АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія №26 (4) інстанції - Кулігіна Т. Д.
Доповідач - Митрофанова Л. В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМУКРАЇНИ

30 серпня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Митрофанової Л. В.

суддів - Соколан Н.О., Савіної Г. О.

при секретарі - Євтодій К. С.

за участю: позивача ОСОБА_2,

представника Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" - Коломоєць Ольги Георгіївни,

представника Публічного акціонерного товариства "Центральний гірничозбагачувальний комбінат" - Руденка Іллі Володимировича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" та Публічного акціонерного товариства "Центральний гірничозбагачувальний комбінат" на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13 липня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат", Публічного акціонерного товариства "Центральний гірничозбагачувальний комбінат", третя особа - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області про стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Відкритого акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», яке в подальшому змінило свою назву на Публічне акціонерне товариство "Криворізький залізорудний комбінат", (надалі - ВАТ «Кривбасзалізрудком») та до Відкритого акціонерного товариства "Центральний гірничозбагачувальний комбінат", яке в подальшому змінило свою назву на Публічне акціонерне товариство "Центральний гірничозбагачувальний комбінат" (надалі - ПАТ «ЦГЗК»), про відшкодування моральної шкоди, і просив стягнути з відповідачів на свою користь по 88 800 грн. з кожного у зв'язку з ушкодженням здоров'я, завданого внаслідок професійного захворювання під час роботи на підприємствах відповідачів.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13 липня 2011 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_2 15 000 грн., без урахування утримання податків з фізичних осіб. Стягнуто з ПАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_2 10 000 грн., без урахування утримання податків з фізичних осіб.

В апеляційній скарзі ПАТ «Кривбасзалізрудком» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог до ПАТ «Кривбасзалізрудком», оскільки вважає рішення є незаконним та необґрунтованим; факт втрати професійної працездатності було встановлено позивачу ще у 1998 році, коли обов'язок роботодавця щодо відшкодування моральної шкоди внаслідок професійного захворювання ще не було встановлено законодавством; судом не встановлено факту спричинення моральної шкоди і не проведено медико-соціальної експертизи для встановлення факту отримання такої шкоди; актами розслідування нещасного випадку від 06.07.1998 року та від 02.09.1998 року встановлена лише вина у виникненні професійного захворювання, а не спричинення моральних страждань; позивач посилається на погіршення слуху як на причину моральних страждань, однак це не пов'язано із його професійним захворюванням; відповідач не є правонаступником ш. «Саксагань» та ш. «Гігант», де працював позивач; позивач свідомо погодився на роботу у шкідливих умовах праці; не була застосована позовна давність 3 місяці

В апеляційній скарзі ПАТ «ЦГЗК» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог до ПАТ «ЦГЗК», оскільки вважає рішення є незаконним та необґрунтованим; судом першої інстанції не з'ясовано, що з 07.07.1982 року по 16.08.1991 року та з 01.01.1999 року по 17.01.2000 року позивач працював на ш. «Орджонікідзе», яка на той момент належала не ПАТ «ЦГЗК», а ПАТ «Кривбасзалізрудком», і ця обставина не прийнята до уваги під час визначення частини вини кожного з відповідачів; суд першої інстанції неправомірно послався на ст. 153, 237-1 КЗпП, оскільки позивач добровільно погодився на виконання робіт у шкідливих умовах праці, і такі роботи законодавчо дозволені; факту спричинення моральної шкоди не було встановлено; не проведено медико-соціальної експертизи для встановлення факту отримання такої шкоди; потреба у лікуванні як підстава для задоволення позову не може бути прийнята до уваги, оскільки такі витрати відшкодовуються позивачу за рахунок коштів Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області про стягнення моральної шкоди.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ПАТ «Кривбасзалізрудком» та ПАТ «ЦГЗК» підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 1976 року по 2000 роки працював на різних посадах в умовах несприятливого мікроклімату та важкої фізичної праці на шахах «ім. Орджонікідзе», «Октябрська», «Саксагань», «Гігант» підприємств, правонаступниками яких є ПАТ «Кривбасзалізрудком» та ПАТ «ЦГЗК».

Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 06.07.1998 року встановлена причина зазначеного професійного захворювання - тривала робота в умовах несприятливого мікроклімату.

Висновком ВТЕК від 03.08.1998 року позивачу було первинно встановлено втрату професійної працездатності внаслідок професійного захворювання в розмірі 25% без становлення ступеню інвалідності.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 та стягуючи на його користь з відповідачів моральну шкоду, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 237-1 КЗпП України в редакції від 13 січня 2000 року та ст. 1167 ЦК України й виходив з обов'язку відповідача її відшкодувати.

Однак з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися.

Так, відповідно до ст. 214 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Порядок та умови відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові внаслідок небезпечних або шкідливі умови праці були визначені нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме: ст. 12 Закону України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 (далі - Правила).

Статтею 12 Закону України «Про охорону праці» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Покладення обов'язку з відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, на власника підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган передбачалося й Правилами.

Дослідивши надані докази, а саме: акт розслідування хронічного професійного захворювання від 06.07.1998 року (а.с. 4), яким встановлено, що професійне захворювання отримано позивачем внаслідок тривалої його роботи в умовах несприятливого мікроклімату; висновок ВТЕК від 09.08.1998 року про встановлення ОСОБА_2 первинно втрати професійної працездатності в розмірі 25%, а також виходячи з того, що мав місце факт заподіяння моральної шкоди позивачу, оскільки він змушений проходити амбулаторний та стаціонарний курс лікування, переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя, суд першої інстанції правильно визначив, що саме ПАТ «Кривбасзалізрудком» та ПАТ «ЦГЗК», які є правонаступниками підприємств, на яких працював позивач, й які заподіяли йому моральну шкоду, повинні було її відшкодувати.

Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції, визначившись з характером спірних правовідносин, дійшов помилкового висновку про їх врегулювання у відповідності до положень ч.2 ст. 237-1 КЗпП України в редакції від 13 січня 2000 року та ст. 1167 ЦК України в редакції 2003 року, які набрали чинності тільки після виникнення спірних правовідносин.

При цьому, жодна з норм діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства судом першої інстанції до їх врегулювання застосована не була.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» № 4 від 31.03.1995 року передбачено, що до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках передбачених трудовим законодавством застосовується строк позовної давності в три місяці (ст.233 КЗпП України).

При цьому, п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що, встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, право на відшкодування моральної шкоди у ОСОБА_2 виникло з моменту первинного встановлення йому ступеня стійкої втрати професійної працездатності - 03.08.1998 року і саме з цього моменту він мав право звернутися з вимогою про відшкодування моральної шкоди.

Порядок відшкодування моральної шкоди передбачено п. 11 Правил, в якому зазначено, що моральна шкода відшкодовується власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом за умови звернення потерпілого з заявою про відшкодування такої шкоди.

Доказів в підтвердження факту звернення ОСОБА_2 із заявою про відшкодування моральної шкоди до ПАТ «Кривбасзалізрудком» та ПАТ «ЦГЗК», позивачем суду апеляційної інстанції не надано.

З позовом про відшкодування моральної шкоди позивач до суду першої інстанції звернувся 27.10.2010 року (а.с. 1), тобто з порушенням строку, передбаченого законом й питання про його поновлення перед судом не ставив.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення відповідно до вимог ч. 2,3 ст. 309 ЦПК України про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, ч.2,3 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" та Публічного акціонерного товариства "Центральний гірничозбагачувальний комбінат" задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13 липня 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат", Публічного акціонерного товариства "Центральний гірничозбагачувальний комбінат", третя особа - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області про стягнення моральної шкоди.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: