МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ____________
Справа № 1519/2-2045/11р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2011 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.

при секретарі - Луньовій В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, за участю представника прокуратури Малиновського району м. Одеси, в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, про розірвання та припинення договору довічного утримання,

встановив:

У жовтні 2010р. ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 03 липня 2006р. між нею та ОСОБА_5 був укладений договір довічного утримання, на підставі якого позивачка передала ОСОБА_5 у власність Ѕ частину житлового будинку №37 по вул. Щорса в м. Одесі. Відповідно до договору остання зобовязувалась довічно повністю утримувати позивачку, а саме: забезпечувати її продуктами харчування, одягом, ліками та необхідною допомогою, зберігаючи в її безкоштовному довічному користуванні зазначену в договорі частину житлового будинку. Вартість матеріального забезпечення сторонами була встановлена в розмірі 500,00 грн. на місяць з урахуванням інфляції та індексації. Після реєстрації вказаного договору в КП «ОМБТІтаРОН»ОСОБА_5 зареєструвала у належному її будинку свого чоловіка ОСОБА_2 та неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

08 травня 2007р. ОСОБА_5 померла. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді Ѕ частини житлового будинку №37 по вул. Щорса в м. Одесі. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 є: чоловік померлої та її діти, які проживали та проживають в зазначеному будинку але в нотаріальну контору з заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом не зверталися. Позивачка вважає, що так як ОСОБА_2 не отримав свідоцтва про право на спадщину, то він не має наміру приймати на себе зобовязання по довічному її отриманню. Крім того зазначає, що ОСОБА_2 не заперечує проти розірвання договору довічного утримання від 03.07.2006р. При зверненні позивачки до нотаріальної контори з приводу розірвання договору довічного утримання, нотаріусом її було відмовлено та запропоновано звернутися до суду.

З підстав викладеного, позивачка просила суд розірвати договір довічного утримання від 03.07.2006р.

Ухвалою суду від 02 листопада 2010р. до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, були залучені: орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради та ОСОБА_3

17 листопада 2010р. позивачка надала до суду заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просила суд припинити договір довічного утримання від 03.07.2006р., який був укладений між нею та ОСОБА_5 При цьому до участі у справі в якості співвідповідача була залучена ОСОБА_3 (а.с.)

Ухвалою суду від 10 березня 2011р. за заявою першого заступника прокурора Малиновського району м. Одеси від 03 березня 2011р. до участі у справі для представництва інтересів неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 був залучений представник прокуратури Малиновського району м. Одеси

Позивачка та її представник у судовому засіданні позов підтримали та просили суд ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі, так як вважають що прийняли спадщину після смерті спадкоємця і продовжують виконувати умови договору довічного утримання, який був укладений між позивачкою та ОСОБА_5 Зазначили, що відповідно до умов вказаного договору, щомісячно сплачують позивачці вартість матеріального забезпечення в розмірі 700,00 грн.

Представник орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі.

Представник прокуратури Малиновського району м. Одеси, діюча в інтересах неповнолітній ОСОБА_4, позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом третім главою 57 книги пятої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

Судом встановлено, що 03 липня 2006р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був укладений договір довічного утримання, на підставі якого ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_5 прийняла у власність Ѕ частину житлового будинку №37, який розташований по вул. Щорса в м. Одесі

Згідно ст.ст. 744, 751 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.

За вказаним договором ОСОБА_5 зобовязувалась довічно повністю утримувати ОСОБА_1, а саме: забезпечувати її продуктами харчування, одягом, ліками та необхідною допомогою, зберігаючи в її безкоштовному довічному користуванні зазначену в договорі частину житлового будинку. Вартість матеріального забезпечення сторонами була встановлена в розмірі 500,00 грн. на місяць з урахуванням інфляції та індексації.

01 серпня 2007р. право власності ОСОБА_5 на вказаний будинок було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» під №9004 в нк.147 до -40

Встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилася донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.).

Крім того, від першого шлюбу у ОСОБА_5 є друга донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2

Встановлено, що 08 травня 2007р. ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть

Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді Ѕ частини житлового будинку №37 по вул. Щорса в м. Одесі.

Спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 є: її чоловік ОСОБА_2, з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі, та її діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Спадкова справа після смерті ОСОБА_5, не відкривалась, що підтверджується листом Першої одеської державної нотаріальної контори від 03 листопада 2010р. (а.с.).

Судом встановлено, що на час відкриття спадщини доньки померлої: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, були неповнолітніми та разом з ОСОБА_2 проживали та були зареєстровані у житловому будинку №37 по вул. Щорса в м. Одесі.

Отже, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відповідно до ч.ч.3,4 ст.1268 ЦК України прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5, але в нотаріальну контору за отриманням свідоцтва про право на спадщину не зверталися.

Відповідно до ч.3,4 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким , що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Батьки, опікун відповідно до ч.4 ст.1273 ЦК України можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування.

Встановлено, що ніхто із вказаних спадкоємців від спадщини не відмовлялися, у тому числі і ОСОБА_2, якому орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради дозвіл на відмову від прийняття спадщини, належної малолітній ОСОБА_4, не давав.

Таким чином суд вважає, що вказані особи прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 і спадкове майно належить їм на праві власності з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 757 ЦК України обовязки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем. Якщо у набувача немає спадкоємців або вони відмовилися від прийняття майна, переданого відчужувачем, відчужувач набуває право власності на це майно. У цьому разі договір довічного утримання припиняється.

У судовому засіданні позивачка наполягала на задоволенні позову але не заперечувала та підтвердила факт того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щомісяця надають її матеріальне забезпечення в розмірі 700,00грн., однак вважає, що дані кошти вони сплачують за користування житловою площею як квартиранти. Вважає, що вони повинні надавати її матеріальну допомогу та сплачувати в більшому розмірі, але при цьому позивачка не вказувала вартість допомоги, яку повинні сплачувати її відповідачі.

Оскільки зазначені обставини були підтверджені та визнані позивачкою, суд вважає, що зазначені обставини у відповідності до п.1 ст. 61 ЦПК України є доведеними та не підлягають додатковому доказуванню.

Крім того, позивачка зобовязувалася після повернення її будинку не виселяти відповідачів та малолітню дитину. На підтвердження своїх намірів надала суду рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20.05.2010р. про виселення ОСОБА_2.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснили, що після смерті ОСОБА_5 вони всі проживали разом. ОСОБА_2, у якого на руках залишилася двоє неповнолітніх дітей, продовжував надавати позивачці відповідно до договору як матеріальну, так і фізичну допомогу, так як не міг сплачувати повністю всю суму матеріальної допомоги. Після того, як ОСОБА_3 влаштувалася на роботу, то саме вона надає позивачці матеріальну допомогу в розмірі 700,00 грн., а відповідач надає фізичну допомогу. Крім того, відповідачі не заперечували проти того, що на даний час у них є заборгованість по сплаті комунальних платежів, але вони поступово її сплачують.

Отже, після смерті ОСОБА_5, її спадкоємці, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 взяли на себе зобовязання відповідно до договору довічного утримання.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Суд вважає, що позивачка не надала суду доказів істотного порушення договору зі сторони відповідачів, внаслідок чого вона була позбавлена того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідачі виконують всі умови договору довічного утримання, тому суд дійшов до висновку, що позов позивачки про розірвання та припинення договору довічного утримання є необґрунтованим і тому в його задоволенні слід відмовити у повному обсязі.

Перехід обовязків після смерті ОСОБА_5 має кваліфікуватися як заміна боржника у зобовязанні (переведення боргу).

Тобто, відповідно до ст. 522 ЦК України новий боржник у зобовязанні має право висунути проти вимоги кредитора всі заперечення, що ґрунтуються на відносинах між кредитором і первісним боржником.

Тому не визнання відповідачами позову і їх заперечення, в даному випадку відповідають вимогам закону.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Позивачкою при зверненні до суду повністю сплачений судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду справи.

Керуючись ст. 522, 651, 755,757, 1220, 1261, 1268 ЦК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 10, 11,209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, за участю представника прокуратури Малиновського району м. Одеси, в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, про розірвання та припинення договору довічного утримання, відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: О.М. Сегеда