Справа № 2-25/11
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2011 року Татарбунарський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Сивоконь Т. І.,

при секретарі Комерзан Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Татарбунари цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 районної державної адміністрації, третя особа ОСОБА_5 районна державна нотаріальна контора про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним, визнання частково недійсним Державного акту про право приватної власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до відповідачів про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним, визнання частково недійсним Державного акту про право приватної власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку, посилаючись на наступні обставини.

31 серпня 2006 року в с.Лиман Татарбунарського району Одеської області помер їх батько ОСОБА_6, після смерті якого залишилася земельна ділянка площею 5,25 га, яка належала батькові на підставі Державного акту серії Р-1 №476193, яку вони мали право успадкувати в порядку першої черги, як діти померлого. Через відсутність у них правовстановлюючого документу на вказану земельну ділянку, вони звернулися до суду з позовом про визнання за ними права власності на вказану спадщину. В процесі розгляду справи виявилося, що 11 грудня 2001 року спадкодавець подарував земельну ділянку за дорученням на той час малолітньому ОСОБА_4, відповідачеві по справі, згідно договору дарування, вчиненого ОСОБА_5 державною нотаріальною конторою, інтереси якого на той час представляла ОСОБА_7. У звязку з цими обставинами позивачі по вказаній справі змінили свої позовні вимоги та просили суд визнати за ними право власності на іншу земельну ділянку, яку їх батько успадкував після смерті своєї матері та про наявність якої їм стало відомо також під час розгляду справи. Рішенням Татарбунарського районного суду від 07.05.2009 року по вищевказаній справі вимоги позивачів були задоволені.

Позивачі вважають, що договір дарування, вчинений ОСОБА_5 державною нотаріальною конторою 11 грудня 2001 року є незаконним, посилаючись на мораторій відносно відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, встановлений державою, що діє на сьогоднішній день, а тому просили задовольнити їх позовні вимоги та визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 5,25 га, вчинений на користь ОСОБА_4 11 грудня 2001 року та частково недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії 1У-ОД №075565, виданий 11.10.2004 року на імя ОСОБА_4, а також визнати за позивачами право власності на оспорювану земельну ділянку розміром 5,25 га, розташовану на території Лиманської сільської ради Татарбунарського району, що залишилася після смерті їх батька ОСОБА_6.

В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав повністю.

Представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що померлим ОСОБА_6 спірна земельна ділянка була отримана у спадщину, оформлена ним, згідно діючого законодавства, на праві приватної власності на підставі Державного акту, а тому він мав право розпорядитися нею на власний розсуд, в тому числі і подарувати, що він і вчинив на користь відповідача ОСОБА_4, так як на момент вчинення спірного договору дарування, у діючому законодавстві України були відсутні будь-які заборони щодо відчуження земельних ділянок належних громадянам на праві приватної власності, крім того, що дана земельна ділянка не була на той час земельною часткою(паєм), заборона на відчуження яких була встановлена Законом України від 18.01.2001 року «Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)", на який в своїй позовній заяві посилаються позивачі. Також представник відповідачів вважає, що на дану земельну ділянку не розповсюджується дія статті 17 ЗК України в редакції 1960 року, на яку посилається представник позивачів, оскільки у вказаній статті мова йде про земельні ділянки, що отримані громадянами у власність від рад народних депутатів, а не по праву спадкування, як у даному випадку. Крім того, на її думку, позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачі не мають права заявляти вказані вимоги, оскільки є неналежними позивачами, так як ними не наведено доказів родинних відносин з померлим, в звязку з тим, що не співпадають їх прізвища з прізвищем спадкодавця, також ними, на думку представника відповідачів, пропущений строк на прийняття спадку, що виключає їх з числа осіб, які б мали право оспорювати правочин, а саме вищезгаданий договір дарування земельної ділянки, а тому в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 районної державної адміністрації позовні вимоги не визнала та пояснила, що розпорядження голови ОСОБА_5 районної державної адміністрації від 08.06.2004 року «Про переоформлення державних актів на право приватної власності на землю», відповідно до якого на підставі договору дарування, здійснювалося переоформлення Державного акту на земельну ділянку, що належала ОСОБА_6, було видано в межах компетенції райдержадміністрації в сфері земельного законодавства, передбаченої ст.17 ЗК України, на підставі правовстановлюючого документу (договору дарування), згідно чинного земельного законодавства.

