АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія - 16 (І) ОСОБА_1
Доповідач Михайлів Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

20 грудня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.

суддів: Митрофанової Л.В., Соколан Н.О.

при секретарі: Бондаренко І.В.

за участю: позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 19 жовтня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про стягнення авторської винагороди за раціоналізаторську пропозицію, пені та відсотків річних, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2007 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ВАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення авторської винагороди за раціоналізаторську пропозицію, посилаючись на те, що він є співавтором раціоналізаторської пропозиції «Операція передзбагачення дробленої руди в циклі подрібнення 1 стадії РОФ-1», у звязку із чим у 2002 році між ним, як одним із співавторів, укладено договір на використання вказаної рацпропозиції.

Оскільки відповідач у грудні 2002 року сплатив йому винагороду тільки за перший рік використання пропозиції в розмірі 55576,99 грн., а за другий рік не сплатив, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача винагороду за другий рік використання рацпропозиції з урахуванням індексу інфляції в розмірі 132354,70 грн., 3% річних в розмірі 11532,02 грн., пеню в розмірі 8113,95 грн., судові витрати в розмірі 1039,72 грн.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 19 жовтня 2011 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, оскільки судом не враховано, що 28.12.2000 року це дата не початку використання рацпропозиції, а початку її впровадження. Оскільки всі 10 секцій, будівництво яких було впроваджено пропозицією, побудовані 23.06.2003 року, відповідно використання рацпропозиції не могло бути раніше серпня 2003 року. Не погоджується позивач і з висновком суду, що виплата винагороди здійснена йому одноразово за 2 роки її використання, вважаючи що розмір винагороди виплачено йому тільки за 1-й рік її використання, тоді як він має право й на отримання винагороди за 2-й рік її використання. Порушення норм процесуального права позивач вбачає в неналежній оцінці доказів по справі, а саме пояснень свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12, а також опису ідентифікованих обєктів права інтелектуальної власності 3 групи «Раціоналізаторські пропозиції», якими підтверджується його право на отримання винагороди за 2-й рік використання рацпропозиції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач фактично не порушив строк виплати винагороди за два роки у повному розмірі та право позивача як одного із співавторів раціоналізаторської пропозиції на отримання винагороди.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що у вересні 1999 року ОСОБА_2 та інші співавтори раціоналізаторської пропозиції «Операція передзбагачення дробленої руди в циклі подрібнення 1 стадії РОФ-1» подали до ВАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є ПАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», заяву на раціоналізаторську пропозицію, яка була зареєстрована 21 вересня 1999 року за № 19 та по якій відповідачем прийнято рішення вважати зазначену пропозицію раціоналізаторською, укласти з її авторами договір на використання цієї пропозиції у виробництві.

Свідоцтво на цю рацпропозицію відповідачем позивачу не видавалося.

28 грудня 2000 року відповідачем складено акт про використання рацпропозиції.

У 2002 році з позивачем, як одним із авторів, та іншими співавторами ВАТ «Інгулецький ГЗК» уклало договір на використання рацпропозиції.

24 грудня 2002 року відповідач прийняв постанову № 252 про виплату авторам, у тому числі і позивачу, авторської винагороди за раціоналізаторську пропозицію та в грудні 2002 року виплатив ОСОБА_2 авторську винагороду в розмірі 55576 грн. 99 коп.

Позивач вважає, що авторська винагорода виплачена йому на перший рік використання раціоналізаторської пропозиції.

Отже, спір між сторонами виник через суму винагороди.

Статтею 520 ЦК України (в редакції 1963 року), що діяв на час виникнення спірних правовідносин, передбачено право автора прийнятої до використання раціоналізаторської пропозиції на винагороду.

Спірні питання регулюються також Тимчасовим положенням про правову охорону об'єктів промислової власності та раціоналізаторських пропозицій в Україні, затвердженого Указом Президента України від 18 вересня 1992 року № 479/92 (зі змінами), Методичними рекомендаціями «Про порядок складання, подачі і розгляду заяви на раціоналізаторську пропозицію», затверджених Наказом Держпатенту України від 27 серпня 1995 року № 131, а також відомчими актами підприємств: Положенням «Про правову охорону раціоналізаторської пропозиції ВАТ «Інгулецький ГЗК», затвердженого наказом по комбінату № 619 від 28 вересня 1998 року, Порядком проходження раціоналізаторської пропозиції після постановлення рішення про її визнання, затвердженого наказом № 944 від 11.12.2001 року.

Рішення суду першої інстанції ухвалено із застосуванням зазначених норм.

Не погоджуючись з рішенням, позивач оспорює встановлені судом обставини щодо початку використання раціоналізаторської пропозиції та висновок про відсутність порушення його права на винагороду за раціоналізаторську пропозицію.

Перевіряючи доводи позивача, колегія суддів не знаходить їх безперечно доведеними в суді апеляційної інстанції, і вважає, що судом першої інстанції правильно до спірних правовідносин застосовані норми матеріального права, що наведені вище, та правильно встановлені фактичні обставини справи.

Відповідно до п. 34 Методичних рекомендацій «Про порядок складання, подачі і розгляду заяви на раціоналізаторську пропозицію» факт використання раціоналізаторської пропозиції підтверджується актом за формою № Р-3 «Акт про використання раціоналізаторської пропозиції» й складається він не пізніше місячного терміну від дати початку використання пропозиції.

Такий акт складено 28 грудня 2000 року (а.с. 28 т.1), що не спростовано позивачем.

Отже, факт використання раціоналізаторської пропозиції було закріплено відповідачем в установленому законом порядку.

Згідно довідки № 1 від 05.12.2002 року к раціоналізаторській пропозиції № 19 від 21.09.199 року «Операція передзбагачення дробленої руди в циклі подріблення 1 стадії РОФ-1», в період з 28.12.2000 року обсяг впровадження складає 10 секцій, відповідно до актів про передачу до промислової експлуатації секцій РОФ-1 (а.с. 87 т.3).

Отже, колегія суддів не може взяти до уваги, твердження позивача про неможливість використання раціоналізаторської пропозиції до 2003 року і погоджується з висновком суду про початок використання раціоналізаторської пропозиції з грудня 2000 року.

Виплата авторської винагороди за використання раціоналізаторської пропозиції є реалізацією майнових прав співавтора раціоналізаторської пропозиції.

Згідно п. 53 Тимчасового положення право на винагороду має автор (співавтори) раціоналізаторської пропозиції протягом 2 років від дати початку її використання на підприємстві, яке видало автору свідоцтво на цю раціоналізаторську пропозицію.

Зазначені положення містять й Методичні рекомендації «Про порядок складання, подачі і розгляду заяви на раціоналізаторську пропозицію» (п. 37) та Положення «Про правову охорону раціоналізаторської пропозиції ВАТ «Інгулецький ГЗК».

Як встановлено судом, 24.12.2002 року після двох років використання раціоналізаторської пропозиції прийнято постанову № 252 про виплату винагороди та виплачено ОСОБА_2 55576,99 грн.

З розрахунком суми винагороди позивач ознайомлений (а.с. 30 т.1) та жодних зауважень не надавав.

Посилання позивача на те, що зазначена сума йому виплачена авансом не можна брати до уваги.

Так, відповідно до Порядку проходження раціоналізаторської пропозиції після постановлення рішення про її визнання, який введено на підприємстві з 10.12.2001 року наказом № 944 і є доповненням до Положення «Про правову охорону раціоналізаторської пропозиції ВАТ «Інгулецький ГЗК», виплата авансу передбачена тільки за раціоналізаторську пропозицію, корисний ефект якої виражається в прирості прибутку (п.5), як і складання актів після кожного року використання раціоналізаторської пропозиції.

Тоді як п.7 Порядку передбачено, що по закінченню другого року використання раціоналізаторської пропозиції, корисний ефект якої не впливає на отримання прибутку, складається акт, що підтверджує факт його використання протягом двох років.

Після підтвердження актом використання раціоналізаторської пропозиції виплачується винагорода, яка дорівнює первинно виплаченій сумі з урахуванням обсягу часу використання (п.8).

Акт про підтвердження фактичного використання складається протягом 10 днів після закінчення кожного року використання.

Виходячи з аналізу зазначених документів, які не визнані незаконними, колегія суддів не може, погодитися з доводами апеляційної скарги про порушення відповідачем права позивача на отримання винагороди за другий рік використання.

З матеріалів справи не вбачається даних про звернення позивача до адміністрації з питань виплати винагороди протягом 2002-2007 років.

Твердження позивача, що сума винагороди в розмірі 55576,99 грн. є винагородою за перший рік використання, не доведено в суді першої інстанції та не підтверджено в суді апеляційної інстанції.

В суді апеляційної інстанції позивач не зажадав висновку спеціаліста з цього питання, не наполягав на проведенні експертизи.

Крім того, воно не узгоджується зі змістом наказу № 826 та постанови № 252 про виплату винагороди, розрахунком-обгрунтуванням за 2002 рік, в яких жодним чином не йдеться про рік виплати та спростовується терміном виплати (2002 рік), й суперечить вищезазначеному Порядку.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Предметом спору згідно позовної заяви є винагорода за використання раціоналізаторської пропозиції саме за другий рік.

Колегія суддів не може взяти доводи ОСОБА_2 про порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм процесуального права, а саме: відсутності в рішенні оцінки показань свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12, допитаних при розгляді справи іншим складом суду, виходячи із наступного.

Судом першої інстанції в складі судді Попова В.В. та секретаря Ладухіній І.С. зазначені свідки не допитувались, і відповідно до ст. 183 ЦПК України їх показання, надані ними в судовому засіданні, в якому було ухвалено скасоване рішення, не оглушувались та не досліджувались в судовому засіданні при ухваленні оскаржуваного рішення.

Клопотань, відповідно до норм ЦПК, про їх допит, позивачем, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції не заявлялось, при тому, що їх участь в судовому засіданні не є неможливою.

Отже, суд першої інстанції не порушив норми ЦПК, не давши оцінку показанням ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які допитані в судовому засіданні, в якому було ухвалене скасоване рішення.

Доводи апеляційної скарги про підтвердження заборгованості відповідача за другий рік використання раціоналізаторської пропозиції описом № 03-3 ідентифікованих обєктів права інтелектуальної власності 3 групи «Раціоналізаторські пропозиції» від 03.05.2007 року, колегія суддів не може взяти до уваги, виходячи із наступного.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності. за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наданих доказів.

Дослідивши зазначений документ та оцінивши його у сукупності з іншими, колегія суддів приходить до висновку, що він не узгоджується з іншими доказами: наказом, постановою про виплату винагороди, довідкою головного бухгалтера підприємства про відсутність заборгованості перед ОСОБА_2 та не підтверджений позивачем додатковими доказами.

Відповідно до норм цивільно-процесуального законодавства, кожна особа у разі заявлення будь-якого твердження повинна в обовязковому порядку надати докази, що обґрунтовують її позицію та підтверджують вимоги.

Оскільки ОСОБА_2, не довів свої позовні вимоги, суд, відповідно до норм ст.ст. 212, 213 ЦПК України, ухвалив законне та обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, яке згідно до ст. 308 ЦПК України не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 19 жовтня 2011 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: