Справа №22-ц-1760/11Головуючий у І інстанції Проць Т.В.
Категорія4Доповідач у 2 інстанціїЯворський
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 липня 2011 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого -судді : Яворського М.А..

суддів Ігнатченко Н.В., Савченко С.І.

при секретарі : Соловйову А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, та прокурора Обухівського району на рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 лютого 2010 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельні ділянки, усунення перешкод в користуванні земельними ділянками та зобов'язання вчинити певні дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди, третя особа Старобезрадичівська сільська рада Обухівського району Київської області,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та просив суд постановити рішення, яким усунути перешкоди у користування належними йому земельними ділянками площами 0.246 га. та 0,256 га. по АДРЕСА_1, шляхом зобов'язання ОСОБА_3, знести незаконно збудовану будівлю та звільнити вказані земельні ділянки від будівельних матеріалів та зобов'язати відповідача відновити первісний паркан між їх земельними ділянками, просив також стягнути і понесені судові витрати у вказаній справі.

Під час розгляду вказаної справи позивач відповідно до вимог ст. 31 ЦПК України уточнив позовні вимоги та просив визнати за ним право власності на земельну ділянку , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 площею 0,246 га, та прилеглу земельну ділянку, за вказаною ж адресою площею 0,256 га., просив також усунути перешкоди у користування ними даними земельними ділянками, шляхом забезпечення вільного доступу до них позивачу. Просив відновити за рахунок ОСОБА_3 становище земельної ділянки яке існувало до порушення, шляхом демонтажу огорожі, шлагбауму та побудованої відповідачем будівель на належній позивачу земельній ділянці, та відновлення межових знаків на ділянці та огорожі між ділянками належними позивачу та відповідачу, просив стягнути з відповідача на його користь 11291 грн. матеріальної та 30000 грн. моральної шкоди, понесені судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та розташованих поряд на цій же вулиці земельних ділянок площею 0.246 га та 0,256 га. З вказаними земельними ділянками межує земельна ділянка відповідача. В 2009 році відвідавши земельні ділянки, він побачив, що відповідач самоуправно захопив належні йому земельні ділянки, встановивши навколо них паркан, та на вказаній території закінчує будівництво господарської споруди, крім того відповідач перекрив проїзд до його земельних ділянок, встановивши ворота та шлагбаум. Враховуючи, що такі дії відповідача порушують його право власності на володіння та користування земельними ділянками, просив усунути перешкоди у їх користуванні, шляхом зобов'язання ОСОБА_3 знести будівлю з належних йому земельних ділянок, звільнивши їх та зобов'язати відповідача відновити первісний паркан між земельними ділянками.

Рішенням Обухівського районного суду від 17 лютого 2010 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Позивач у справі ОСОБА_2 не погоджуючись із вказаним рішенням суду та посилаючись на неправильну оцінку судом наданих ним доказів просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про повне задоволення його позовних вимог.

Прокурор Обухівського району, що приймав участь в розгляді справи також подав апеляційну скаргу на рішення суду, та просить його скасувати як таке, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Так, вирішуючи спір між сторонами у справі та, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що позивач у справі не надав суду достатніх та допустимих доказів на підтвердження викладених в позові обставин. Надані позивачем докази суд визнав неналежними, а факт руйнування відповідачем житлового будинку позивача не доведеним.

Колегія суддів висновок суду першої інстанції вважає таким, що не повністю відповідає встановленим обставинам справи та наданим сторонами і досліджених судом доказам.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 08.10.2003 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна за яким вони продали, а ОСОБА_2 від імені якого діяв ОСОБА_6 купив житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1. Вказаний договір у відповідності до вимог ст. 227 ЦК УРСР укладений в письмовий формі, нотаріально посвідчений та внесений реєстру за №3517. (а.с. 4) Продаж будинку вчинено за 11291 грн. 80 коп.

Відповідно до рішення 13 сесії 24 скликання Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району від 19 травня 2004 року ОСОБА_2 як власнику будинку було передано у власність земельні ділянки площами 0.246 га. та 0,256 га. по АДРЕСА_1, кадастрові номери НОМЕР_1 та НОМЕР_2 про що 29 листопада 2007 року було видано Державний акт на право приватної власності на земельні ділянки серії НОМЕР_3 на земельну ділянку площею 0,246 га. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та Державний акт серії НОМЕР_4 на земельну ділянку площею 0,256 га., з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Вказані земельні ділянки були відведення в натурі на місцевості та власнику передані межові знаки. (а.с. 128-130).

Вказаними документами підтверджується правомірність набуття позивачем у вказаній справі ОСОБА_2 права власності на землю у визначених державних актах на право приватної власності на землю розмірах. Дане рішення Старобезрадичівської сільської ради від 19 травня 2004 року та Державні акти на право приватної власності на земельні ділянки ОСОБА_2 не дійсними не визнавалися тобто є чинними.

При розгляді справи також встановлено, що суміжним ОСОБА_2 землекористувачем є ОСОБА_7, який 18 червня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу придбав у ОСОБА_8 земельну ділянку площею 0,356 га. по АДРЕСА_1. ( а.с. 42)

Відповідно до рішень Старобезрадичівської сільської ради від 19 травня 2004 року та 27 січня 2008 року ОСОБА_3 набув права власності на земельні ділянки площами : 0.25 га. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку , господарських будівель та споруд; 0,132 га. та 0.02 га . для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується відповідними Державними актами на право приватної власності на земельні ділянки серії НОМЕР_5 виданого 27 грудня 2004 року, серії НОМЕР_6 виданого 27 грудня 2004 року та серії НОМЕР_7 виданого 14 серпня 2009 року ( а.с. 38-40)

У вересні 2009 року позивач ОСОБА_2 звернувся до голови Старобезрадичівської сільської ради, а в жовтні того ж року і до прокурора Обухівського району та Обухівського РВ ГУМВС України із заявою про протиправне, самовільне зруйнування ОСОБА_3 належного йому житлового будинку АДРЕСА_1 захоплення та забудову відповідачем його земельних ділянки та (а.с. 12- 14).

Оскільки вказаними особами не було вжито заходів на відновлення порушених прав позивача, останній просив в судовому порядку захистити його права.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині щодо відмови у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні позивачем земельними ділянками та відновлення за рахунок відповідача даних ділянок до стану, який існував до порушення прав ОСОБА_2 як власника земельних ділянок та відшкодування моральної шкоди з постановленням в цій частині нового рішення.

Так, згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Однак, у даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Відповідно до ст.ст.. 317, 321 ЦК України, ст. 41 Конституції України право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить власнику. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 373 ЦК України, ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Згідно зі ст. 386 ЦК України, ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності, у тому числі й прав власності на землю. Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Як судом першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції встановлено, що позивач у справі ОСОБА_2 у визначеному законодавством порядку набув права власності на земельні ділянки площею 0,2462 га. та 0.2558 га в по АДРЕСА_1.

Відповідач у справі ОСОБА_3 також у визначеному чинним законодавством порядку набув права власності на земельні ділянки 0.25 га., 0,132 га. та 0.02 га. по АДРЕСА_1.

Вказані земельні ділянки позивача та відповідача відповідно до правовстановлюючих документів та даних Державного земельного кадастру (а.с. 7) а також висновку №0371 судової будівельно технічної експертизи від 22 червня 2011 року ( а.с. 314-323) є суміжними і не містять «накладень»одна на одну, ні частково, ні повністю.

Разом з тим при розгляді справи встановлено, що відповідач у справі ОСОБА_3, будучи власником земельних ділянок загальною площею 0.4020 га. самовільно та без укладення будь яких правових угод ( купівлі-продажу, оренди) фактично здійснив захоплення земельних ділянок позивача ОСОБА_2 здійснивши забудову частини вказаної земельної ділянки господарськими спорудами : огорожею, підпорною стінкою та господарською будівлею .

Вказаний факт повністю підтверджений наданими суду документальними підтвердженнями.

Зокрема, з повідомлення інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю №7/10-20 від 14 січня 2010 року вбачається, що дійсно відповідач ОСОБА_3 здійснив самовільне будівництво житлового будинку, погребу та огорожі на земельній ділянці позивача . ( а.с. 142).

Актом інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю складеного 13 січня 2010 року підтверджується, що при обстеженні земельної ділянки по АДРЕСА_1 яка рахується за ОСОБА_2 побудовано індивідуальний житловий будинок та погріб з підпірною стінкою, по периметру частина земельної ділянки огороджена парканом висотою 2 метрів із шлакоблоків. ( а.с. 143).

Актами Державної інспекції з контролю за використанням і охороною земель у Київській області від 13 січня 2010 року підтверджують обставини на які вказував позивач у своїй позовній заяві, а саме те, що відповідач у справі ОСОБА_3 самовільно зайняв та використовує земельні ділянки, які належать позивачу площею біля 0.50 га. (а.с. 145 -150). Обставини викладені у вказаних актах підтвердив і допитаний 08.07.2010 р. в суді апеляційної інстанції в якості свідка ОСОБА_9, який будучи державним інспектором з контролю за використанням і охороною земель у Київській області приймав участь у дослідженні вказаних земельних ділянок. ( а.с. 220).

Обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 в частині незаконного заволодіння відповідачем його земельних ділянок підтверджується також і схемою розташування меж земельних ділянок в натурі на місцевості позивача і відповідача, що складена інженером геодезистом ОСОБА_10, який відповідно до ліцензії виданої Державною службою геодезії, картографії та кадастру має право здійснювати геодезичні роботи з інвентаризації та встановлення меж земельних ділянок (а.с. 161-163).

Будучи допитаним 18.11.2010 року в суді апеляційної інстанції в якості свідка ОСОБА_10 підтвердив відповідність своїх вимірів фактичному розташування об'єктів забудови на земельних ділянках позивача відповідачем.

Обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 в частині незаконного заволодіння та самочинної забудови земельної ділянки позивача відповідачем ОСОБА_3 підтверджується також і висновком судової будівельно-технічної експертизи № 0371 від 22 червня 2011 року проведеної судовим експертом Українського центру судових експертиз.

Зокрема з вказаного висновку вбачається, що відповідач у справі ОСОБА_3 вчинив перешкоди (найнявши приватну охорону) у проведенню дослідження вказаних земельних ділянок як своєї так і земельних ділянок позивача, які ним загороджені.

Разом з експертного висновку вбачається, що на земельній ділянці яка належить позивачу на момент дослідження 18 травня 2011 року встановлено відсутність житлового будинку та примикаючих до нього сараю і погребу по АДРЕСА_1 власником яких є ОСОБА_2 за документами та виявлено на їх місці самочинно збудована нова споруда з штучних блоків . ( а.с. 11, 316)

Також вказаним висновком судової будівельно-технічної експертизи підтверджено самовільне зайняття відповідачем частини земель загального користування -дороги та облаштування на вказаній земельній ділянці приміщення охорони та шлагбауму та встановлено, що вказаний під'їзд до земельних ділянок позивача є єдино можливим.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного суду України викладених в п. 7 Постанови «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»№ 7 від 16 квітня 2004 року власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК) . Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК).

Таким чином колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позивачем обставин щодо незаконного заволодіння відповідачем у справі земельними ділянками позивача, здійснення самочинного будівництва підпорної стінки, огорожі , погребу та будівлі на даних земельних ділянках, а також створення перешкод позивачу у користуванні вказаними земельними ділянками шляхом облаштування шлагбауму на АДРЕСА_1 та встановленням охорони, яка перешкоджає проникнення позивачу та його представникам, представникам державних органів до вказаних земельних ділянок, тому колегія суддів вимоги в цій частині підлягають про задоволення позову в цій частині.

