АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-623/11 Головуючий у 1-й інстанції Зоріна Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2011 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Гальонкіна С.А.,

Суддів: Корнієнка В.І., Дорош А.І.,

при секретарі: Коротун І.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчук Полтавської області від 8 грудня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитних договорів.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчук Полтавської області від 8 грудня 2010 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитних договорів відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій прохає рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення щодо задовольнити позовних вимог.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, підстав для задоволення скарги не знаходить.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційний скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, 22 квітня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір за номером 500106433, за умовами якого банк надав останньому в кредит грошові кошти в сумі 5929,40 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту 22 квітня 2011 року.

Пунктом 3 кредитного договору передбачено, що процентна ставка за договором складає 19,99 % річних.

Згідно пункту 6 кредитного договору всі відносини між позичальником та банком регулюються Загальними умовами кредитування фізичних осіб в закритому акціонерному товаристві «Альфа-Банк», затвердженими Наказом ЗАТ «Альфа-Банк» № 825 від 18 жовтня 2007 року , з якими позичальник ознайомлений 22 квітня 2008 року.

18 березня 2009 року між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 490142798, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 43098 грн. 08 коп., а позичальник зобовязався своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом в розмірі 0,01 % річних з остаточним терміном повернення кредиту не пізніше 18 березня 2019 року.

Згідно пункту 1.2 вказаного кредитного договору кредит надається шляхом перерахування кредитних коштів в сумі 43098 грн. 08 коп. на рахунок клієнта, відкритий для зарахування коштів на повернення заборгованості за кредитним договором № 500106433, укладений між позичальником та банком.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено підстави недійсності правочину, зокрема недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно вимог частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин можу бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 533 Цивільного кодексу України передбачено, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями.

Таким чином місцевим судом вірно зазначено, що відповідач, як банківська установа, що отримала генеральну ліцензію Національного банку України, мав право, відповідно до законодавства, надавати кредити, повергати їх та отримувати плату за користування кредитними коштами (проценти) в іноземній валюті.

Окрім того, позивач ОСОБА_2, отримавши 22 квітня 2008 року кредит в іноземній валюті, здійснював його погашення та сплачував відсотки за користування кредитними коштами, що свідчить про визнання ним умов кредитного договору.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Разом з тим, вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сфери її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Згідно ст. 192 Цивільного кодексу України, законним платіжним засобом обовязковим для приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом.

Таким чином, відповідно до законодавства, українська гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак в той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини в сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1999 року зі змінами та доповненнями.

Відповідно до статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у томі числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії.

Стаття 2 цього Закону визначає банківський кредит як будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь - яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Відповідно до цієї ж статті Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що кошти - це гроші в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Таким чином, законодавство України чітко визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити та бути субєктом кредитних зобовязань. Спеціальне законодавство в сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті.

Згідно частини 1 статті 19-Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії.

Всі банківські операції, зазначені в статті 47 вказаного вище Закону здійснюються за відповідним дозвільним режимом їх здійснення, які розподіляються на 2 групи: банківські операції, які здійснюються банком на підставі банківської ліцензії та операції, які можуть здійснюватися банками за умови отримання письмового дозволу Національного банку України.

Операції з валютними цінностями здійснюються банками на підставі банківської ліцензії та дозволу на здійснення такого виду операцій.

За змістом Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» надання кредитів в іноземній валюті відноситься до валютних операцій.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківська ліцензія - це документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність.

Відповідно до пункту 1.2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій , затвердженого Постановою НБУ № 275 від 17 липня 2001 року, письмовий дозвіл Національного банку України - документ, який видає Національний банк України у порядку і на умовах, визначених Законом України «Про банки і банківську діяльність» та цим Положенням, на підставі якого банки мають право здійснювати окремі операції, передбачені статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Відповідно до статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції Перелік валютних операцій, для здійснення яких необхідна індивідуальна ліцензія Національного банку України, наданий у статті 4 вказаного вище Декрету.

Генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Пункт «в» частини 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» передбачає вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Виходячи з наведеного, індивідуальна ліцензія на проведення вказаних операцій необхідна лише в тому випадку, якщо терміни в суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, на даний час чинним законодавством не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Вказана обставина, з огляду на відсилочний характер норми Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, повязані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Вимогами пункту «г» частини 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» порядок і терміни видачі ліцензій, перелік документів, необхідних для одержання ліцензій, а також підстави для відмови у видачі ліцензій визначаються Національним банком України.

Згідно статті 11 Декрету Національний банк України видає в межах, передбачених цим Декретом обовязкові для виконання нормативні акти щодо здійснення операцій на валютному ринку України.

Відповідно до статті 44 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк України діє як уповноважена державна установа при застосування законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль.

На виконання вказаних вище повноважень Національним банком України прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використанні іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене Постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483.

У пункті 1.5 Положення визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Виходячи з наведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за кредитом не потребує індивідуальної ліцензії.

Такою ж є правова позиція Національного банку України, оприлюднена ним у листі від 7 грудня 2009 року за номером 13-210/7871-22612 «Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті», адресованому територіальним управлінням Національного банку України, банкам України, їх філіям, Асоціації українських банків.

Як вбачається з банківської ліцензії за номером 61, виданої 3 грудня 2001 року Національним банком України, закритому акціонерному товариству «Альфа-Банк», дана юридична особа має право на здійснення банківських операції, передбачених частиною 1 та пунктами 5-11 частини 2 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Окрім того, 3 грудня 2001 року Національним банком України було видано дозвіл за номером 61-3 на право здійснення закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» банківських операцій, в тому числі й операції з валютними цінностями.

Таким чином, суд прийшов до вірного висновку, що на момент укладення спірного правочину відповідач мав усі необхідні дозвільні документи для здійснення операцій з валютними цінностями, а відтак, і відсутні законні підстави для визнання кредитного договору недійсним, як такого, що вчинений банком без відповідного дозволу (ліцензії).

Твердження ОСОБА_2 щодо покладення на нього ризику знецінення національної валюти при укладенні спірного договору спростовуються наступним.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється та оприлюднюється Національним банком України.

Частиною 1 статті 8 Декрету Кабінеті Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 496 від 12 листопада 2003 року, визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно.

Таким чином стабільність курсу гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, законодавчо не закріплена.

Отже, при укладенні кредитного договору в іноземній валюті (доларах США) та беручи на себе зобовязання щодо погашення цього кредиту протягом досить тривалого часу, позивач усвідомлював, що курс національної валюти до долара США не є незмінним протягом цих років.

Тому він повинен був передбачати та врахувати підвищення валютного ризику за цим кредитним договором. В можливості отримати кредит в національній валюті позивач не був обмежений, що вірно зазначено районним судом при ухваленні оскаржуваного рішення.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Ухвалене судом рішення є законним, обґрунтованим і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчук Полтавської області від 8 грудня 2010 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановления та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя: С.А. Гальонкін

Судді: В.І. Корнієнко

ОСОБА_3

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1