14.06.2011 Єдиний унікальний номер 2-889/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2011 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Залімської Н.В.,

при секретарі Ткаченко Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом Прокурора Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Комунального закладу охорони здоровя міської лікарні № 20 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про стягнення суми коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, уточнивши позовні вимоги, звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Комунального закладу охорони здоровя міської лікарні № 20 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про стягнення суми коштів. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ОСОБА_2 працювала на посаді лікаря-невропатолога в міській лікарні № 20 м. Дніпропетровська. Наказом головного лікаря ОСОБА_1 від 13 вересня 2002 року та від 30 грудня 2002 року була звільнена з займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2004 року та від 07 квітня 2005 року, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2005 року з міської лікарні № 20 м. Дніпропетровська на користь ОСОБА_2 було стягнуто 11767 грн. 88 коп. Вважає, що з ОСОБА_1 як посадової особи, винної у незаконному звільненні, повинна бути стягнута зазначена сума.

Просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь міської лікарні № 20 м. Дніпропетровська суму коштів у розмірі 17091 грн. 95 коп., стягнути з ОСОБА_1 на користь міської лікарні № 20 м. Дніпропетровська інфляцію у розмірі 10790 грн. 55 коп.

У судовому засіданні представники Прокуратури Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Представник Комунального закладу охорони здоровя міської лікарні № 20 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали у повному обсязі, надали суду письмові заперечення.

Третя особа позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працювала на посаді лікаря-невропатолога міської лікарні № 20 м. Дніпропетровська з 01 серпня 1997 року.

Наказом від 13 вересня 2002 року № 106 К та наказом від 30 грудня 2002 року № 154-К ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади з 06 вересня 2002 року, за прогули без поважних причин, здійснені нею 06.09.2002 року, 09.09.2002 року, 10.09.2002 року, 11.09.2002 року, 12.09.2002 року, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

При винесені вищезазначеного наказу ОСОБА_1 керувався документами наданими його підлеглими, а саме: актом № 7 від 13 вересня 2002 року про відмову ОСОБА_2 дати письмові пояснення з приводу відсутності її на роботі після закінчення чергової відпустки, доповідними та актами щодо відсутності на роботі ОСОБА_2

ОСОБА_2 відмовилася надати пояснення з приводу своєї відсутності на роботі. Тому у ОСОБА_1, за наявних на той час документів, були наявні всі підстави для її звільнення.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2004 року ОСОБА_2 було поновлено на посаді лікаря-невропатолога з 13 вересня 2002 року; стягнуто з міської лікарні № 20 м. Дніпропетровська на користь ОСОБА_2 8710 грн. 51 коп. середній заробіток за час вимушеного прогулу, заборгованість по заробітній платі 10 грн. 14 коп., а всього 8720 грн. 65 коп., а також державне мито на користь держави у сумі 87 грн. 20 коп. Зазначеним рішенням встановлено, що перед виходом у відпустку ОСОБА_2 в недостатній мірі упевнилась у тому, що адміністрацією лікарні в особі головного лікаря, дозволено використання відгулу.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2005 року затверджено текст мирової угоди між ОСОБА_2 та міською лікарнею № 20 м. Дніпропетровська, провадження за заявою ОСОБА_2 від 15 грудня 2004 року про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2004 року по цивільній справі № 2-0654 за позовом ОСОБА_2 до міської лікарні № 20 м. Дніпропетровська, третя особа ОСОБА_1, про поновлення на роботі, оплаті вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди закрито.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2005 року з міської лікарні № 20 м. Дніпропетровська на користь ОСОБА_2 стягнуто 1627 грн. 13 коп. судові витрати та стягнуто з міської лікарні № 20 м. Дніпропетровська державне мито в розмірі 51 грн.

В силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України, при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Відповідно до абз. 2 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду тощо.

Відповідно до абз. 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Не одержані прибутки з підстав, пов'язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов'язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

Враховуючи, що чинне трудове законодавство не передбачає відшкодування інфляційних витрат в разі відшкодування шкоди працівником, також останні не відносяться до прямої дійної шкоди, тому вимоги щодо відшкодування інфляційних витрат не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» суддя, незалежно від обставин справи має вирішити питання про витребування доказів наявності причинного зв'язку між протиправною поведінкою працівника і шкодою, яка наступила.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2004 року не встановлена вина ОСОБА_1 у звільненні ОСОБА_2 та позивачем не надано жодних доказів наявності його вини.

Неможливість встановлення наявності вини ОСОБА_1 у звільненні підтверджується також висновком криміналістичної судово-технічної експертизи документів № 198 у цивільній справі № 2-0087/04 від 25 березня 2004 року та висновком судово-технічної експертизи документів № 4714 від 07 липня 2010 року Харківського НДІСЕ ім. М.С. Бокаріуса.

Відповідно до висновку криміналістичної судово-технічної експертизи документів № 198 у цивільній справі № 2-0087/04 від 25 березня 2004 року експерт зробив висновок, що в резолюції головного лікаря на заяві ОСОБА_2 від 25.07.2002 року вносилися зміни: первісним написом було: «т. ОСОБА_3 Соглано графика. (30.07.2002. ОСОБА_4И.)». Напис «т. ОСОБА_5В.» «переработки часов нет. Отгулы не разрешать» були дописані пізніше. Однак, неможливо встановити проміжок часу між внесенням первинного напису та дописки, у зв'язку з відсутністю науково розроблених методик дослідження.

Відповідно до висновку судово-технічної експертизи документів № 4714 від 07 липня 2010 року Харківського НДІСЕ ім. М.С. Бокаріуса встановити «Скільки становить проміжок часу (хвилини, години, дні, тижні, роки) між внесенням запису «т. ОСОБА_3 Соглано графика. (30.07.2002. ОСОБА_4И.)» та дописки «т. ОСОБА_5В.» «переработки часов нет. Отгулы не разрешать» в резолюції головного лікаря ОСОБА_1 на заяві ОСОБА_2 від 25.07.2002 року» не надається можливим у звязку з відсутністю у Харківському НДІСЕ спеціального обладнання.

Проміжок часу між первинним записом та допискою має істотне значення для встановлення наявності або відсутності вини ОСОБА_1, вини ОСОБА_2, встановлення обставин, за яких було заподіяно шкоду.

Відповідно до ч. 2 ст. 138 КЗпП України при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, позивачем не було надано суду доказів, які підтверджували б наявність вини ОСОБА_1 у незаконному звільненні ОСОБА_2 та заподіянні шкоди міській лікарні № 20 м. Днфіпропетровська.

Зважаючи на викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог Прокурора Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Комунального закладу охорони здоровя міської лікарні № 20 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про стягнення суми коштів, оскільки ці вимоги є необґрунтованими, недоведеними та безпідставними.

Керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», ст. ст. 130, 138, 237 КЗпП України, ст. ст. 10, 60, 61, 88, 212, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог Прокурора Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Комунального закладу охорони здоровя міської лікарні № 20 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про стягнення суми коштів у розмірі 17091,95 грн., інфляції у розмірі 10790,55 грн. відмовити.

Судовий збір у розмірі 278,83 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн. віднести на користь держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя Н.В. Залімська