Підлягають задоволенню і вимоги позивача про відшкодування ОСОБА_2 спричиненої моральної шкоди, оскільки вказані вимоги доведенні позивачем щодо протиправного позбавлення його права та перешкоджанню в користуванні земельними ділянками на протязі тривалого часу та відповідають чинному законодавству ст.ст. 23, 386 ч.3, 1167 ЦК України .

Враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного суду України, що викладені в п. 9 Постанови №4 від 31 березня 1995 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" колегія суддів визначає розмір відшкодування в сумі 5000 гривень.

Крім того, судова колегія з врахуванням положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України вважає за необхідне ухвалити по справі рішення й у частині розподілу судових витрат, стягнувши з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 8 грн. 50 коп. витрат по сплаті судового збору, та 157 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.1, 179).

Що ж стосується доводів апеляційної скарги, наведених в її обґрунтування, щодо незаконності рішення суду першої інстанції в частині зруйнування відповідачем житлового будинку позивача, визнання права власності на земельні ділянки то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Так, в матеріалах справи відсутні достатні та допустимі докази на підтвердження зруйнування саме відповідачем ОСОБА_3 особисто, чи за його безпосередньої участі , чи за його вказівками житлового будинку позивача. Наявність в матеріалах справи постанови заступника прокурора Обухівського району про порушення кримінальної справи за фактом зруйнування будинку позивача не є підтвердженням вини відповідача у вчиненні вказаних дій, тому колегія суддів вважає, що позовні вимоги в цій частині є недоведеними.

Обґрунтовано на думку колегії суддів судом першої інстанції відмовлено і в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в частині визнання права власності на земельні ділянки, оскільки в матеріалах справи відсутні будь які докази того, що відповідачем ОСОБА_3 не визнається право позивача на земельні ділянки, що належать йому на підставі Державних актів на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 на земельну ділянку площею 0,246 га. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та серії НОМЕР_4 на земельну ділянку площею 0,256 га., з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Не заперечував вказане право позивача на дані земельні ділянки і представник відповідача у судовому засіданні.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позивачем у справі не надано доказів на підтвердження того, що відповідач або інші особи оспорюють або не визнають його права на земельні ділянки, тому суд першої інстанції мотивовано відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Керуючись ст.. 209 ч.3, ст. 303,307, 309 , 313, 314, 316 ЦПК України, ст. ст. 14,41 Конституції України, ст.ст. 22, 23, 317,321, 373, 386, 387, 391, 392, 1166, 1167 ЦК України, ст. 152, 153 ЗК України, колегія суддів ,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та прокурора Обухівського району задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 лютого 2010 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо усунення перешкод в користуванні земельними ділянками та зобов'язання вчинити певні дії скасувати, та ухвалити нове рішення в цій частині .

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 щодо усунення перешкод в користуванні земельними ділянками та зобов'язання привести земельні ділянки до первісного стану задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 земельними ділянками площами 0.246 га. та 0,256 га. по АДРЕСА_1, Обухівського району, кадастрові номери НОМЕР_1 та НОМЕР_2, які належать йому на підставі Державних актів на право приватної власності на земельні ділянки серії НОМЕР_3 на земельну ділянку площею 0,246 га. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та Державного акту серії НОМЕР_4 на земельну ділянку площею 0,256 га., з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства виданих 29 листопада 2007 року.

Зобов'язати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Тбілісі, відновити за власний рахунок земельні ділянки, що належать ОСОБА_2 площами 0.246 га. та 0,256 га. по АДРЕСА_1, Обухівського району, кадастрові номери НОМЕР_1 та НОМЕР_2 до становища яке існувало до моменту порушення, а саме демонтувати шлагбаум, огорожі, самочинно збудовані будівлі на вказаних земельних ділянках, відновити межові знаки та огорожу між земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 5000 ( п'ять тисяч) гривень на відшкодування спричиненої моральної шкоди та судові витрати по вказаній справі : 8 грн. 50 коп. витрат по сплаті судового збору, та 157 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи .

В іншій частині рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 лютого 2010 року залишити без змін.

Рішення колегія суддів набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий суддя М.А.Яворський

Судді Н.В. Ігнатченко

С.І.Савченко