Справа № 22-ц-2587/11 15.11.2011 15.11.2011 27.12.2011
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-2587/11 Головуючий у 1-ї інстанції Крамаренко Т.В.
Категорія 41 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

15 листопада 2011 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

при секретарі: Шпонарській О.Ю.,

за участю: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

представника відповідачки ОСОБА_4,

представника третій особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_6

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 липня 2011 року

за позовом

ОСОБА_7, якій діє в інтересах

неповнолітнього підопічного ОСОБА_2

до ОСОБА_6

про визнання дій неправомірними та визнання права користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2010 року ОСОБА_7 як піклувальник неповнолітнього онука ОСОБА_2 звернувся в його інтересах до суду з позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод шляхом визнання її дій неправомірними, вселення та визнання за неповнолітнім права користування квартирою № 63 по проспекту Жовтневому, 35 в м. Миколаєві.

В липні 2011 року позивач, якій діє в інтересах неповнолітнього, надав уточнений позов, в якому просив визнати дії ОСОБА_6 неправомірними та визнати за підопічним право користування спірною квартирою.

Позивач посилався на те, що неповнолітній онук зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1, але тимчасове проживає за місцем мешкання свого піклувальника в будинку № 48 по вул. 3-ої Інгульської в м. Миколаєві. На цій час за неповнолітнім зберігається право на житло за місцем його реєстрації, але відповідачка, яка є його бабусею та власником спірної квартири не визнає право онука на проживання в її квартирі та перешкоджає йому в користуванні нею.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 липня 2011 року позов ОСОБА_7 про визнання права задоволено, ухвалено про визнання за неповнолітнім ОСОБА_2 права користування квартирою № 63 по проспекту Жовтневому, 35 в м. Миколаєві. В іншій частині позовних вимог відмовлено. З відповідача ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 стягнуті судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та нормам матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Задовольняючи позов в частині визнання за ОСОБА_2 права користування, суд першій інстанції керувався обґрунтованістю позовних вимог піклувальника ОСОБА_7, а саме: наявністю у неповнолітнього підопічного зареєстрованого права користування житловим приміщенням, до якого він вселився як член родини власника та яке за ним зберігається до закінчення знаходження під піклуванням, але в наступний час оспорюється власником житла.

З такими висновками суду першій інстанції слід погодитися.

За змістом статей 3, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», статей 150, 156 ЖК України убачається, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, котрі користуються жилим приміщенням нарівні з ними. Місце проживання таких осіб реєструється шляхом внесення цих відомостей до їх паспортного документу.

В пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 1 листопада 1996 року розяснено, що наявність або відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сімї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

При вирішенні справи судом встановлено, що до квартири № 63, яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_6, її неповнолітній онук ОСОБА_2 вселився сумісно зі своєю матірю донькою відповідача, де проживав і був зареєстрований з письмової згоди власника. Після позбавлення батьків неповнолітнього ОСОБА_2 батьківських прав, над ним була встановлена опіка, а потім піклування позивача ОСОБА_7. За наявністю неповнолітнього віку онук переїхав на тимчасове проживання за місцем мешкання опікуна та піклувальника у відповідності до статті 247 СК України.

Разом з тим, п. 3 ч. 1 статті 247 СК України встановлюється, що дитина, над якою встановлено опіку або піклування, має право на збереження права користування житлом, у якому вона проживала до встановлення опіки або піклування.

Отже, всебічно та повно зясувавши обставини справи, належним чином дослідивши надані докази, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд першої інстанції, застосувавши саме ті норми матеріального закону, які підлягають застосуванню в цьому випадку, дійшов справедливого висновку про задоволення цих позовних вимог і відмови в задоволенні позову щодо визнання дій неправомірними.

Таким чином, колегія суддів, перевіривши рішення суду в межах апеляційної скарги, вважає, що місцевим судом постановлене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального права, яке відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України не може бути скасовано.

Доводи апелянта про те, що вона як власник спірної квартири не надавала письмової згоди на проживання онука, якій ні є членом її родини, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суперечать наданим доказам і тому не можуть бути підставою для відмови у задоволенні обґрунтованих позовних вимог.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 липня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді