Справа № 2-617/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2011 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Геєць Ю.В., при секретарі Ровенській В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа банк», третя особа Національний банк України, в особі управління національного банку України в Запорізькій області про визнання недійсними кредитного договору, договору поруки, третейського застереження, договору страхування, зобовязання прийняти суму, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ЗАТ «Альфа банк»(правонаступником якого є ПАТ «Альфа банк»), в якому просить суд визнати недійсним договір № 500144002 від 15.07.2008 року, укладений між ним та відповідачем, визнати недійсним третейське застереження, викладене в п. 10 кредитного договору № 500144002 від 15.07.2008 року про розгляд спору про недійсність даного договору постійнодіючим третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз», визнати недійсним договір поруки № 500144002-П від 15.07.2008 року, укладений між ним та відповідачем, визнати недійсним договір страхування, що є частиною кредитного договору № 500144002 від 15.07.2008 року, зобовязати відповідача прийняти у позивача суму у розмірі 8271 грн. 96 коп. з розстрочкою платежів 6 місяців, відшкодувати витрати на правову допомогу у розмірі 1500 грн., судові витрати покласти на відповідача, зазначивши наступне. Договір № 500144002 від 15.07.2008 року укладений між позивачем та Банком є таким, що протиричить валютному і цивільному законодавству України, використання Банком долару США як предмету кредитування значно погіршує становище позивальника, тому умови договору позивач вважає несправедливими, відповідачем при укладенні договору не надано у повному обсязі інформації про всі наявні форми та види кредитування, також, на думку позивач, з нього підлягає стягненню різниця між отриманими позивачем за спірним договором кошти у розмірі 8271 грн. 96 коп. Позивач вважає, що п. 10 кредитного договору № 500144002 від 15.07.2008 року є недійсним, оскільки при оспорюванні дійсності договору в цілому, оспорюється в тому числі і зазначений пункт. Також позивач на підставі ст. 548 ЦК України просить визнати недійсним договір поруки, а також договір страхування.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просить їх задовольнити у повному обсязі, на підставах зазначених у позові.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, причин неявки суду не повідомив, про день та час слухання справи повідомлений у встановленому законом порядку.

Представник третьої особи Національного банку України не зявися в судове засідання, надав до суду письмові пояснення на позов, відповідно до яких, вважає, що відсутні законі підстави для задоволення позову.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 15.07.2008 року між позивачем та Банком було укладено кредитний договір № 500144002, згідно з яким ОСОБА_1 отримав кредитні кошти в сумі 6689 доларів США, процентна ставка за договором складає 23,5 %, останній строк повернення кредиту 15.07.2013 року,

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, статтею 203 ЦК України .

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Тобто, вирішуючи спір про визнання угод недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 вимагав визнання недійсним кредитного договору з тих підстав, що договір протиричить валютному і цивільному законодавству України, використання Банком долару США як предмету кредитування значно погіршує становище позивальника, тому умови договору позивач вважає несправедливими, відповідачем при укладенні договору не надано у повному обсязі інформації про всі наявні форми та види кредитування.

Відповідно до ст. ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Крім того відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають одинаково обов'язковими для виконання сторонами.

З вищенаведеного випливає, що позивач та відповідач, підписавши кредитний договір встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору.

Згідно змісту ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»кредитодавець зобовязаний перед укладанням договору про надання споживчого кредиту повідомити споживача у письмовій формі про сукупну вартість кредиту, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту і обсяги та інші кредитні умови.

Згідно до вимог п. 3.1.-3.3. Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року, якою затверджені Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобовязані в Кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу; перелік, розмір та базу нарахування комісій; перелік і розмір інших фінансових зобовязань споживача; графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною в договорі); сукупну вартість кредиту, як у процентному так в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором у вигляді: реальної процентної ставки ( у процентах річних, яка розраховується відповідно до формули) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі).

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 7, 8 постанові № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У звязку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205210, 640 ЦК тощо).

При укладанні кредитного договору позивач не був обмежений у можливості отримати кредит як в іноземній, так і в національній валютах. Валюту кредитування у вигляді долара США позивач обрав на власний розсуд

Крім того, відповідно до статті 36 Закону України «Про національний Банк України»офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України.

Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Позивачем не доведено, що сторони при укладенні кредитного договору були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане.

Виходячи із змісту статей 1046,1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобовязання, як це передбачено статтею 617 ЦК України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (стаття 625 ЦК України ).

Отже, позивач зобовязаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та законодавства.

Доводи позивача про недійсність оспорюваного договору з тих підстав, що він укладений в іноземній валюті також не узгоджується з вимогами чинного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, є: Закон України «Про банки і банківську діяльність», Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Статтею 19 Закону України «Про банки і банківську діяльність»визначено, що банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, яка видається НБУ.

Відповідно до ст. 47 зазначеного Закону на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Згідно з ч. 1 ст. 49 цього Закону розміщення залучених коштів від свого імені визнається кредитною операцією.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 100-103) 03.12.2001 року НБУ видало ЗАТ „Альфа-банк банківську ліцензію за № 61 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовий Дозвіл № 61-4 від 25.06.2007 року і додаток до письмового Дозволу № 61-4 від 25.06.2007 року на право здійснювати операції з валютними цінностями.

Тобто, ПАТ „Альфа-банк на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з іноземною валютою, у томі числі з надання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» НБУ видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Тобто виходячи з положень ст. 5 зазначеного Декрету КМУ, генеральні ліцензії видаються НБУ лише певному колу субєктів: банкам, фінансовим установам та оператору поштового зв'язку на здійснення ними валютних операцій на постійній основі. Натомість індивідуальні ліцензії можуть видаватися всім субєктам (резиденти і нерезиденти) на здійснення лише разової валютної операції, при цьому у Декреті визначено вичерпний перелік таких операцій.

Крім того, необхідність в індивідуальній ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті передбачено підпунктом «в»пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»у випадку, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Законодавство України не встановлює межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, а тому на даний час і не потребується індивідуальної ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті.

Відповідно до п. 5.3 Порядку видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій (затвердженого постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 р. № 275) письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»від 19 лютого 1993 року за № 15-93. Відповідно до п. 2.3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу НБУ банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

З урахуванням того, що ПАТ „Альфа-банк отримав банківську ліцензію НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями, слід прийти висновку, що воно має право на постійній основі здійснювати операції щодо розміщення іноземної валюти, в тому числі і укладати кредитні договори.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що доводи позивача щодо обовязковості отримання банком або позичальником індивідуальної ліцензії для кредитування в іноземній валюті та проведення розрахунків у валюті незалежно від сум та термінів грошових коштів, які надаються банком, суперечать положенням ст. 19 Конституції України за якими правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Чинним законодавством не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо сум та термінів кредитів в іноземній валюті, які надаються або залучаються резидентами України, тому ПАТ „Альфа-банк не має зобовязань щодо отримання індивідуальних ліцензій НБУ для надання кредитів в іноземній валюті резидентам.

Таким чином, банк має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії.

Щодо доводів позивача про необхідність отримання індивідуальних ліцензій сторонами кредитного договору для використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, то слід виходити з наступного.

Зі змісту ст. 47 та ст. 49 Закону України» «Про банки і банківську діяльність», та ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»вбачається, що наявність у банка генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення банком операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

ПАТ „Альфа-банк отримав банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, в тому числі, щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик та письмовій дозвіл на право здійснювати операції з валютними цінностями, що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», тому використання банком і позичальником іноземної валюти як засобу платежу за кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства.

Таким чином, надання ПАТ „Альфа-банк кредиту в іноземній валюті та повернення позичальником такого кредиту здійснюється на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої відповідачу НБУ, та не потребує отримання Банком чи позичальником індивідуальної ліцензії на операцію з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, та операцію з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, тому доводи суду першої інстанції про обовязковість отримання банком індивідуальних ліцензій НБУ для здійснення валютних операцій ПАТ „Альфа-банк є безпідставними.

Виходячи з наведеного, суд приходить висновку, що відсутні правові підстави для визнання кредитного договору та п. 10 кредитного договору недійсними.

З урахуванням викладеного, відсутні також правові підстави для зобовязання ПАТ „Альфа-банк прийняти у позивача кошти в сумі 8271 грн. 96 коп. з розстрочкою на 6 місяців, відшкодування витрат на правову допомогу, а також відсутні правові підстави для визнання недійсними договору поруки № -П від 15.07.2008 року та договору страхування на підставі ст.. 548 ЦК України. Інших підстав для визнання недійсними договорів поруки та договору страхування позивач не зазначав.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні ОСОБА_1 не підлягали задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212. 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа банк», третя особа Національний банк України, в особі управління національного банку України в Запорізькій області про визнання недійсними кредитного договору, договору поруки, третейського застереження, договору страхування, зобовязання прийняти суму, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Ю.В.Геєць