Представник третьої особи ОСОБА_5 державної нотаріальної контори також не погодилася з позовними вимогами, пояснивши, що під час укладення оспорюваного договору дарування земельної ділянки, який був посвідчений нотаріальною конторою, порушень діючого законодавства допущено не було, так як спадкодавець відчужував належну йому на праві приватної власності земельну ділянку, а не земельну частку(пай), заборона на відчуження яких була встановлена на той час Законом України від 18.01.2001 року, на який також в своїх доводах посилається представник позивачів.

Заслухавши пояснення та доводи сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно статі 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що позивачі по справі є дітьми померлого ОСОБА_6 та єдиними його спадкоємцями за законом першої черги, що підтверджується рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 07.05.2009 року (а.с.12-14), яке набрало законної сили та яким спростовуються доводи представника відповідачів щодо звернення до суду неналежними позивачами та ненадання ними доказів родинного звязку між ними та померлим спадкодавцем.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом не можуть бути прийняті до уваги доводи представника відповідачів стосовно того, що позивачі не можуть оспорювати правочин, а саме договір дарування земельної ділянки, так як ними пропущений строк на прийняття спадку, оскільки вищезазначеним рішенням суду від 07.05.2009 року було зазначено та ніким не оспорено, що позивачі є дітьми, спадкоємцями першої черги і єдиними спадкоємцями ОСОБА_6 по закону, а тому, відповідно, є заінтересованими особами, які мають право на оспорення правочину дарування земельної ділянки, що залишилася після смерті їх батька. Стосовно питання пропуску ними строку на прийняття спадщини, то воно не є предметом цього спору, а тому не може вирішуватися під час розгляду даної цивільної справи.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд погоджується з наданими у судовому засіданні запереченнями представника відповідачів та третьої особи в частині того, що позивачі посилаються на земельне законодавство, яким було заборонено відчуження саме земельних часток (паїв), порядок якого було врегульовано Законом України №2242-ІІІ від 18.01.2001 року «Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)», яким було встановлено, що до врегулювання порядку реалізації прав громадян і юридичних осіб на земельну частку (пай ) Земельним кодексом України власники земельних часток (паїв) тимчасово не можуть укладати угоди щодо купівлі-продажу, дарування земельної частки (паю) або іншим способом відчужувати зазначені частки (паї), крім передачі їх у спадщину та при викупі земельних ділянок для державних і громадських потреб. Вказаним нормативним актом спірні правовідносини не регулюються, а тому в судовому засіданні представник позивачів на вказаний нормативний акт не посилався, а звернув увагу на ст.28 ЗК України в редакції 1990 року з послідуючими змінами, яка передбачає перелік випадків припинення права колективної та приватної власності на землю, що є вичерпним та передбачає:

1)добровільну відмову від земельної ділянки;

2)відчуження (продаж) земельної ділянки Раді народних депутатів;

3)викуп земельної ділянки для державних чи суспільних потреб;

4)припинення у випадках, передбачених пунктами 4,6-8 статі 27 цього Кодексу.

Як встановлено в судовому засіданні, спадкодавцем ОСОБА_6 не відбулося припинення права власності на земельну ділянку у вищезазначені способи.

Суд не погоджується з доводами представника відповідачів щодо нерозповсюдження дії статті 17 ЗК України на відчуження спадкодавцем спірної земельної ділянки, оскільки, згідно із вказаною статтею власники земельних ділянок, переданих їм Радою народних депутатів, були не вправі протягом 6 років з часу набуття права власності на земельну ділянку здійснювати відчуження належних їм ділянок. Тобто вони не мали права продавати, дарувати, обмінювати, а також передавати у заставу такі земельні ділянки. Разом з тим мораторій не поширювався на відчуження земельних ділянок, які були придбані у приватних власників, а також на такі випадки відчуження земельних ділянок, як передача їх громадянами у спадщину та повернення Раді народних депутатів на тих же умовах, на яких земельна ділянка була передана їм у власність.

Однак, дію частини другої статті 17 ЗК України було зупинено Декретом Кабінету Міністрів України №15-92 від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», яким було значно звужено дію мораторію на відчуження земельних ділянок, наданих громадянам у приватну власність для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва. Таким чином, після виходу зазначеного Декрету сфера дії мораторію охоплювала тільки відчуження земельних ділянок, переданих колективним сільськогосподарським підприємствам (КСП) та деяким іншим юридичним особам у колективну власність та ділянок, наданих громадянам у приватну власність для введення селянського (фермерського) господарства. Отже, з 1 січня 1993 року в Україні діяла заборона відчужувати земельні ділянки, передані у колективну та приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва протягом 6 років з моменту отримання особою у власність конкретної земельної ділянки.

Статтею 48 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

В судовому засіданні встановлено, що спадкодавцю ОСОБА_6, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №476193 (а.с.7), на підставі рішення 22 сесії ХХІІІ скликання Лиманської сільської ради народних депутатів Татарбунарського району Одеської області від 07 травня 2001 року №237-ХХІІІ передана у приватну власність земельна ділянка площею 5,25 га на території Лиманської сільської ради саме для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказану земельну ділянку з таким цільовим призначенням останній через ОСОБА_3, яка діяла від його імені на підставі доручення від 27.11.2001 року №204, посвідченого Лиманською сільською радою (а.с.49) подарував ОСОБА_4, згідно договору дарування серії АЕЕ №964169 від 11 грудня 2001 року (а.с.11). На підставі вказаного договору дарування, ОСОБА_5 районна державна адміністрація Одеської області, діючи в межах своєї компетенції, 08 липня 2004 року винесла розпорядження №315/А-2004 (а.с.10) про переоформлення Державного акту на право приватної власності на землю належного ОСОБА_6 за ОСОБА_4.

Згідно вищевказаного розпорядження ОСОБА_5 районної державної адміністрації ОСОБА_4 отримав у приватну власність земельну ділянку, площею 10,46 га (до складу якої входить також і оспорювана земельна ділянка 5,25 га) на території Лиманської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІУ-ОД №075565 від 11.10.2004 року (а.с.8).

Зважаючи на викладене, суд вважає, що ОСОБА_3, діючи за дорученням ОСОБА_6, на момент вчинення оспорюваного договору дарування, не мала права на відчуження в такий спосіб належної спадкодавцю на праві приватної власності земельної ділянки, а тому позовна заява в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та визнання частково недійсним Державного акту на право приватної власності на землю (в частині 5,25 га) на імя ОСОБА_4 підлягають задоволенню.

В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачі, як діти ОСОБА_6 та спадкоємці першої черги після його смерті, не позбавлені права звернення до нотаріальної контори з питання прийняття спадку, а саме земельної ділянки розміром 5,25 га, у встановленому законом порядку.

Керуючись ст.ст. 15,58-60,209,212,214-215 ЦПК України, ст.ст.6, 17, 23, 28 ЗК України (в ред.1960 року), ст.48 ЦК України ( в ред.1963 року), ст.ст.1216, 1218, 1258, 1261 ЦК України (в ред.2004 року)

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 районної державної адміністрації, третя особа ОСОБА_5 районна державна нотаріальна контора про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним, визнання частково недійсним Державного акту про право приватної власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 5,25 га, що належала померлому ОСОБА_6, згідно Державного акту серії Р-1 №476193, вчиненого на користь ОСОБА_4 ОСОБА_5 державною нотаріальною конторою 11 грудня 2001 року.

Визнати частково недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії ІУ-ОД №075565, виданий 11 жовтня 2004 року на імя ОСОБА_4 в частині на 5,25 га.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Татарбунарський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Сивоконь