Справа № 2-353/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2011 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Макарова В.О. при секретарі Соловйовій А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжж цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк»в особі регіонального відділення у м. Запоріжжя про визнання кредитних договорів та договору іпотеки недійсними,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк»в особі регіонального відділення у м. Запоріжжя про визнання кредитного договору № ML-201/231/2006 від 03.08.2006 року, кредитного договору № CM-SME201/234/2008 від 14.05.2008 року та договору іпотеки другої черги № РM-SME201/234/2008 від 14.05.2008 року недійсними.

У позові вказала, що між нею та Закритим акціонерним товариством «ОТП - Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», були укладені наступні кредитні договори: № ML-201/231/2006 від 03.08.2006 року, № CM-SME201/234/2008 від 14.05.2008 року.

Відповідно до п. 2 Частини 1 Договору № ML-201/231/2006 від 03.08.2006 року, цільовим призначенням кредиту є придбання нерухомого майна. Отримані грошові кошти згідно цього ж пункту Договору позивач повинна повернути до 03 серпня 2021 року із сплатою за користування кредитом відповідних відсотків.

Відповідно до п. 2 Частини 1 Договору № CM-SME201/234/2008 від 14.05.2008 року цільовим призначенням кредиту є споживчі цілі. Отримані грошові кошти згідно цього ж пункту Договору позивач повинна повернути до 13 травня 2018 року із сплатою за користування кредитом відповідних відсотків.

Відповідно до умов договорів, позивачем отримано грошові кошти в іноземній валюті та нею повинно сплачуватися щомісячно основну суму кредиту, проценти за користування кредитом згідно додатку № 1 до Кредитних договорів.

На думку позивача, укладені між нею та Відповідачем кредитні договори порушують вимоги чинного законодавства, зокрема ст. 95, ч. 1 ст. 203, ст.ст. 215, 236, 524, 548 Цивільного кодексу України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закону України «Про Національний банк України», Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Зазначене вище призводить до настання наслідків передбачених ст. 203, ст. 215, 216 ЦК України, а тому зазначені кредитні договори та як внаслідок, договір іпотеки позивач вважає недійсними.

Крім того, на думку позивача, подальше виконання договору на попередньо узгоджених умовах буде суперечити одному з головних принципів цивільно-правових відношень, закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України - принципу справедливості.

Тобто, виходячи з вищезазначених умов, позивач вважає, що наявні всі підстави для визнання договорів недійсними.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просить їх задовольнити у повному обсязі, на підставах зазначених у позові.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просить відмовити у його задоволенні посилаючись на безпідставність позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників процесу, розглянувши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 10 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «ОТП - Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», укладені наступні кредитні договори: № ML-201/231/2006 від 03.08.2006 року, №CM-SME201/234/2008 від 14.05.2008 року.

Відповідно до умов договорів, позивачем отримано грошові кошти в іноземній валюті та нею повинно сплачуватися щомісячно основну суму кредиту, проценти за користування кредитом згідно додатку № 1 до Кредитних договорів.

Згідно ч. 1 і 3 ст. 533 ЦК України, в якій зазначено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Випадки і порядок використання іноземної валюти визначаються Законом України «Про Національний банк України»від 20.05.1999 року № 679-XIV (із змінами та доповненнями) (надалі - Закон) і Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»від 19.02.1993 року № 15-93 (із змінами та доповненнями) (надалі - Декрет КМУ), виданими відповідно до них нормативними актами, якими передбачена можливість здійснення розрахунків в іноземній валюті при одержанні комерційного чи банківського кредиту в іноземній валюті і його погашенні.

Відповідно до статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 1054 ЦК України, передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Згідно з статтею 345 Господарського кодексу України, кредитні операції банків полягають у розміщенні від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність»визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Нормативно-правовими актами Національного банку України встановлені вимоги щодо оцінки ризиків за операціями в іноземній валюті, зокрема, Інструкцією про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 28.08.2001 року N 368, передбачена вимога покриття капіталом валютного кредитного ризику; Положенням про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 06.07.2000 року N 279, встановлено підвищені коефіцієнти резервування за кредитними операціями в іноземній валюті.

При цьому з урахуванням особливостей діяльності банківських установ в умовах фінансової кризи, Національний банк України постановою Правління Національного банку України від 01.12.2008 року N 406 "Про затвердження Змін до Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків" посилив вимоги щодо формування банками спеціальних резервів за кредитами, наданими в іноземній валюті.

З вищевикладеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

У положеннях ч. 2 ст. 44 Закону України «Про Національний банк України»зазначено, що Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належить, зокрема видача та відкликання ліцензій, здійснення контролю, у тому числі шляхом здійснення планових і позапланових перевірок, за діяльністю банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів), які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, в частині дотримання ними валютного законодавства.

Відповідно до пп.«г»п.4 ст.5 Декрету КМУ, використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави віднесено до операцій, які потребують ліцензії.

При цьому, відповідно до положень ч. 2 ст. 5 Декрету, Національним банком України видаються генеральні ліцензії комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

У нормах ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»від 07.12.2000 року № 2121-III (із змінами та доповненнями) зазначено, що банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями на підставі банківської ліцензії.

Відповідач діє на підставах положень чинного законодавства та підзаконних нормативно-правових актів України. Так, Відповідачем отримано генеральну банківську ліцензію за № 191 від 02.03.1998 року на право здійснення банківських операцій, визначених частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями.

Невід'ємною частиною цієї ліцензії є Дозвіл від 08.11.2006 року за № 191-1 з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати відповідач з валютними цінностями.

Таким чином, суд вважає, що правових перешкод для того, щоб відповідач мав право укладати кредитні договори, видавати кредити та відповідно, вимагати виконання зобов'язання в іноземній валюті - немає, доводи позивача є безпідставними, оскільки це передбачено договором та не суперечить нормам цивільного законодавства України.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що в задоволені позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 192, 533, 1054 ЦК України, ст.ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", ст.ст. 3, 10, 11, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк»в особі регіонального відділення у м. Запоріжжя про визнання кредитного договору №ML-201/231/2006 від 03.08.2006 року, кредитного договору № CM-SME201/234/2008 від 14.05.2008 року та договору іпотеки другої черги № РM-SME201/234/2008 від 14.05.2008 року недійсними, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Орджонікідзевського

районного суду м. Запоріжжя В.О.Макаров