Справа № 2-а-2672/11
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2011 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді: Піх Ю.Р.,

при секретарі: Бабенко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державного пенсійного фонду в Комунарському районі м.Запоріжжя, про визнання протиправними дій в відмові в поновленні в нарахуванні та виплаті пенсії по інвалідності другої групи довічно та виплату пенсії по інвалідності другої групи довічно та перерахуванні пенсії на поточний рахунок,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м.Запоріжжя про визнання протиправними дій.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 1997 року по 1998 року за адресою: АДРЕСА_1 та отримувала пенсію по інвалідності другої групи довічно, яка їй призначалась та виплачувалась управлінням Пенсійного фонду України в Комунарському районі м.Запоріжжя, номер пенсійної справи 107163. В 1998 році вона виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль, але є громадянкою України. У зв»язку з чим управління Пенсійного фонду в Комунарському районі м.Запоріжжя припинило нарахування та виплату пенсії , посилаючись на ст..51 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування», яка нібито свідчить про неможливість нарахування пенсії громадянам, які виїхали за межі України. 07 жовтня 2009 року Конституційний Суд України у справі № 1-32/2009 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України положень пункту 2 частини першої ст..49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування», вирішив:

1) Визнати такими, що не відповідають Конституції України, положення пункту 2 частини першої ст..49, другого речення ст..51Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування»від 09.07.2003 р. № 1058-

2) Положення Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, починаючи з 07.10.2009 року немає перешкод для поновленню позивачу виплату пенсії, яку вона отримувала до 1998 року. У грудні 2010 року, позивач звернулась через свого представника ОСОБА_2 з заявою до управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м.Запоріжжя про поновлення виплаті позивачу пенсії по інвалідності другої групи довічно, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року. Підпис позивача на заяві було посвідчено нотаріусом держави Ізраїль - ОСОБА_3.

У зв»язку з рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року та керуючись положенням частини другої статті 49 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування»від 09.07.2003 р. № 1058-IV, позивач просила управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м.Запоріжжя поновити позивачу виплату пенсії та перерахувати пенсію на поточний рахунок відкритий на ім.»я позивача в Україні. 13.01.2011 р. управлінням Пенсійного фонду України в Комунарському районі м.Запоріжжя позивачу відмовлено в поновленні виплати пенсії та перерахуванні її на банк, оскільки позивач виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю до набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009, а вказане рішення поширюється лише на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009 року. Про наведене свідчить лист № 229/13 управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м.Запоріжжя від 13.01.2011 р. Позивач вважає, що відповідач незаконно відмовив їй у виплаті пенсії. Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»… «реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізацією прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження».

Тому кожен громадянин України включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Більш того, оскільки пенсія у більшості випадків є єдине та істотне фінансове джерело існування пенсіонера, то встановлення самої можливості її отримання у залежність не від віку, стану здоров»я, розміру відрахувань у Пенсійний фонд, розміру зарплатні, та таких інших факторів, а саме від майбутнього місця проживання пенсіонера, є прямим втручанням та обмеженням права громадянина на вільний вибір місця проживання. У зв»язку з чим слід визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м.Запоріжжя щодо відмови в поновленні позивачу нарахуванні та виплаті пенсії по інвалідності другої групи довічно та перерахуванні пенсії на поточний рахунок відкритий на ім.»я позивача в Україні. Крім того позивач просила зобов»язати управління Пенсійного фонду Українив Комунарському районі м.Запоріжжя поновити позивачу нарахування та виплату пенсії по інвалідності другої групи довічно та перерахувати пенсію на поточний рахунок відкритий на ім.»я позивачки в Україні, на підставах визначених пенсійним законодавством України, з 07.10.2009 року, тобто починаючи з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про втрату чинності положень п.2 ч.1 ст.49 другого речення ст..51 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування».

У судовому засіданні позивач підтримала позов, та надала аналогічні пояснення викладені в позовній заяві.

Відповідач у судове засідання не з»явився, але надіслав до суду свої заперечення, в яких зазначив, що проти позовних вимог заперечують в повному обсязі, мотивуючи заперечення тим, що позивач до 1998 року перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Комунарському районі м.Запоріжжя. З 1998 року позивач виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, після чого виплата пенсії відповідно до законодавства була припинена. Відповідно до ст..51 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування»від 09.07.2003 року № 1058 позивачу була виплачена пенсія за шість місяців наперед після чого пенсійна справа була закрита. Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов»язкове пенсійне страхування від 09.07.2003 року № 1058 виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов»язковість якого надана Верховною Радою України. Ніякого міжнародного договору щодо призначення та виплати пенсії між Україною та Ізраїлем немає. Відповідно до п.2 поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з»ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Порядком подання та оформлення документів для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1 передбачено, що заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається заявником безпосередньо до органу, що призначає пенсію за місцем проживання. Згідно із п.16 Порядку особа, яка звертається за пенсією повинна пред»явити паспорт. Отже, у разі наявності документи, що підтверджує особу, вік та постійне місце проживання в Україні. Разом з тим, рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року по справі № 1-32/2009 визнано таким, що не відповідають Конституції України положення п.2 ч.1 ст.49 другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування»від 09.07.2003 року № 1058-IV. Відповідно до Закону України «Про Конституційний Суд України», а також рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 № 15-рп/2000 закони, правові акти або окремі положення визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягаючи застосуванню, як такі, що відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. З огляду на зазначене, положення п.2 ч.1 ст.49 другого речення ст..51 Закону втратила чинність з 07.10.2009 року , тобто від дати прийняття рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009. Виходячи з цього, рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 поширюється на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009 року в цьому випадку позивач виїхала на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009 року.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Судом встановлені такі факти та правовідносини.

Відповідно до ст. 46 Конституції України проголошено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також су старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Відповідно до ст..24 Конституції України зазначено, що громадяни мають рівні конституцій права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування»загальнообов»язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами рівності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов»язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов»язкове державне пенсійне страхування.

Таким чином ОСОБА_1 проживаючи в державі Ізраїль, як громадянка України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України та пенсійне законодавство не допускає обмежень права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

У відповідності з ч. 3 ст.2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свобод вибору місця проживання. Кожна людина має право залишити будь-яку включаючи свою власну.

Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За таких обставин, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Відповідно до ч.3 ст.22 Конституції України проголошено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 1-32/2009 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення ст..51 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування»визнано таким, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) , положення пункту 2 частини першої статті 49 , другого речення ст..51 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування»від 09.07.2003 р. № 1058-IV. Положення Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування», які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Вказане рішення Конституційними Суду України є безумовною підставою для поновлення позивачу виплати пенсії.

Посилання представників відповідача на те, що заява ОСОБА_1 подана у відповідності з Законом України «Про звернення громадян», а не у відповідності з пенсійними законодавством, не можуть братися до уваги. З листа начальника Головного управління Пенсійного фонду в Черкаській області № 229/13 від 13.01.2011 року не вбачається, що саме форма заяви стала підставою для відмови в поновленні виплати пенсії.

Що стосується відсутності нормативно-правових актів, що передбачають умови, норми та механізм виплати пенсій громадянам, що проживають за кордоном, то суд вважає, що це не є підставою для відмови в поновленні виплати пенсії. Згідно ч.2 ст.49 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування»поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з»ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Наявність Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року у справі № 1-32/2009 про визнання таким, що не відповідають Конституції України ( є неконституційними), положення пункту 2 ч.1 ст.49 другого речення ст..51 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування»від 09.07.2003 р. № 1058-IVє підставою для відновлення виплати пенсії.

Згідно ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб»єкта владних повноважень обов»язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суд вважає, що відповідачі не довели правомірність своїх дій, а тому позов підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 22,24, 46 Конституції України, 2,3,6,9,10,17,19,51,69,70,71,90,94,104-107, 159-163 КАС України, Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року у справі № 1-32/2009 Законом України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування»від 09.07.2003 року № 1058- IV, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі міста Запоріжжя щодо відмови в поновленні ОСОБА_1, в нарахуванні та виплаті пенсії по інвалідності другої групи.

Зобов»язати управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м.Запоріжжя нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію по інвалідності другої групи, починаючи з 07.10.2009 року.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання через Комунарський районний суд м. Запоріжжя скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: Ю.Р.Піх