АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2011 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого Каратаєвої Л.О.

Суддів Чубукова О.П., Михайловської С.Ю.

При секретарі Керімовій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки, -

ВСТАНОВИЛА:

09 червня 2011 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено заочне рішення, яким задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки.

Поділено спільне майно подружжя, виділено ОСОБА_3 1/2 частину земельної ділянки та ? частину розташованого на ній домоволодіння № 3 по пров.Конюхова у м. Дніпропетровську.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину домоволодіння № 3, що знаходиться за адресою пров. Конюхова у м. Дніпропетровськ та на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою м. Дніпропетровськ пров. Конюхова буд. 3, яка згідно державного акту про право власності на земельну ділянку за № 87 виданого 01.02.2008 року за кадастровим номером :07:012:0005 належить ОСОБА_2

Припинено право власності ОСОБА_2 та скасовано державну реєстрацію на 1/2 частину земельної ділянки за кадастровим номером :07:012:0005 та на 1/2 частину розташованого на ній домоволодіння № 3 про провулку Конюхова у м. Дніпропетровську.

Не погодившись з вказаним заочним рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення скасувати та в позові відмовити.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Вказані вимоги ЦПК України суд першої інстанції не врахував.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.309 ЦПК підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.02.1976 р. по 10.06.2009 р., що підтверджується свідоцтвами про укладання шлюбу та розірвання шлюбу (а.с.7-8). Під час шлюбу ОСОБА_2 було придбано незавершений будівництвом житловий будинок, готовністю 57%, який у подальшому було добудовано. Також під час шлюбу відповідачкою було приватизовано земельну ділянку.

Пославшись на положення ч.1 ст.60, ч.1 ст.70 СК, суд першої інстанції визнав будинок та земельну ділянку спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає розподілу між ними.

Але з вказаними висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, будь-які докази того, що будинок добудований, прийнятий в експлуатацію та на нього визнано право власності відсутні.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Разом із тим ч.3 та 4 ст. 375 ЦК України передбачено, що право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються ст. 376 цього Кодексу.

Згідно з ч.1та 2 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Статтею 376 ЦК України також визначені певні правила, за якими можливе визнання за особою права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Таким чином, правовий статус спірного будинку є невизначеним, тому звернення ОСОБА_3 з позовними вимогами про його розподіл та визнання права власності на 1/2 частину є передчасними та задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, то як вбачається з матеріалів справи (а.с.66) та не оспорюється сторонами, а тому не підлягає доказуванню, відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК, спірна земельна ділянка була приватизована відповідачкою 01.02.2008 р.

Відповідно до п.«в» ч.1 ст.81, ч.2, 3 ст.116 ЗК України набуття права власності на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Земельна ділянка, право власності на яку набуто шляхом приватизації, є особистою приватною власністю того з подружжя, кому вона безоплатно передана у власність та не є спільною сумісною власністю подружжя.

Частина 5 ст.61 СК на спірні правовідносини не розповсюджується, оскільки на час приватизації спірної земельної ділянки не існувала.

Таким чином, позовні вимоги щодо визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою м. Дніпропетровськ пров. Конюхова буд. 3, є необґрунтованими.

За таких обставин, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції є таким, що підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 307,309, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2011 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: