Головуючий 1 інст. Нікуліна Л.П.
Доповідач Карімова Л.В.
Справа 22ц 1986/ 2011 р.
Категорія- договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого Карімової Л.В.,

суддів: Зазулинської Т.П.

ОСОБА_1,

при секретарі Коршун І.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 липня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу і пені за договорами позики.

Посилалася на те, що 15 вересня 2008 року відповідач ОСОБА_2 взяла у неї в борг 51 750 грн. строком на один місяць, тобто до 15жовтня 2008 року.

Крім того, 16 вересня 2008 року ОСОБА_2 взяла у неї в борг грошові кошти в сумі 39 193 грн., які зобовязалася повернути 16 жовтня 2008 року.

В пункті 6 кожного з вказаних договорів позики вони обумовили, що у разі невиконання умов договорів позивальником ОСОБА_2 до визначеного за договором строку, остання зобовязана сплатити пеню в розмірі 1% від суми позики за кожний день прострочки.

Однак у зазначені строки відповідачка борг не повернула, посилаючись на відсутність грошей.

Подалі 02.02.2010 року ОСОБА_3 уточнила свій позов і просила стягнути на її користь з ОСОБА_2 борг за договорами позики в сумі 90 943 грн. та пеню за прострочення боргових зобовязань за цими договорами в сумі 431 587, 32 грн.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 02.02.2010 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08.04.2010 року вказане заочне рішення скасовано за заявою відповідача ОСОБА_2 і справу призначено до розгляду у судовому засіданні.

При подальшому розгляді справи відповідач ОСОБА_2 позов визнала частково, посилаючись на те, що вона позичила у ОСОБА_4 грошові кошти, зазначені в договорах позики з урахуванням процентів за користування ними. Однак вважала. що позивачка не має права витребувати з неї пеню.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 липня 2010 року позов ОСОБА_3 задоволено: на її користь стягнуто з ОСОБА_2 борг за договорами позики від 15.09.2008 року та від 16.09. 2008 року в сумі 90 943 грн. та пеню за порушення строку повернення грошових коштів за цими договорами в сумі 431 587 грн.

Ухвалою цього ж суду від 01 лютого 2011 року виправлені описки в зазначене судове рішення (а.с. 86).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 липня 2010 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково, стягнувши на користь позивачки 50 000 грн. за договором позики від 15.09.2008 року та 35 000 грн. за договором позики від 16.09.2008 року.

Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскільки судом не враховано, що зазначення в договорах позики повернення нею грошових коштів з нарахуванням 1% щоденних відсотків від суми позики суперечить нормам цивільного законодавства, тому такі умови договору є незаконними і свідчать про можливість збагачення кредитора за рахунок боржника.

Крім того, стягуючи пеню у визначеному в рішенні розмірі, суд не навів при цьому своїх розрахунків.

Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до вимог ч.1 ст. 1046 та ч.2 ст. 1047 ЦК України між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 15.09 2008 року та 16.09.20008 року були укладені в письмовій формі договори позики відповідно на суму 51 750 грн. та 39 193 грн. строком на один місяць.

В пункті 6 кожного з вказаних договорів позики сторони обумовили, що у разі невиконання умов договорів позивальником ОСОБА_2 до визначеного за договором строку, остання зобовязана сплатити пеню в розмірі 1% від суми позики за кожний день прострочки.

Зазначені договори позики без застережень підписали сторони цього договору.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачка ОСОБА_2 не виконала у зазначений строк свого зобовязання по повернення боргу в установлений строк, суму боргу та пені слід стягнути з неї згідно вимог ст.ст. 625, 1048, 1049 ЦК України.

Між тим судова колегія не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не у повному обсязі відповідає вимогам зазначених ним норм матеріального права та дослідженим матеріалам справи.

Як зазначала в своєму позові ОСОБА_3 та підтверджувала при розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції вона просила стягнути з ОСОБА_2 суму боргу та пеню у розмірах, передбачених цими договорами, які не оспорені відповідачкою ОСОБА_2 та не визнані в установленому законом порядку недійсними.

Ці обставини не оспорювала й у суді апеляційної інстанції й відповідач ОСОБА_2

Тому зазначення в договорах позики суми боргу з урахуванням процентів за користування грошима відповідає вимогам ст.ст.536, 625 та ч.1 ст. 1048 ЦК України, а доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що вона отримала від ОСОБА_3 гроші в сумі 50 000 грн. та 35 000 грн., які й повинна повернути позивачці, є безпідставними.

Як вбачається з п. 6 договорів позики від 15.09.2008 р. та від 16.09.2008 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 обумовили забезпечення своєчасного виконання боргових зобовязань неустойкою, що не суперечить вимогам ст.ст. 549,550 ЦК України.

Оскільки ОСОБА_2 порушила взяті на себе зобовязання за вказаними договорами позики, вона відповідно до ст.ст. 611,614 ЦК України повинна сплатити кредитору ОСОБА_3 пеню, обумовлену договорами позики, за весь час прострочення зобовязання, розмір якої розрахований районним судом правильно.

При цьому судом першої інстанції враховані й вимоги ст.. 258 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 звернулася до суду до спливу строку позовної давності.

Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України суд вправі зменшити розмір неустойки , якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин. які мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що стягнутий судом першої інстанції на користь ОСОБА_3 розмір неустойки значно перевищує розбір боргу ОСОБА_2, яка зазнала істотного погіршення майнового стану (що не заперечувалося й позивачкою при розгляді справи), і страждає на тяжкі захворювання, що підтверджується витягами з історії хвороби ОСОБА_2

За таких обставин судова колегія вважає за можливе зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 з 431 587 гривень до 90 943 гривень, змінивши рішення суду та задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині частково.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313-314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Змінити рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 липня 2010 року, зменшивши стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 пені за порушення строку повернення грошових коштів за договорами позики від 15 вересня 2008 року та від 16 вересня 2008 року з 431 587 ( чотириста тридцять одна тисяча пятсот вісімдесят сім) грн.. до 90 943 ( девяносто тисяч девятсот сорок три) гривні.

В іншій частині рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 липня 2010 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

Копія вірна, суддя: