Справа № 22-ц-2651/11 Головуючий у 1 інстанції: Курилець А.Р.
Провадження № 22-ц/1390/6482/11 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Федоришина А.В., Шумської Н.Л.

при секретарі Кубішин І.В.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, про визнання права власності, усунення перешкод, встановлення сервітуту ,-

в с т а н о в и л а:

Позивачі звернулися в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання права власності, усунення перешкод, встановлення сервітуту. В обґрунтування заявленого позову посилаються на те, що вони є співвласниками квартири №1 у двохквартирному будинку № 26 на вулиці Лижвярській у місті Львові, а відповідачі є власниками квартири №4 в цьому будинку. У зазначеному будинку наявне горище. Оскільки горище, згідно рішення Конституційного суду України від 2 березня 2004 року є спільною власністю власників приватизованих квартир в будинку, а відповідачі цього не визнають, просять визнати за ними право спільної сумісної власності на спірне горище. Єдиним шляхом доступу до горища є сходова клітка, яка знаходиться в підїзді будинку та належить на праві власності відповідачам. Відповідачі перешкоджають їхньому доступу на горище, а тому слід встановити сервітут, який полягатиме у праві проходу по сходовій клітці до горища.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня 2010 року позов задоволено частково. Визнано за позивачами право спільної сумісної власності на ? приміщення горища в будинку № 26 на вулиці Лижвярській у місті Львові. В решті позову відмовлено.

Рішення оскаржили відповідачі, посилаючись на те, що це рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно зясованих обставинах справи. Стверджують, що до спірної частини будинку можна дістатися лише з їхньої квартири. Горище в будинку відсутнє, оскільки простір під дахом будинку в найвищій точці становить 80 см.

Представник позивачів, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, просить апеляційну скаргу відхилити, рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, оскільки суд першої інстанції в частині задоволених вимог зробив свої висновки без належних підстав, справу вирішено без достатньої перевірки обґрунтованості цих вимог; висновки суду в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим на підставі повної і всебічної перевірки доказів, їх дослідження і правильної оцінки; тому з висновками суду в цій частині погодитися не можна.

На підставі ст.ст.11,60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення у зазначеній вище частині цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що позивачі є співвласниками квартири №1 у будинку № 26 на вулиці Лижвярській у місті Львові, а відповідачі є власниками квартири №4 в цьому будинку. Будинок, де знаходяться належні сторонам квартири, є двохквартирним. Всі квартири в будинку приватизовані, але будинок не знятий з балансу Львівської міської ради.

Відповідно до ч.2 ст. 382 ЦК України власникам квартир у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Позивачі звернулися з позовом про визнання за ними права власності на ? частину горища у будинку, де розташовані належні сторонам на праві власності квартири.

Власникам квартир на праві спільної сумісної власності належать приміщення, які перелічені у зазначеній вище нормі.

Визначення приміщення міститься у постанові Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442 «Про затвердження Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна». Приміщення це частина внутрішнього обєму будівлі, обмежена будівельними елементами, з можливістю входу і виходу. Це простір, обмежений з усіх сторін захисними конструкціями: стінами (у тому числі з вікнами і дверима) зі стелею (перекриттям) і підлогою. Простір під горищем і простір, огороджений сітчастими захисними конструкціями, не є приміщенням.

Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженою наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 24 травня 2001 року № 127, визначено, що поверхи будинків залежно від їх розташування мають визначення: горище - простір між поверхнею перекриття (дах), зовнішніми стінами і перекриттям верхнього поверху. Висота наскрізного проходу вздовж горища для усіх класів даху повинна бути у житлових будинках не менше 1,6м. Судом встановлено, що у найвищій точці висота приміщення між перекриттям останнього поверху та дахом будинку, у якому знаходяться квартири сторін, становить 0,8 м. Цю обставину не заперечують сторони. Докази на її спростування не надані.

З аналізу встановлених обставини та вищенаведених норм вбачається, що простір, щодо якого з вимогами звернулися позивачі, не є приміщенням горища. Відповідно, відносно нього не може вирішуватися питання про визнання права власності у значенні ч.2 ст. 382 ЦК України, що не суперечить рішенню Конституційного суду України в справі №1-2/2004 року від 2 березня 2004 року, яким передбачено, що відповідно до Конституції України у багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями.

Позов предявлений і задоволена вимога про визнання права власності на частину горища будинку, який не знятий з балансу місцевих рад. В якості відповідача балансоутримувач і власник будинку у справі участі не брав. Виходячи з цього, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалене оскаржуване рішення з порушенням вимог процесуального закону.

Суд вірно визначився на підставі аналізу наявних у справі доказів, що вимоги про усунення перешкод в користуванні горищем та встановлення сервітуту у виді права проходу по належній відповідачам сходовій клітці є безпідставними та необгрунтованими і прийшов до висновку про відмову у їх задоволенні. При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду в цій частині відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів. З такими висновками суду слід погодитися, оскільки в цій частині ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Оскаржуване рішення в цій частині слід залишити без змін, оскільки при вирішенні вказаних вимог суд правильно визначив характер спірних правовідносин та встановив дійсні обставини справи. Висновки суду в частині задоволених вимог не відповідають вимогам закону.

Керуючись ст.303, п. 2 ч.1, ст.307, ст. 309, 313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня 2010 року в частині визнання за ОСОБА_5 , ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 права спільної сумісної власності на ? приміщення горища в будинку № 26 на вулиці Лижвярській у місті Львові скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: