення ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, дослідивши наявні у справі матеріали (витяг зі спадкового реєстру №25214748 від 04.11.2010 року; довідку до акту МСЕК від 07.06.2010 року; довідку КП «Баштанське РБТІ» від 06.09.2010 року №589; довідку Миколаївського обласного онкологічного диспансеру від 16.09.2010 року №11-708/01; довідку КЖЕП «Зоря» від 07.10.2010 року №2175; довідку Міської лікарні №3 м. Миколаєва від 11.10.2010 року №2297/389; свідоцтво про народження ОСОБА_1; свідоцтво про смерть ОСОБА_4; довідку Інгульської сільської ради Баштанського району Миколаївської області від 24.11.2010 року №1262; заповіт ОСОБА_4 від 16.04.2010 року; запис №23 журналу реєстрації нотаріальних дій; запис №9 погосподарського обліку форми №2; довідку Інгульської сільської ради Баштанського району Миколаївської області від 14.05.2010 року №365; витяг зі спадкового реєстру №25467423 від 27.11.2010 року; матеріали спадкової справи №12/2010 ОСОБА_4: заяву ОСОБА_12 К.А. про прийняття спадщини від 13.07.2010 року, заяву ОСОБА_1 про прийняття спадщини від 07.10.2010 року; ідентифікаційний податковий номер ОСОБА_4; довідку Миколаївського обласного онкологічного диспансеру від 06.12.2010 року №11-973/01; медичну картку стаціонарного хворого ОСОБА_4 №2297/389 від 12.03.2010 року; довідку Інгульської дільничної лікарні; довідку Баштанської центральної районної лікарні від 26.01.2011 року №61; медичну картку амбулаторного хворого заповненої 08.09.2008 року Інгульською дільничною лікарнею; акт амбулаторної комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи №99 від 16.02.2011 року), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про недоведеність заявлених вимог і необхідність відмови в задоволенні позову.

Із ст. 11 ч.1 ЦПК України слідує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебував на стаціонарному лікуванні в міській лікарні №3 м. Миколаєва з 12.03.2010 року по 01.04.2010 року (17.03.2010 року йому було визначено діагноз «Рак прямої кишки»). Після виписки з лікарні проживав ІНФОРМАЦІЯ_2.

16.04.2010 року ОСОБА_4 складено заповіт яким він заповів належний йому будинок по вул. Набережній, 81 в с. Інгулка Баштанського району Миколаївської області ОСОБА_2 Вказаний заповіт посвідчений секретарем Інгульської сільської ради Баштанського району Миколаївської області ОСОБА_3 та зареєстрований у реєстрі за №23.

11.05.2010 року в с. Інгулка Баштанського району Миколаївської області ОСОБА_4 помер, вчинивши суїцид.

Ст. 203 ЦК України містить загальні вимоги чинності правочину (в тому числі і заповіту), серед яких: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з п. 16 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК суд відповідно до ст. 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Твердження позивача та його представників про те, що при складенні заповіту від 16.04.2010 року ОСОБА_4 через свою важку хворобу не був цілком дієздатним спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами у своїй сукупності.

Так відповідно до ч.1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Відповідно до акту амбулаторної комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи №99 від 16.02.2011 року ОСОБА_4 за станом свого здоровя міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складення заповіту 16.04.2010 року.

Вказаний висновок експертизи підтверджується поясненнями ОСОБА_3, показами свідків ОСОБА_10, ОСОБА_12 та ОСОБА_7, двоє з яких (ОСОБА_10 та ОСОБА_3М.) безпосередньо в день складення заповіту особисто спілкувались з ОСОБА_4, інші спілкувались з ОСОБА_4 незадовго до та після складення заповіту 16.04.2010 року та вказані свідки не спостерігали у ОСОБА_4 будь-яких ознак, які б могли дати підстави сумніватись в тім, що ОСОБА_4 не усвідомлює значення своїх дій та не керує ними.

Свідчення ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 та ОСОБА_13 стосовно того, що у ОСОБА_4 під час больових приступів спостерігались певні короткочасні розлади свідомості, - не спростовують встановлених вище обставин, оскільки, по-перше, стосуються періоду, що не відноситься до часу складення ОСОБА_4 заповіту та, по-друге, відповідно до мотивувальної частини акту амбулаторної комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи №99 від 16.02.2011 року короткочасність та глибина подібних порушень свідомості при больових приступах не впливали на критичну здатність, на здатність вірно оцінювати побутові ситуації, навколишнє середовище та усвідомлення своєї хвороби і її результату.

За таких обставин, в судовому засіданні не встановлено підстав вважати, що у момент складення заповіту від 16.04.2010 року ОСОБА_4 не міг усвідомлювати значення своїх дій чи керувати ними.

Не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні і посилання позивачів як на підставу позову на те, що заповіт слід визнати недійсним на підставі ст. 233 ЦК України (загальні підстави визнання недійними правочинів), оскільки він був складений ОСОБА_4 під впливом тяжкої обставини (важкої хвороби).

Так згідно зі змістом вказаної правової норми може бути визнаний недійсним правочин (в тому числі і заповіт), вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Тобто для можливості визнання правочину недійсним з вказаних підстав необхідне одночасне існування двох умов: тяжка обставина, яка примушує вчинити правочин, та вкрай невигідні умови такого правочину (в першу чергу, для особи, яка цей правочин вчиняє).

При цьому, по-перше, виходячи з визначення заповіту, яке міститься в ст. 1233 ЦК України (заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті) заповіт за своєю сутністю для особи, що робить таке розпорядження (заповідача) взагалі ніяких умов не містить і на його права і обовязки за життя не впливає (не погіршує і не покращує становище заповідача за життя), тому взагалі не може бути таким, що вчинений на вигідних чи невигідних умовах. По-друге, в судовому засіданні на підставі свідчень ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8 встановлено, що ОСОБА_4 ще задовго до складення заповіту на користь ОСОБА_2 (з літа 2009 року) публічно та неодноразово вказував, що заповість належний йому будинок тій особі, яка погодиться його доглядати, що в дійсності і робила відповідач ОСОБА_2 та, фактично, складення оспорюваного заповіту ОСОБА_4 від 16.04.2010 року створило для заповідача сприятливі та відповідаючі його інтересам обставини (відповідач надавав йому допомогу у побуті).

За таких обставин, сам по собі факт важкої хвороби заповідача без доведеності складення заповіту на вкрай невигідних для заповідача умовах не є підставою для визнання заповіту недійсним.

В судовому засіданні також не знайшли підтвердження посилання позивача на те, що викладене в заповіті від 16.04.2010 року волевиявлення ОСОБА_4 не було вільним та не відповідало його волі.

Такі обставини спростовуються вказаними вище свідченнями ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_4 публічно та неодноразово виражав свою волю на заповідання належного йому будинку особі, яка погодиться його доглядати та надавати допомогу у побуті. Також відсутні підстави сумніватись у вільності волевиявлення ОСОБА_4, викладеного в заповіті від 16.04.2010 року, оскільки такі обставини в супереч вимогам ст. 60 ЦПК України стороною позивача не доведені та спростовуються поясненнями ОСОБА_3 та свідченнями ОСОБА_10 про те, що і безпосередньо перед складенням заповіту, і під час його складення ні сторонніх осіб, які б могли протиправно вплинути на вільне волевиявлення заповідача, ні інших обставин, які б вплинули на вільність волевиявлення ОСОБА_4 не було.

Не може бути підставою для задоволення позову і посилання сторони позивача на те, що при посвідченні заповіту від 16.04.2010 року ОСОБА_4 не міг мати при собі документів, які б посвідчували його особу, оскільки паспорт ОСОБА_4 постійно знаходився у коменданта гуртожитку, де проживав ОСОБА_4

Відповідно до п. 19, 23 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року громадянин повинен надійно зберігати паспорт, забороняється вилучення у громадянина паспорта, крім випадків, передбачених законодавством України, зокрема забороняється взяття паспорта у заставу.

Вказане вище посилання позивача спростоване дослідженими при розгляді справи в суді доказами в їх сукупності, в тому числі, свідченнями ОСОБА_10, який підвозив ОСОБА_4 16.04.2010 року до сільської ради та бачив у нього документи, свідченнями ОСОБА_9, який в двадцятих числах квітня 2010 року бачив, як ОСОБА_2 відвозила паспорт ОСОБА_4 до м. Миколаєва в гуртожиток та передавала його коменданту гуртожитку.

Вказані свідчення підтверджуються дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а саме тим, що в записі №23 журналу реєстрації нотаріальних дій, вчиненому 16.04.2010 року після прізвища ОСОБА_4, в графі «Документ, що засвідчує особу» вказано серію, номер паспорту, дату видачі та орган, що його видав (ЕО №264670, Ленінським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 13.02.1997 року (а.с. 36-37). Крім того, в тексті заповіту ОСОБА_4 вказано ідентифікаційний номер заповідача, який повністю відповідає копії ідентифікаційного номеру ОСОБА_4, що міститься в матеріалах спадкової справи №12/2010, а саме - НОМЕР_1 (а.с. 35, 72).

Виходячи з того, що позивач в супереч вимогам ст. 60 ЦПК України не навів достатніх доказів про наявність підстав для визнання заповіту ОСОБА_4 від 16.04.2010 року недійсним, враховуючи передбачену цивільно-правовим законодавством презумпцію правомірності правочину (в тому числі і заповіту), навпаки, в судовому засіданні сукупністю досліджених доказів спростовуються викладені в позові обставини та підстави, тому позов не підлягає задоволенню.

За таких обставин, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_4 від 16.04.2010 року, не може бути задоволений через недоведеність позовних вимог, та обставин, які їх обґрунтовують.

На підставі викладеного, ст.ст. 203, 204, 1257 ЦК України та керуючись ст.ст. 10; 11; 60; 89, 214; 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_4 від 16.04.2010 року - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Миколаївської області через Баштанський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

суддя