АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-513/11 Головуючий у 1-й інстанції Хіль Л.М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2011 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого: Мартєва С.Ю.

Суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

при секретарі: Ренкевич М,Д..

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» в особі Центрального регіонального департаменту акціонерного товариства «Укрсиббанк»

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 листопада 2010 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про зміну умов договору у звязку з істотною зміною обставин та порушення Закону України «Про захист прав споживачів» та про порушення грошового зобовязання , -

В СТАНОВИЛА:

Позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що банк порушив умови укладеного між сторонами договору про надання кредиту, та в звязку з чим просила суд змінити умови вказаного договору.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15 листопада 2010 року змінено умови договору кредиту № 0 від 10.11.2006 року укладеного між ОСОБА_2 та АКІБ «Укрсиббанк» в частині визначення ціни договору та проведення розрахунків на день укладення договору викладено:

· п. 1.1 договору в наступній редакції: «Банк зобовязується надати Позичальнику однією сумою, а Позичальник зобовязується прийняти належним чином використовуваним і повернути Банку кредит (грошові кошти) в національній валюті - гривні в сумі 1271675,05 грн. та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 314220 швейцарських франків 00 сантимів за курсом Національного банку України на день укладення Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 10.11.2006 року;

· абзац 3 п. 1.3.2 Договору в наступній редакції: «Позичальник зобовязується повернути суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтет них платежів у розмірі 14873 грн. 04 коп. в день сплати ануїтетних платежів» по курсу Національного банку України на день укладення договору про надання споживчого кредиту № 0 від 10.11.2006 року;

- абзац перший п. 10.2 договору «Відповідно до вимог ст. 651 ЦК України Банк може змінювати розмір процентної ставки в сторону збільшення тільки за згодою сторін.

Повернуто суму невиплаченого кредиту з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від суми боргу, яка становить 67107 грн. 88 коп. на користь ОСОБА_2 на її розрахунковий рахунок 7904 в АКІБ «Укрсиббанк» МФО 351005, інд. Код НОМЕР_1.

Із вказаним рішенням суду не погодився відповідач, в апеляційній скарзі просив рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу слід задовільнити.

Виходячи з п.4 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, та не заперечувалось сторонами, 10.11.2006 року між сторонами було укладено договір про надання кредиту № 0. згідно якого банк зобовязався падати позичальнику однією сумою, а позичальник зобовязався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 314220 швейцарських франків та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів. Сума кредиту дорівнює еквіваленту 1271675,05 грн., зі строком кредитування з 10.11.2006 року по 09.11.2017 року, ануїтетний платіж становить 3675 швейцарських франків в день сплати платежу.

Звертаючись до суду, позивачка посилалась на істотну зміну обставин, якими сторони керувались при укладенні договору, а саме значну зміну курсу швейцарських франків до гривні. Крім того, позивачка посилалась на незаконність надання банком кредитних коштів в іноземній валюті, посилаючись на положення ст. 99 Конституції України.

Місцевий суд, задовольняючи позовні вимоги, погодився з доводами позивачки про незаконність укладення банком договору про надання кредиту предметом якого є грошові кошти в іноземній валюті.

З таким висновком суду погодитись не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.

Згідно ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниці України - гривня.

Проте, зазначена стаття Конституції України визначає лише правовий статус грошової одиниці України, та в жодному разі не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в України грошових одиниць іноземних держав.

Частиною 2 статті 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватись в України у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

За змістом ст.ст. 47, 49 вищевказаного Закону України, операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

З матеріалів справи вбачається, що 24.12.2001 року АКІБ «Укрсиббанк» Національним Банком України було надано банківську ліцензію за № 75 на право здійснення банківських операції, визначених ч. 1 та п.п. 5-11 ч. 2 ст. 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», а 19.11.2002 року АКІБ «Укрсиббанк» було надано дозвіл за № 75-2 на право здійснення операцій, визначених п.п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», згідно з додатком до цього дозволу.

Згідно зазначеного додатку АКІБ «Укрсиббанк» має право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема: неторговельні операції з валютними цінностями, ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів нерезидентів у грошовій одиниці України, ведення кореспондентських рахунків банків (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті, ведення кореспондентських рахунків банків (нерезидентів) у грошовій одиниці України, відкриття кореспондентських рахунків_в уповноважених банках України в іноземній валюті та здійснення операцій з ними, відкриття кореспондентських рахунків у банках (нерезидентах) в іноземній валюті та здійснення операцій за ними, залучення та розміщення іноземної валюти та валютному ринку України, залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках, інші операції з валютними цінностями на міжнародних ринках.

З вищенаведеного вбачається, що АКІБ «Укрсиббанк», як уповноважений банк на підставі банківської ліцензій та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Отже, позовні вимоги щодо зміни п. 1.1 договору та абзацу 3 п. 1.3.2 договору є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Крім того, необхідно зазначить, що задовольнивши позовні вимог в цій частині місцевий суд фактично змінив предмет договору, оскільки предметом договору про надання кредиту № 0 були саме кредитні кошти в іноземній валюті.

Також є безпідставною позовна вимога щодо повернення суми недоплачених кредитних коштів.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в договорі про надання кредиту № 0 (п. 1.1) сторони визначили, що банк надає позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 314 220 швейцарських франків, що дорівнює еквіваленту 1271675,05 грн. за курсом Національного банку України на день укладення договору, тобто на 10.11.2006 року.

Згідно платіжного доручення №1 від 13.11.206 року (а.с. 41) позивачка конвертувала кредитні кошти в національну валюту, та оскільки зазначена операція була здійснена 13.11.2006 року та за комерційним курсом валют, то сума 39932,65 грн. - різниця між еквівалентом зазначеним у договорі та фактично отриманою сумою коштів не може бути розцінено як сума недоотриманого кредиту.

З матеріалів справи вбачається, що банком виконані належним чином зобовязання за договором про надання кредиту та надано позивачці визначену суму коштів в іноземній валюті - швейцарських франках, а вищевказана сума 39932,65 грн. є втратою при конвертації валюти за рахунок різниці курсових позицій.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторона є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З наведеного слідує, що право остаточного вибору програми і виду кредитування належить виключно позичальнику, отже на момент підписання договору позивачку влаштовували умови договору про надання кредиту, та між сторонами було узгоджено всі істотні умови договору. Крім того, необхідно зазначить, що договір про надання кредиту укладено між сторонами 10.11.2006 року, а з позовом до суду ОСОБА_2 звернулась 9.11.2009 року, тобто через три роки після укладення договору.

Не заслуговують на увагу суду також посилання позивачки на порушення банком положень Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки застосування Закону України «Про захист прав споживачів до спорів, які виникають з кредитних правовідносин можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню із ухваленням нового.

Керуючись ст.ст. 303, 307,п. 4 ст. 309, 315 ЦПК України,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» в особі Центрального регіонального департаменту акціонерного товариства «Укрсиббанк» задовольнити, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 листопада 2010 року скасувати.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про зміну умов договору у звязку з істотною зміною обставин та порушення Закону України «Про захист прав споживачів» та про порушення грошового зобовязання.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий у справі:

Судді:

З оригіналом згідно: