АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2011 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Петренко І.О.

суддів - Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі - Солодовій І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпроенергокомплект» про стягнення не отриманих витрат на відрядження, заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та моральної шкоди та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпроенергокомплект» до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на поховання,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2008 року позивачка звернулася до суду з позовом, та з урахуванням уточнених вимог просила ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь витрати на відрядження в сумі 10 787,21 грн., грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 907,66 грн. та моральну шкоду в сумі 5 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачка вказувала на те, що у квітні 2005 року ОСОБА_3 уклав трудову угоду з відповідачем , відповідно до якої він приймався на роботу на об'єкт АЕС «Бушер», Ісламської ОСОБА_4 на посаду слюсара-монтажника 5 розряду. Відповідач зобов'язався сплачувати йому заробітну плату в сумі 400 грн., а також витрати на відрядження в сумі 5300 грн. на місяць. 25 квітня 2005 року її чоловік виїхав з м. Дніпропетровська до Москви, і звідтіля 26 квітня 2005 року до ОСОБА_4, що підтверджується відповідними квитками. Приступив він до виконання своїх обов'язків з травня 2005 року і пропрацював до 10 лютого 2006 року. 10 лютого 2006 року ОСОБА_5 помер. Його заробітну плату перераховували на рахунок відкритий на його ж ім'я в ПАТ КБ «ПриватБанк». Їй невідомо чи була виплачена йому вся заробітна плата чи ні. Витрати на відрядження ОСОБА_3 виплачені не були. Після його смерті 14 лютого 2006 року їй видали тільки 5000 грн.

04 серпня 2008 року вона звернулася до відповідача про виплату їй витрат на відрядження, які не отримав її померлий чоловік, відповідно до трудової угоди. Вказану заяву у неї не прийняли та запропонували їй переписати заяву і зазначити номер рахунку , на який перераховувати не отримані її чоловіком кошти. 05 серпня 2008 року вона знову звернулася до відповідача та подала аналогічну заяву, в якій зазначила номер рахунку та номер картки. 07 серпня 2008 року відповідачем на зазначену картку було перераховано23 901,75 грн. 12 серпня 2008 року позивачка написала знову заяву про видачу розрахунку грошових коштів, які підлягають виплаті ОСОБА_3, на яку відповіді так і не отримала.

07 грудня 2009 року ТОВ «Дніпроенергокомплект» звернулося до ОСОБА_2 із зустрічною позовною заявою про відшкодування витрат на поховання в сумі 12 131,04 грн. Свої позовні вимоги воно обґрунтувало тим, що 25 квітня 2005 року ОСОБА_3 був прийнятий до штату ТОВ «Дніпроенергокомплект» на постійну роботу слюсарем-монтажником. 10 лютого 2006 року ОСОБА_3 помер. Дружині було повідомлено про його смерть у той же день. У зв'язку з тим, що відповідачка не здійснювала ніяких заходів для транспортування тіла померлого, ТОВ «Дніпроенергокомплект» за власний рахунок забезпечило повне транспортування «Вантажу - 200» - тіла ОСОБА_3, з ОСОБА_4 до Києва, а потім і до Дніпропетровська. Загальна сума витрат на транспортування тіла ОСОБА_3 складає 12 131,04 грн.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2010 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнено з ТОВ «Дніпроенергокомплект» на користь ОСОБА_2 заробітну плату та компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі 907,66 грн., судовий збір в сумі 51 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 30 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 200 грн., а всього 1188,06 грн. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині незадоволення її позовних вимог щодо стягнення з відповідача на її користь витрат на відрядження в сумі 10787,21 грн. та моральної шкоди в сумі 5000 грн., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду частково скасувати та постановити нове рішення по суті позовних вимог , з наступних підстав.

Відповідно до ст.. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення , яким суд , виконавши всі вимоги цивільного судочинства , вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення , ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин , на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень , підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції було встановлено , що відповідачем було нарахована , але не виплачена ОСОБА_3 заробітна плата та компенсація за не використану відпустку за період з 25 квітня 2005 року по 12 травня 2005 року у сумі 907 грн.06 коп. і дану суму обґрунтовано оскаржуваним рішенням було стягнено з відповідача на користь позивачки. В дані частині рішення суду не оскаржується.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення з ТОВ „Дніпроенергокомплект" нарахованих ОСОБА_3 витрат на відрядження у сумі 10787 грн. 21 коп., суд відмовив в задоволенні їх, з посиланням на положення п.3.15 Інструкції із статистики заробітної плати , затвердженої наказом Держкомстату від 13 січня 2004 року №5 , згідно якого до фонду оплати праці не відносяться розходи на відрядження : добові ( у повному обсязі) , вартість проїзду , розходи на оренду житла.

Однак, з такими висновками погодитись не можна, оскільки у відповідності до положень ст.. 2 закону України „ Про оплату праці" грошові компенсації у вигляді добових віднесено до додаткової заробітної плати , в зв"язку з чим дані виплати підлягають стягненню у відповідності з положеннями ст.. 1227 ЦК України.

Однак, вирішуючи питання що до суми грошової компенсації у вигляді добових , колегія суддів вважає , що стягнення з відповідача підлягає 2197 грн. 76 коп. , яка була відповідачем донарахована на ім."я померлого ОСОБА_3 , однак, не виплачена останньому( ар. сп. 118).

Посилання позивачки на те , що у неї маються сумніви в тому , що її чоловіком ОСОБА_3 також не була фактично отримана сума 8589 грн. 89 коп. , про що свідчить видатковий ордер №2 від 11 січня 2006 року ( ар. сп. 51,118) , колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги і в цій частині відмову в задоволенні позовних вимог слід залишити без змін , оскільки отримати висновки , призначеної по справі судово-почеркознавської експертизи не має можливості , в зв"язку з не можливістю прослідити ідентифікаційну значимість загальних та окремих ознак підписного почерку (ар. сп. 236-240) . Інших доказів не виплати вище вказаної суми позивачка суду не змогла надати.

Розглядаючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди , суд першої інстанції відмовив в задоволенні їх в повному обсязі , посилаючись на те , що позивачкою було пропущено строк позовної давності .

Однак, з такими висновками погодитись не можна, оскільки , як зазначалось вище , суми , що були стягнені судом першої інстанції і підлягають стягненню за даним рішенням являються сумами заробітної плати та додаткової заробітної плати і питання про стягнення цих сум не обмежується будь-яким строком згідно до діючого законодавства.

Виходячи з наведеного , колегія суддів вважає за необхідне задовольнити частково і дані позовні вимоги , оскільки у відповідності до роз"яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 № Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" , з наступними змінами та доповненнями , обов"язковому з"ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають : наявність такої шкоди , протиправність діяння її заподіювача , наявність причинного зв"язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні..

Окрім того , суд , розглядаючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди забов"язаний визначити розмір її залежно від характеру та обсягу страждань ( фізичних , душевних , психічних ) та з урахуванням інших обставин , а також виходити з засад розумності , виваженості та справедливості.

Виходячи з вище наведеного , колегія суддів , вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки 1000 грн. , а в решті позовних вимог в даній частині - відмовити.

Керуючись ст..ст.303,307,308, п.4 ч.1 ст.309, 313,314,315,317,319 ЦПК України , колегія суддів ,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2010 року - скасувати частково.

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 частково.

Стягнути з ТОВ „Дгніпроенергокомплект" на користь ОСОБА_2 2197 грн. 76 коп. нарахованих і не виплачених ОСОБА_3 витрат на відрядження та 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення , однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили .

Судді