РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 2-557/11

24 листопада 2011 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючого судді Коцюби О.М.,

при секретарі Лось Н.О.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Новоград-Волинський справу за позовом ОСОБА_1 до Новоград-Волинського КЕЧ району про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, надання щорічної відпустки та стягнення моральної шкоди

в с т а н о в и в:

09.03.2011 року позивачка звернулася до суду з позовом про поновлення її на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та надання щорічної відпустки. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 17.02.2009 року її було прийнято на постійній основі на посаду юрисконсульта Новоград-Волинської КЕЧ району.

22.02.2011 року її було звільнено із займаної посади за п.4 ст. 40 КЗпП України, за прогули. Вказане звільнення позивачка вважає незаконним, оскільки в період з 14.02.2011 року по 25.02.2011 рік вона перебувала на лікарняному по догляду за дитиною, про що є відповідний лікарняний лист. Тому просить поновити її на посаді юрисконсульта Новоград-Волинської КЕЧ району, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, відшкодувати моральну шкоду в розмірі 57000 грн. та зобов'язати Новоград-Волинську КЕЧ району надати їй щорічну відпустку.

18.04.2011 року та 21.06.2011 року позивачка подавала заяви про збільшення позовних вимог, у яких збільшувала розмір стягнення середнього заробітку та моральної шкоди пропорційно дням вимушеного прогулу.

23.08.2011 року, у судовому засіданні, позивачка подала чергову заяву про збільшення позовних вимог, у якій вона просить поновити її на посаді юрисконсульта Новоград-Волинської КЕЧ району, визнати незаконними як такі, що суперечать закону накази начальника Новоград-Волинської КЕЧ району № 28 від 22.02.2011 року про її звільнення, № 34 від 03.03.2011 року про її поновлення на посаді та № 80 від 26.04.2011 року про її повторне звільнення Крім цього просить стягнути на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу, моральну шкоду у розмірі 5000 грн. та зобовязати відповідача надати їй щорічну відпустку за фактично відпрацьований час. У вказаній заяві про збільшення позовних вимог позивачка обґрунтовує вимоги тим, що відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновленим на попередній роботі органом, який розглядає спір. Тому накази про її поновлення (№ 34 від 03.03.2011) та про її повторне звільнення (№ 80 від 26.04.2011 року) є незаконними, оскільки спір розглядається у суді та поновлення повинно бути проведено судом. Крім цього також зазначила на порушення вимог ст. 149 КЗпП України при винесенні наказу № 80 від 26.04.2011 року.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у ній, просили його задовольнити. Представник Новоград-Волинської КЕЧ району, ОСОБА_3, позов не визнав та надав свої заперечення.

Суд, заслухавши позивачку ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Встановлено, що 30.07.2008 року, відповідно до наказу Начальника Новоград-Волинської КЕЧ району ОСОБА_1 була прийнята на посаду юрисконсульта за сумісництвом (а.с. 58). 16.02.2009 року, відповідно до наказу №14, було переукладено договір із ОСОБА_1 на трудовий договір за основним місцем роботи (а.с. 59).

22.02.2011 року, наказом начальника Новоград-Волинської КЕЧ району №28, ОСОБА_1 було звільнено з роботи за прогули за період з 14.02.2011 рік по 21.02.2011 рік (п. 4 ст. 20 КЗпП України) (а.с. 6). Відповідний запис було зроблено у трудовій книжці позивачки (а.с. 9). 03.03.2011 року, наказом № 34, на піставі листка непрацездатності, виданого на імя ОСОБА_1, наказ № 28 від 22.02.2011 року визнано незаконним та скасовано. Юрисконсульта ОСОБА_1 поновлено на посаді та наказано за дні вимушеного прогулу зробити відповідні розрахунки (а.с. 5,19).

26.04.2011 року, наказом начальника Новоград-Волинської КЕЧ району № 80, ОСОБА_1 звільнено за прогули за період з 04.03.2011 року по 26.04.2011 рік (п.4 ст. 40 КЗпП України) (а.с. 130-131).

Дослідивши вищевикладене та інші докази у справі, суд дійшов висновку відмовити позивачці за безпідставністю у задоволенні позовної вимоги щодо визнання наказу № 28 від 22.02.2011 року незаконним, оскільки відповідно до наказу від 03.03.2011 року № 34 позивачку поновлено на роботі та її порушене право відповідачем виправлено.

Ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

П. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України зазначає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Як зазначено вище, порушене право позивачки відповідачем відновлено, а тому позов в цій частині є безпідставним.

Крім цього, слід відмовити позивачці й у задоволенні позовної вимоги щодо визнання незаконними наказу № 34 від 03.03.2011 року про її поновлення на роботі. Посилання позивачки на той факт, що відповідач не вправі самостійно скасовувати власні накази є невірним. Прямої заборони власнику або уповноваженому ним органу скасувати попередній наказ про звільнення законом не передбачено. Існування такої заборони унеможливило б в добровільному порядку відновити порушене право потерпілої особи або унеможливить вирішення такого питання у досудовому порядку чи укладанням мирової угоди. Як вбачається з наказу № 34 від 03.03.2011 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді, наказ було видано до подання позову до суду, тобто до 09.03.2011 року. 03.03.2011 року працівниками Новоград-Волинської КЕЧ району ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було здійснено виїзд до місця проживання ОСОБА_1 з метою вручення останній копії наказу про її поновлення на роботі. Однак, як вбачається з доповідної записки (а.с. 32), та показів самих ОСОБА_4 і ОСОБА_5, які були допитані у якості свідків (а.с.70, 86), ОСОБА_1 на місці проживання не було, але копію наказу вони намагалися вручити чоловіку позивачки. За показами свідків, чоловік, після телефонної розмови з ОСОБА_1, яка відбулася при них, відмовився в отриманні копії наказу. Під час телефонної розмови ОСОБА_6 було повідомлено про її поновлення. Суд, взявши до уваги те, що свідки повідомлені про кримінальну відповідальність за неправдиве свідчення та те, що свідки приведені до присяги, приймає до уваги їх покази. Новоград-Волинським КЕЧ району вживались й інші заходи для повідомлення ОСОБА_1 про її поновлення. Так, 03.03.2011 року та 11.03.2011 року на адресу, яку зазначила ОСОБА_1, було надіслано копію наказу № 34 від 03.03.2011 року (а.с. 20, 21, 30, 31). Також, зазначений наказ № 34 від 03.03.2011 року про поновлення на роботі було вручено позивачці у попередньому судовому засіданні 30.03.2011 року, про що свідчить звукозапис судового засідання (12 хв. звукозапису від 30.03.2011 року), у якому також позивачка зазначила, що примирення можливе шляхом поновлення її на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу (13 хв. звукозапису від 30.03.2011 року). Посилання позивачки на Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року є безпідставним, оскільки регулює інші суспільно-правові відносини та застосовуватись як аналогія закону не може, оскільки трудові відносини чітко врегульовані іншим законодавством трудовим, та у даній ситуації такої аналогії не потребує. Щодо позовної вимоги про визнання незаконним наказу начальника Новоград-Волинської КЕЧ району № 80 від 26.02.2011 року судом вирішено відмовити з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1, дізнавшись про своє поновлення на роботі, не вийшла на роботу без поважних причин. Зазначає, що наказ № 34 від 03.03.2011 року про її поновлення є незаконним та справа щодо її поновлення знаходиться на розгляді в суді, а тому видавати наказ № 80 від 26.04.2011 року начальник Новоград-Волинської КЕЧ району не мав права. Крім цього зазначила, що при її повторному звільненні було порушено вимоги ст. 149 КЗпП України, зокрема не відібрано від неї письмових пояснень. Судом встановлено, що згідно табелів робочого часу за березень-квітень ОСОБА_1 на роботу не виходила (а.с. 146, 147). Доказів та пояснень на поважність причини невиходу на роботу як відповідачу так і у судовому засіданні не надала. З 04.03.2011 року по 26.04.2011 року ОСОБА_1 на робоче місце не зявлялась, про її поновлення була проінформована належним чином, у тому числі у судовому засіданні. Аналізуючи п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України можна зробити висновок, що прогулом вважається відсутність працівника на роботі протягом усього робочого дня або відсутність на роботі працівника протягом трьох годин як безперервно так і сумарно. Аналогічної думки дійшли і судді вищої судової інстанції у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року. Звільнення за цією підставою допускається лише в тому разі, якщо працівник скоїв прогул чи був відсутнім на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Оцінка причин як поважних здійснюється судом при розгляді спору про звільнення. Очевидно, поважними слід визнати такі причини, які виключають вину працівника. Однак, доказів на виключення вини позивачкою не надано, а тому звільнення є законним. Позовна вимога позивачки щодо зобовязання відповідача надати їй щорічну відпустку, на думку суду, є безпідставною з наступних причин. Як вбачається з матеріалів справи склалися відповідні графіки щорічних відпусток основного штату Новоград-Волинської КЕЧ району за 2010 та 2011 роки (а.с. 154, 155). Згідно зазначених графіків ОСОБА_1 планувала йти у відпустку у липні-серпні місяцях. Відповідно до заяви від 22.06.2010 року ОСОБА_1 просила надати відпустку у період з 01.07.2010 року по 11.07.2010 рік (а.с. 132). На зазначеній заяві проставлена резолюція «в наказ», що свідчить про погодження даної заяви. Також, позивачці, на її заяву (а.с. 134) надавалася щорічна відпустка у період з 29.12.2010 року по 31.12.2010 рік, про що є відповідний наказ (а.с. 153). Доказів про відмову у наданні їй відпусток позивачкою не надано.

Оскільки наказ Начальника Новоград-Волинської КЕЧ району № 80 від 26.04.2011 року про звільнення ОСОБА_1 судом визнано законним, то позовна вимога позивача щодо стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 22.02.2011 року по день ухвалення рішення є безпідставною. Однак, у судовому засіданні встановлено, що остаточний розрахунок з ОСОБА_1 було проведено не в день звільнення, а лише 28.10.2011 року. Остаточний розрахунок, за показами спеціаліста ОСОБА_7, було проведено лише 28.10.2011 року внаслідок невірного визначення середньої заробітної плати на дату звільнення ОСОБА_1 Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації проводяться в день звільнення . Ст. 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. П. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначає, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності своєї вини. П. 21 цього ж Пленуму зазначає, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, термін затримки повного розрахунку становить 128 днів. Тому 100 % середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 128 (кількість днів)*89,22 (середньоденна заробітна плата) (а.с. 156)) = 11420,16. Недоплачена сума при звільненні становить 183,78 грн. (а.с. 165), що у відсотковому відношенні до загальної суми розрахункових коштів, які повинні були сплатити ОСОБА_1 становить 26,96%: (100*183,78/(497,69+183,78)), де 183,78 сума доплачена ОСОБА_1 28.10.2011 року, 497, 68 сума виплачена при звільненні ОСОБА_1 у березні 2011 року (а.с. 84).

Отже, 11420,16 грн. = 100%. Х грн. = 26,96% Х = 11420,16*26,96/100 = 3078,87 грн.

Тому до стягнення на користь ОСОБА_1 підлягає 3078,87 грн., виходячи із часткового відношення заборгованості до середнього заробітку. Таку ж думку висвітлено в ухвалі апеляційного суду Житомирської області від 16.12.2010 року у справі № 22ц-7717. У разі відмовлення судом у задоволенні позовних вимог щодо: поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, надання щорічної відпустки, то і у задоволенні позовної вимоги у частині стягнення з відповідача моральної компенсації у сумі 67000 грн. також слід відмовити за безпідставністю. Ч. 3 ст. 235 КЗпП України передбачає, що у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобовязаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Як вбачається з копії трудової книжки ОСОБА_1 підставою для звільнення являється наказ № 28 від 22.02.2011 року та звільнена ОСОБА_1 від 22.02.2011 року. Однак, на час розгляду справи у суді наказ №28 від 22.02.2011 року скасовано, а ОСОБА_1 звільнена наказом № 80 від 26.04.2011 року та датою звільнення відповідно є 26.04.2011 року. Оскільки Новоград-Волинським КЕЧ району зазначені зміни внесено не було, тому суд вправі власним рішенням внести такі зміни до записів трудової книжки ОСОБА_1 Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 81, 88, 208, 209, 211-215, 367 ЦПК України, ст. 40, 116, 117, 235 КЗпП України, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Новоград-Волинського КЕЧ району про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, надання щорічної відпустки та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Новоград-Волинського КЕЧ району на користь ОСОБА_1 3078 грн. 87 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.04.2011 року по день фактичного розрахунку, 28.10.2011 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Змінити формулювання у трудовій книжці ОСОБА_1 у відповідності до Наказу начальника Новоград-Волинського КЕЧ району від 26.04.2011 року № 80 та зазначити дату звільнення 26.04.2011 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Вступна та резолютивна частини рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засідані 24.11.2011 року.

Повний текст рішення складено 29.11.2011 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Головуючий: О.М. Коцюба