АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/2236/11 Справа № 22ц-8839/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2011 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.,

суддів - Кіктенко Л.М., Костюченко Н.Є.,

при секретарі - Коляді О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2011 року за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» про визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2011 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» про визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків недійсності цього договору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та задоволення позову посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено із порушенням норм матеріального права та без врахування обставин у справі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін із наступних підстав.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що між сторонами був укладений кредитний договір № 5788331 від 19.10.2007 року, за умовами якого позивач надав кредит у сумі 35632 долари США, а відповідач зобов'язався повернути отриманий кредит і сплатити відсотки на умовах, встановлених договором.

Позовні вимоги про недійсність кредитного договору заявлені із тих підстав, що зміст правочину суперечить нормам закону, які регулюють правила здійснення валютних операцій в Україні.

Але суд встановив, що відповідач має банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції передбачені ч.1 та п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також має дозвіл на право здійснення операцій, визначених п.1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 цього Закону, що підтверджується копіями банківської ліцензії, дозволу та додатку до дозволу, наявними в матеріалах справи, чого не заперечує і позивач.

Тому суд не прийняв доводи позивача про незаконність визначення грошового зобов'язання у іноземній валюті, оскільки норми законодавства не обмежують використання в Україні грошових одиниць іноземних держав, а також визначають правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань, в тому числі і в іноземній валюті.

Посилаючись на вимоги ст.ст.192,1054 ЦК України, ст.ст.2,47,49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд порушив норми матеріального права є безпідставними.

Суд обґрунтовано вважав, що генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, які не потребують індивідуальної ліцензії. Відповідно до вимог п.«в» ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» індивідуальної ліцензії потребує операція надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Оскільки умовою видачі індивідуальної ліцензії є перевищення встановлених законодавством меж щодо терміну і суми кредитів, а законодавством не встановлені ці межі, а тому і відсутній обовязок банку для отримання індивідуальної ліцензії для вказаного виду валютної операції.

Таким чином, висновок суду про відповідність кредитного договору між сторонами вимогам закону є обґрунтованим, в звязку із чим немає підстав для визнання договору недійсним та застосування відповідних наслідків недійсності правочину.

Доводами апеляційної скарги є лише власне трактування позивачем правових норм, але суд першої інстанції правильно застосував ці норми закону, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування судового рішення, передбачені ст.309 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307,308,315 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: