Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області
Справа №1407/2-604/2011
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2011 року Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Серебрякової Т.В., при секретарі судового засідання Фінько О.П., за участю представника відповідача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вознесенськ Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2011 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним.

В позовній заяві зазначено, що 07 вересня 2007 р. між позивачем ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (на підставі рішенням Загальних Зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 р. відбулася зміна найменування юридичної особи з Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»), було укладено письмовий Договір про надання споживчого кредиту №0, згідно якого позивач отримав кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті в сумі 35 249 (тридцять пять тисяч двісті сорок девять) доларів США 00 центів, зі сплатою процентної ставки у розмірі 12.40% річних, в обмін на зобовязання останнього вчасно повернути кредит у повному обсязі та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених в договорі, але у будь - якому випадку не пізніше 05 вересня 2017 р., якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, відповідно до умов вказаного договору та/або згідно умов додаткової угоди сторін.

При цьому, позивач ОСОБА_3 зазначав, що обумовлений кредитний договір не відповідає вимогам діючого законодавства. Зокрема, вказував на порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» про ненадання позичальнику інформації про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту, порушення принципу рівності сторін договору та несправедливих умов цього договору.

Посилаючись на викладене, позивач ОСОБА_3 просив позовні вимоги задовольнити, визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 07 вересня 2007 р., що був укладений між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк».

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 позовні вимоги не визнав, посилаючись на відсутність правових підстав для їх задоволення. Останній зазначав, що спірний договір був укладений з додержанням вимог діючого законодавства. Разом з тим, надав пояснення аналогічні, викладеним в письмових запереченнях.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив на адресу суду письмову заяву від 29 червня 2011 р., відповідно до якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив розглянути справу у його відсутність.

Ухвалою суду справа розглянута у відсутність позивача ОСОБА_3, оскільки в справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін.

Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Так, судом встановлено, що відповідно до рішення Загальних Зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 р. відбулася зміна найменування юридичної особи Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»),

Згідно Статуту, відповідач - ПАТ «УкрСиббанк» є юридичною особою, діє на підставі Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про акціонерні товариства», а також Статуту.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем ОСОБА_3 та Банком 07 вересня 2007 р. був укладений письмовий Договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого Банк надав позивачу кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті в сумі 35 249 (тридцять пять тисяч двісті сорок дев'ять) доларів США 00 центів в порядку та на умовах, визначених вказаним договором, зі сплатою процентної ставки у розмірі 12.40% річних, яка кожного наступного місця кредитування підлягає перегляду відповідно до умов вказаного договору, в обмін на зобовязання позичальника повернути кредит у повному обсязі в термін до 05 вересня 2017 р., якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, відповідно до умов вказаного договору та/або згідно умов відповідної угоди сторін.

Відповідно до ст.ст.204,227 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилами ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Згідно ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

До того ж, нормами ст.627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що між сторонами мають місце договірні відносини, зокрема, кредитні.

Цивільним кодексом України відносини в сфері кредитування регулюються нормами параграфу 1 і 2 Глави 71. Зокрема, ч.1 ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1049 ст.1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути кредитодавцю кредит (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів останній не звільняється від обовязку виконання зобовязання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином, згідно умов договору та у строки передбачені цим договором.

За таких обставин та враховуючи, що між сторонами мали місце договірні правовідносини, то вони повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та в установлений строк (ст.ст.526, 527, 530 ЦК України).

При цьому, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадку, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.З ст.533 ЦК України).

Стані 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07 грудня 2000 р. за № 2121-111 (з наступними змінами) визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, належно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

На час укладення спірного договору Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» мав банківську ліцензію від 24 грудня 2001 р. №75, що була видана Національним Банком України, на право здійснення банківських операцій, визначених ч.1 та п.п. 5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Наявність цієї ліцензії, виходячи із положень ст.ст.47,49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», надавала Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» право надавати кредити в іноземній валюті.

Банку також видавався Дозвіл Національного Банку України №75-2 від 24 грудня 2001 р. на право здійснення операцій, визначених п.п.1-4 ч.ч.2,4 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Доводи позивача ОСОБА_3 щодо ненадання відповідачем належної інформації про умови кредитування суд не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що договір укладений в належній формі і був спрямований на реальне настання виписаних в ньому правових наслідків. При цьому, волевиявлення його учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі; обидві сторони у договорі мали необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Умови надання кредиту, порядок, строки виконання зобовязань, розмір процентів за користування кредитом та порядок їх нарахування, права та обовязки сторін, наслідки порушення зобовязань, порядок забезпечення зобовязань за кредитним договором викладені у вищевказаному кредитному договорі та додатках до цього договору. Зокрема, при укладенні договору позивач був проінформованим про всі умови договору та станом на вересень 2007 р. останній, будучи вільним в укладанні кредитного договору, виборі контрагента та визначенні його умов, висловив своє бажання на отримання кредиту, саме на зазначених в тексті договору умовах, і ставлячи свій підпис вважав ці умови справедливими.

Також, безпідставними є посилання позивача на порушення банком вимог щодо інформування споживача про валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором, які несе споживач, оскільки законодавством України передбачено порядок визначення курсу іноземних валют щоденно, і незмінність курсу іноземних валют законодавчо не закріплена, а позивач при укладенні вказаного договору свідомо брав на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мав будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Щодо посилань позивача на порушенням банком при укладенні договору правил щодо заборони банку змінювати процентну ставку в односторонньому порядку, слід зазначити наступне.

09 січня 2009 р. набув чинності Закон № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким внесені зміни до ст.1056-1 ЦК України та ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

За правилами ч.4 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набуття ними чинності. Разом з тим, розділ 5 «Порядок зміни процентної ставки» спірного договору, яким надано право Банку збільшувати відсоткову ставку, був узгоджений сторонами договору на час, коли була відсутня заборона щодо таких умов договору.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що спірний кредитний договір укладений з додержанням вимог діючого цивільного законодавства та за вільного волевиявлення сторін. При цьому, суд вважає, що не заслуговують на увагу і інші доводи позивача щодо порушенням відповідачем вимог діючого законодавства, оскільки спростовуються наявним в матеріалах справи договором та доданими до нього додатками.

В силу ст.88 ЦПК України, судові витрати сплачено позивачем при зверненні до суду з позовом.

Керуючись ст.ст. 10,11,88,209,212,213,214,215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Т.В. Серебрякова