Глобинський районний суд Полтавської області
У Х В А Л А

І

26 грудня 2011 року м. Глобине

Глобинський районний суд Полтавської області в складі:

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Глобине подання: державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції про визначення частки майна боржника,

ВСТАНОВИВ :

11.06.2010 року державний виконавець Автозаводського ВДВС звернувся до суду з зазначеним поданням.

Мотивував його наступним.

На виконанні в Автозаводському ВДВС знаходиться зведене виконавче провадження з примусового виконання двох виконавчих листів № 1-6 від 08.11.2jC6 року, виданих Глобинським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - по 34086 грн. 65 коп.(на кожного) у

ної їм моральної шкоди.

будь-якого майна на праві власності. Борг ним не

Відповідно до ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" у разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для

на належне

боржнику інше майно. У випадку коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Посилаючись на вказану норму закону, старший державний виконавець Н.Ю. Полтавець прохала визначити частку майна, належного ОСОБА_1 в рухомому майні належному на праві власності ОСОБА_4, з якою боржник перебував в шлюбі з 02.06.2000 року по 2і. 10.2003 року і яке згідно ст. 60 Сімейного Кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя, а саме, частку в автомобілях

VOLKSWAGEN LT, д.н.з. НОМЕР_1.

В судовому засіданні представник Автозаводського ВДВС ОСОБА_5.М. подання підтримувала частково. Прохала визнати частку майна ОСОБА_1 лише в автомобілі VOLKSWAGEN *LT, д.н.з. 0096- Cl

посилаючись на те, що лише цей автомобіль було нажито в шлюбі. Наголошувала на тривалому порушенні прав стягувачів, які за п»ять років не отримали від ОСОБА_1 присуджених обвинувальним вироком суду сум.

Стягувач ОСОБА_3 прохав задовольнити подання частково - визначити частку майна ОСОБА_1 в автомобілях НОМЕР_2 та VOLKSWAGEN LT, д.н.з. НОМЕР_1.

Пояснив, що виконавчі листи йому та дружині були видані на виконання вироку Глобинського районного суду від 09.03.2006 року у справі про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України. Загинув їх син, але вже кілька років винна особа ухиляється від виконання вироку суду.

Стягувач ОСОБА_2 0.0. в судове засідання не з»явилася. Належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи. В заяві на адресу суду прохала розглянути справу у її відсутності.

Боржник ОСОБА_1 прохав в задоволенні подання відмовити. Пояснив, що жодного відношення до вказаних автомобілів він не мав, і нічого не знає про обставини їх придбання. По реєстрації вони значилися за колишньою дружиною. Після розлучення він та ОСОБА_4 добровільно розділили майно. За домовленістю йому дістався автомобіль VOLKSWAGEN LT, але на себе він його не реєстрував. Потім дружина сплатила йому Половину вартості цього автомобіля.

Заінтересована особа ОСОБА_4, її представник ОСОБА_6 вважали, що подання задоволенню, не підлягає.

Мотивували тим, що автомобілі не є спільною сумісною власністю подружжя, так як:

-автомобіль PEVGEOT 405 було придбано ОСОБА_4 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1;

-автомобіль ГАЗ 33021-1212 придбавався ОСОБА_4 вже після розірвання шлюбу і за кошти, які вона отримала, оформивши кредит в банку;

-автомобіль VOLKSWAGEN LT - був придбаний хоча і в період шлюбу, але за власні кошти ОСОБА_4 одержані нею від купівлі- продажу квартири, належної їй на праві особистої власності. Квартиру АДРЕСА_1 вона продала гр. ОСОБА_7 12.07.2000 року. Як плату за квартиру отримала вищевказаний автомобіль. Після розлучення подружжя добровільно розділило між собою майно. Автомобіль VOLKSWAGEN LT був переданий ОСОБА_1, що він засвідчив власноручно написаною розпискою від 02.05.2003 року. Потім ОСОБА_4 сплатила колишньому чоловікові половину вартості автомобіля. Після цього VOLKSWAGEN LT по генеральній довіреності змінив кількох володільців і в даний час має іншого власника. У розпорядженні ОСОБА_4 не перебуває.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані письмові докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності, у взаємному зв"язку встановив наступне.

З матеріалів дослідженої судом цивільної справи № 2-2455, та рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 10.04.2002 року вбачається, що ОСОБА_8 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 2 червня 2000 року. Шлюбні стосунки припинили в січні 2002 року, але офіційно шлюб рішенням суду було розірвано 12 квітня 2002 року.

Свідоцтво про розірвання шлюбу було видано 27 жовтня 2003 року (а. 7 подання) у відділі РАГС Автозаводського районного управління юстиції.

Згідно повідомлення управління державної автомобільної інспекції УМВС України в Полтавській області від 7.09.2011 року № 11/9 - 6655 та додатку до нього, згідно облікових даних УДАІ в комп'ютерній базі за ОСОБА_4, як за власником, рахувалися такі транспортні засоби:

-УбЪКЗТ/ШЗЕЫ ЬТ 50, д.н.з. НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію технічного засобу видане 12.07.2000 року на її ім"я в зв"язку з перереєстрацією ТЗ з ОСОБА_9 на нового власника за договором купівлі-продажу;

З 14.12.2005 року, згідно реєстрації у МРЕВ-9 м. Києва, новим власником названого автомобіля є ОСОБА_10 на підставі біржової угоди від 29.04.2005 року.

-РЕУбЕОТ 405, д.н.з. НОМЕР_3, свідоцтво про реєстрацію технічного засобу, видане 16.04.1997 року на ОСОБА_4, як на власника, на підставі договору купівлі продажу від 16.04.1997 року;

-ГАЗ 33021-1212, д.н.з. НОМЕР_4, свідоцтво про реєстрацію технічного засобу видане 28.12.2002 року, ТЗ придбаний в торгівельній організації.

Вказаний автомобіль був знятий з обліку у Кременчуцькому ВРЕР 29.08.2008 року для реалізації. Новим власником значиться ОСОБА_11, автомобіль перебуває на обліку у Світловодському ВРЕР Кіровоградської області.

З огляду на викладене, суд вважає, що майнові права колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 виникли в період дії Кодексу про шлюб та сім"ю України, а тому відповідно до дії закону в часі суд застосовує саме норми цього Кодексу.

Згідно ст. 22 КпШС, майно нажите подружжям під час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожний з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми чи по іншим поважним причинам не мав самостійного заробітку.

Ст. 24 цього ж Кодексу встановлено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Згідно ст. 44 КпШС шлюб вважався припиненим з моменту реєстрації розірвання в органах запису актів громадянського стану.

Виходячи з вказаних норм, суд вважає, що автомобілі РЕУбЕОТ 405 та ГАЗ 33021-1212 не були спільною сумісною власністю вищезазначеного подружжя, оскільки перший був придбаний ОСОБА_4 до шлюбу, а другий тоді, коли шлюб існував лише де-юре, але де-факто був припинений в січні 2002 року, що встановлено вищеназваним рішенням Автозаводського райсуду від 12.04.2002 року.

Автомобіль УОЬКБІ/ШЗЕК ЬТ 50 був придбаний 12.07.2000 року, тобто в період шлюбу, і був спільною сумісною власністю подружжя, не дивлячись на те, що правовстановлюючий документ на нього (свідоцтво про реєстрацію ТЗ), видано на ім"я ОСОБА_4

Під статус роздільного майна подружжя за нормами КпШС України він не підпадав (ст.24 Кодексу).

Згідно ст. 29 КпШСУ, а також ч.2 ст. 72 Сімейного кодексу України щодо вимог про розподіл майна подружжя, що є спільною сумісною власністю, застосовується позовна давність у три роки.

Достовірно встановлено, розподіл майна між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на протязі трьох років після розірвання шлюбу і пізніше в судовому порядку не здійснювався.

Розписка ОСОБА_1, датована 02.05.2003 року, про те, що він отримав названий автомобіль від своєї дружини в рахунок нажитого спільного майна (яка не зрозуміло^ з яких причин зберігається в матеріалах вищеназваної цивільної справи Автозаводського районного суду № 2-2455, закінченої провадженням значно раніше - 12.04.2002 року), не є доказом зміни власника автомобіля, оскільки відчудження ТЗ від ОСОБА_4 до ОСОБА_1 в установленому законом порядку так і не відбулося.

П.1 ч.І ст. 346 Цивільного кодексу України визначено, що право власності припиняється у разі відчудження власником свого майна.

В даний час право власності ОСОБА_4 на автомобіль УОЬКЗІЯАСЕП ЬТ 50 в контексті ст. 346 ЦК України припинено, оскільки,

згідно довідки управління державної автомобільної інспекції ГУМВС України в Полтавській області за даними національної бази

«Автомобіль» центрального серверу Департаменту ДАІ МВС України вищеназваний автомобіль значиться зареєстрованим, як за власником, за громадянином - ОСОБА_10, жителем ІНФОРМАЦІЯ_1, кв.З.

Згідно чинного законодавства останній вважається добросовісним набувачем. Володіння, користування та розпорядження ним автомобілем вважається правомірним, доки інше не встановлено судом. Біржова угода по купівлі-продажу спірного автомобіля недійсною не визнана.

Такі докази суду ВДВС не надані.

Таким чином, визначати частку боржника »у чужому майні неможливо.

На підставі викладеного, за встановлених обставин, суд вважає, що подання Автозаводського ВДВС задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження", ст.ст.22, 24, 44 Кодексу про шлюб та сім"ю України, ст. 72 Сімейного

кодексу України, ст. 346 ЦК України, ст.10,11,ЗО, 60,293,37 б ЦПК України, п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції про визнання частки майна боржника у майні подружжя - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДЯ Р.М. МАРУЩАК