АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-1622/11 Головуючий у 1-й інстанції Дядечко І.І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2011 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого - МАРТЄВА С.Ю.,

суддів - ТИМЧУК Л.А., ЧІЧІЛЯ В.А.

за участю секретаря - РЕНКЕВИЧ М.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 березня 2011 року по справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та договором про надання споживчого кредиту.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді - доповідача,-

В С Т А Н О В И В :

В липні 2010 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом про стягнення солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором №0 від 19 вересня 2008 року в сумі 737093 грн. 90 коп. та кредитним договором №0 від 2 квітня 2007 року в сумі 583060 грн.

Під час розгляду справи банк уточнив позовні вимоги та просив звернути стягнення на квартиру ОСОБА_3 №10 по вул. Першотравнева, 57-А,в м. Кременчуці, яка передана в іпотеку з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитними договорами №0 від 19 вересня 2008 року та №0 від 2 квітня 2007 року. Спосіб реалізації просив визначити шляхом проведення прилюдних торгів.

У серпні 2010 року з зустрічним позовом про визнання недійсними кредитних договорів до ПАТ «УкрСиббанк» звернулась ОСОБА_2

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 березня 2011 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

Стягнуто заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 19 вересня 2008 року в сумі 737093 грн. 90 коп. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

Спосіб реалізації предмета іпотеки визначено шляхом проведення прилюдних торгів.

Вирішено питання про судові витрати.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними кредитних договорів іпотеки відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 порушено питання про скасування рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового рішення, про часткове задоволення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором №0 та задоволення її зустрічного позову.

В апеляційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк» порушено питання про скасування рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового рішення, яким позов ПАТ «УкрСиббанк» задовольнити повністю.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарги, вважає, що останні задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційний скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із справи вбачається, що 19 вересня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, згідно якого остання отримала кредит в сумі 110000 доларів США, зі сплатою 16 % річних, до 18 вересня 2015 року.

В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 19 вересня 2008 року уклали договір іпотеки наступної черги на квартиру АДРЕСА_2 в. ОСОБА_5.

За змістом ст. ст. 1049, 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові, а останній зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

В звязку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору, станом на 10 червня 2010 року сума заборгованості за договором №0 становить 737093 грн. 90 коп. про надання споживчого кредиту становить 48217 доларів США 50 центів, що по курсу НБУ становить 386222 грн. 15 коп.

30 грудня 2009 року банком було направлено як ОСОБА_2 так і ОСОБА_3 повідомлення-вимоги про сплату простроченої заборгованості та попередження щодо звернення стягнення на майно, що передано в заставу банку.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції вірно встановив доведеним факт неналежного виконання зобовязань за кредитним договором ОСОБА_2

Згідно ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотеко держатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі чи в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює зобовязання.

Статтею 33 ЗУ «Про іпотеку» визначено право іпотекодержателя в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції на підставі договору про надання споживчого кредиту, розрахунку заборгованості та з урахуванням зазначених вимог цивільного законодавства правомірно стягнув заборгованість за договором про надання споживчого кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та визначив спосіб реалізації шляхом проведення прилюдних торгів.

Апеляційна скарга ПАТ «УкрСиббанк» не містить у собі нових фактів або засобів доведення, яки б спростовували висновки місцевого суду.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що кредитні договори мають бути визнані недійсними, оскільки видавалися їй в валюті та банк не попередив її про валютні ризики, які могли виникнути в звязку не виконанням кредитного договору, не ґрунтуються на законі.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет КМУ).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Тобто, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог пп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, повязані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку.

У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Отже, із вищенаведеного вбачається, що ПАТ «УкрСиббанк» на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мало право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Керуючись ст.ст.303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 травня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий у справі:

Судді :

З оригіналом вірно.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1