АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2011 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Петренко І.О.

суддів Котушенко С.П, ОСОБА_2

при секретарі Солодовій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в тому числі в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_3 , в тому числі в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третя особа - Дніпропетровська міська рада, - про визнання права користування кімнатою у гуртожитку, зобов'язання відповідача видати належним чином оформлений ордер, зобов'язати відповідача укласти з типовий договір найму у запропонованій редакції, про покладання на Дніпропетровську міську раду обов'язоку засвідчити типовий договір найму, встановлення розміру та порядку оплати житлово-комунальних послуг за зобов'язання відповідача укласти договори про участь у витратах по утриманню будинку і при будинкової території, про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодною та гарячою водою, зобов'язання відповідача погодити тарифи з надання житлово-комунальних послуг,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2008 року ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах дружини ОСОБА_4, сина ОСОБА_5 звернувся з вище вказаним позовом до ОСОБА_7, третя особа Дніпропетровська міська рада посилаючись на те, що з 1990 року він зі своєю сім'єю зареєстровані у кімнаті 121 гуртожитку ВАТ «Дніпропетровський домобудівний комбінат № 2» за адресою пр.Кірова,107-Г у м. Дніпропетровську.

Після ліквідації ВАТ «Дніпропетровський домобудівний комбінат № 2» на підставі договору купівлі-продажу власником гуртожитку став відповідач. Після придбання будівлі , де розташований гуртожиток, відповідач всіляко намагається ущемляти права позивача: встановлює оплату за проживання на свій розсуд, відмовляється укласти договір найма з урахуванням тарифів встановлених законом.

Оскільки зміна власника не позбавляє права на житло, позивач просив суд визнати за його родиною право користування житловим приміщенням - кімнатами 121 у гуртожитку за адресою пр.Кірова,107-Г у м. Дніпропетровську, зобов'язати відповідача видати на родину позивача належним чином оформлений ордер, укласти з позивачем типовий договір найму у запропонованій позивачем редакції, покласти на Дніпропетровську міську раду обов'язок засвідчити типовий договір найму, встановити розмір та порядок оплати житлово-комунальних послуг за тарифами, встановленими для будинків державного житлового фонду.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2010 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення його позовних вимог, оскільки рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 подав заяву про відмову від позову в частині визнання права користування гуртожитком та видачі ордера на житло.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2011 року відмова ОСОБА_3 від вказаної частини позову прийнята, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2010 року в зазначеній частині скасовано, провадження у справі в даній частині закрито.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу частково з наступних підстав.

Встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що позивач, на підставі ордеру вселився в 1990 році з дружиною та сином в гуртожиток по пр.Кірова,107-Г у м. Дніпропетровську , який належав ВАТ «Дніпропетровський домобудівний комбінат №2», де до цього часу проживає в кімнаті №121.

На підставі договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2002 року, власником частини будівлі гуртожитку, в якій проживає позивач з сім"єю , став ОСОБА_7, правовий статус будівлі, як гуртожитку, не змінювався.

Між позивачем та власником гуртожитку - відповідачем у справі, було укладено договір найму житлового приміщення № 121 площею 18,5 кв. м. в зазначеному вище гуртожитку. Цей договір найму та користування житловими приміщеннями укладено на невизначений термін.

За змістом ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Звертаючись до суду із позовом про спонукання відповідача до укладення договорів найму житлового приміщення, про надання послуг з утримання будинків і споруд та при будинкових територій, про надання послуг теплопостачання, водопостачання й водовідведення та про зообов'язання відповідача належним чином погодити тарифи з житлово-комунальних послуг з належним органом місцевого самоврядування, ОСОБА_3 позовні вимоги не обґрунтував , не зазначив, які саме його права та інтереси порушено у зв'язку з відмовою відповідача укласти такі договори та не виклав обставини, якими це підтверджено.

Разом з тим, відповідно до ст. ст.128, 129 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку видається спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Права та обов'язки власника та мешканців гуртожитку визначені Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року №208, відповідно до п.14 якого вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера.

Згідно п.16 зазначеного Примірного положення громадяни, які проживають у гуртожитку, мають право користуватися приміщеннями культурно-побутового призначення, обладнанням, інвентарем гуртожитку та комунально-побутовими послугами.

Зазначені норми закону не передбачають укладення договорів найму житла з особами, які вселились на надану жилу площу в гуртожитку на підставі ордера.

З матеріалів справи вбачається, що після зміни власника гуртожитку, починаючи з 1 серпня 2003 року, між сторонами неодноразово укладалися договори оренди приміщення, договори найму.

Оскільки діючим законодавством не передбачений обов'язок власника приміщення укладати договори найму, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні даної частини позову.

Щодо вимог про укладення інших договорів, то відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» такі договори укладаються з виконавцями комунальних послуг. Відповідач не здійснює надання житлово-комунальних послуг мешканцям гуртожитку, а лише забезпечує експлуатацію гуртожитку на підставі укладених договорів з підприємствами - виробниками (виконавцями) комунальних послуг, тому суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні і цієї частини позову.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як власник приміщень та платник за договорами постачання комунальних послуг має право встановлювати плату мешканцям за фактично спожиті послуги та користування житловою площею.

З даним висновком погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч.1, 3 ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч.1 ст.820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за користування житлом, плата, встановлена у договорі, не може перевищувати цього розміру.

Таким чином, відповідач, як власник житла, може встановлювати розмір плати за користування житлом, але цей розмір не може перевищувати максимальний розмір, якщо він встановлений законом.

Питання встановлення розміру та порядку оплати житлово-комунальних послуг за тарифами, встановленими для будинків державного фонду та гуртожитків регулюються відповідним законодавством, зокрема, Законом України «Про ціни та ціноутворення», Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», постановами Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, від 20 травня 2009 року №529 та іншими нормативними актами і до компетенції суду не відносяться.

Крім того, порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року №529, визначає механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (далі - послуги) і поширюється на суб'єктів господарювання всіх форм власності, які надають послуги (далі - виконавці), суб'єктів господарювання всіх форм власності, що спеціалізуються на виконанні окремих послуг, на умовах субпідрядних договорів з виконавцями (далі - субпідрядники), органи місцевого самоврядування, власників житлових будинків (гуртожитків), власників (наймачів) квартир (житлових приміщень у гуртожитках), власників нежитлових приміщень у житлових будинках (гуртожитках).

Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, регулюють відносини між суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі - послуги).

Таким чином, вимоги позивача зобов'язати відповідача належним чином погодити тарифи з житлово-комунальних послуг з належним органом місцевого самоврядування - виконкомом Дніпропетровської міської ради, у відповідності з Порядками та Тарифами сплати громадянами, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відокремленому користуванні, таких послуг не ґрунтуються на законі.

Враховуючи те, що суд першої інстанції не взяв до уваги наведені обставини та норми закону, що регулюють встановлені правовідносини, висновки суду протирічать матеріалам справи, постановлене судове рішення, на підставі п.3,4 ст.309 ЦПК України, підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позову, а апеляційна скарга позивача - частковому задоволенню.

Окрім того , як вбачається з матеріалів справи ,позивач звернувся до суду с позовом в тому числі в інтересах членів родини - дружини ОСОБА_4.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

З урахуванням того, що ОСОБА_4 не надавала позивачу повноважень щодо звернення до суду від її імені та на ведення справи, судова колегія вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 підлягає скасуванню з залишенням позовної заяви в цій частині без розгляду.

Керуючись ч. 1 ст. 218 ст.ст.207, 307, 309,313,316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, в тому числі в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2010 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, в інтересах ОСОБА_4 - скасувати та позовну заяву в цій частині залишити без розгляду.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2010 року в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову щодо зобов'язання укласти договір найму змінити відповідно з даним рішенням.

В іншій частині рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів.

Судді