Справа № 2-68/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2011 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Щасливої О.В.,

при секретарі Морозової В.М.,

з участю представника позивача адвоката ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи - орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Запорізької міської ради, орган опіки та піклування Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2010 року позивач звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В позові зазначила, що з 2 квітня 2004 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Сторони є батьками малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. У звязку із неналежною поведінкою відповідача вона втратила до нього почуття поваги, шлюбні стосунки були припинені, а сторони з вересня 2010 року почали проживати окремо. Коли в зазначений час після насильницького намагання відповідача вивезти позивачку до іншого населеного пункту та її звільнення після втручання співробітників патрульно-постової служби на пункті ДАІ при виїзді з міста вона змушена була перейти на постійне проживання до своєї матері, відповідач не дозволив їй забрати з собою дитину. З цього часу вона позбавлена можливості бачити сина, ОСОБА_4 категорично заперечує проти усякої можливості спілкування матері з дитиною. У жовтні 2010 року відповідач навіть не дозволив їй зайти в двір, коли вона приїхала поспілкуватись з дитиною, заявивши, що ОСОБА_5 немає вдома і не пояснивши, де знаходиться хлопчик. Свідком цих подій була голова квартального комітету, яку запросила позивач, щоб отримати допомогу в отриманні побачення з сином. Її відвідування відповідача з тією ж метою 17 жовтня 2010 року також не увінчались побаченням з дитиною. Відповідач часто в телефонній розмові надає згоду на відвідування позивачкою дитини, проте по мірі її прибуття в будинок міняє своє рішення, заявляючи, що передумав. Така поведінка відповідача зумовила її звернення до правоохоронних органів із заявами про застосування до нього заходів впливу. Востаннє позивач бачилась з дитиною в березні, хлопчик виявляв прихильність до матері, не хотів розставатися з нею.

У судовому засіданні позивачка підтвердила викладені у заяві доводи. Пояснила, що протиправна заборона батька дитини на її побачення з сином завдає їй глибоких емоційних страждань, оскільки вона дуже любить дитину, її численні заклики до відповідача вирішити це питання за домовленістю, спроби переконати його у необхідності припинення такої поведінки результатів не принесли. Позивачка зазначає, що відповідач протиправно позбавив мати можливості спілкування з сином. Між тим вона має постійну роботу та стабільний заробіток, позитивно характеризується за місцем роботи, є учасником права власності на житло, у якому створила належні умови для проживання та розвитку сина, разом з нею проживає її мати бабуся хлопчика, яка буде надавати допомогу в організації догляду та утриманні дитини. Той факт, що мати та син більше півроку постійно не спілкуються, зумовлений самочинною поведінкою відповідача, який позбавив її усякої можливості бачити хлопчика. Оскільки позивачка є матірю дитини, вона дуже привязана до ОСОБА_5, а діти у малолітньому віці більш потребують спілкування саме з матірю, позивачка ніколи не нехтувала своїми обовязками щодо дитини, вважає, що проживання хлопчика з матірю максимально відповідатиме інтересам гармонійного духовного та фізичного розвитку дитини.

На підставі викладеного просить про задоволення позову, визначення місця помешкання дитини з матірю.

Представник позивачки підтримала доводи своєї довірительки. Просить про задоволення позову.

Відповідач проти задоволення позову заперечує. Пояснив, що позивачка сама залишила сина, коли влітку 2010 року працевлаштувалась у Автономній Республіці Крим, де вона працювала по два тижні, а два тижні проводила вдома. Після закінчення сезонної роботи восени 2010 вона заявила, що має намір піти від нього до іншого чоловіка, який мешкає в Криму. Так як дитина потребує постійної батьківської турботи та опіки, а відсутність материнського тепла може бути компенсована любовю його батьків, з якими він проживає, та його власною любовю, він заборонив забирати дитину до чужих їй людей. Вважає, що з травня 2010 року, коли позивачка стала до роботи в іншому населеному пункті, дитина забула мати, не має потреби у спілкуванні з ним, тим більш, що позивачка під час сумісного проживання ніколи не виявляла особливої прихильності до хлопчика, навпаки, дитина її часто дратувала. Не заперечує проти того, що створює перешкоди у спілкуванні матері з дитиною, пояснюючи тим, що спільне проживання сина з позивачкою через зазначені причини не буде сприяти повною мірою повноцінному розвитку хлопчика. Між тим він має стабільну роботу, проживає з матірю, яка доводиться Владиславові бабусею, дуже привязана до хлопчика, піклується про нього з народження, хлопчик має окрему кімнату, де створені всі умови для його проживання та гармонійного розвитку.

Подав зустрічний позов про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 з батьком, який обґрунтовує тими й самими доводами, що і заперечення проти первісного позову.

З огляду на викладене просить про залишення позову ОСОБА_3 без задоволення і про вирішення його заяви на його користь.

Представник відповідача підтримав вимоги свого довірителя.

Представники третіх осіб, які вчасно, у встановленому порядку повідомлялись про час та місце розгляду справи, до суду не зявилися. Органи опіки та піклування Шевченківської та Ленінської районних адміністрацій надали висновки з приводу спору, а також письмові звернення, які містять прохання про вирішення спору у відсутність їх представників.

За згаданих обставин, за умови наявності письмових висновків органів з охорони інтересів дитини, які є обовязковими, суд у відповідності до ст. 36 ЦПК України вважає за можливе вирішення спору без участі представників третіх осіб.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню, і не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь відповідача, виходячи з таких міркувань.

Судом встановлено, що сторони в справі з 2 квітня 2004 року перебувають у шлюбі (а. с. 5). Подружжя є батьками дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 52), який проживає з відповідачем. Позивач мешкає за адресою: АДРЕСА_1, є учасником права спільної сумісної власності на це житло (а. с. 6, 7), працює на посаді продавця у товаристві з обмеженою відповідальністю Економ плюс(а. с. 132). Відповідач працює на водієм в товаристві з обмеженою відповідальністю ТК Спринт-Авто(а. с. 69).

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно із ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не прийшли до згоди, з ким з них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору про місце проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан його здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не може передати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою завадити розвитку дитини.

Дійшовши висновку про необхідність вирішення спору на користь позивачки, суд враховує зміст принципу шостого Декларації прав дитинивід 20.11.1959 року, відповідно до якого малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою зі своєю матірю.

Проживання малолітньої дитини, з матірю, на думку суду, максимальною мірою відповідає інтересам дитини, оскільки це зумовлено низкою обставин: біологічним звязком матері з дитиною ще до народження, більш якісним і турботливим доглядом за дитиною з боку жінки, більшою духовністю виховання, більш високим рівнем емоційної близькості між матірю та дитиною, необхідністю участі матері у вихованні дитини, існуючими традиціями в дитячому вихованні.

Задовольняючи позов, суд констатує наявність усіх обставин, які утворюють сприятливу обстановку для проживання дитини з позивачкою, а саме: вік матері, задовільний стан її здоровя, її працевлаштованість, гідний заробіток (а. с. 133), позитивні характеристики з місця роботи та місця проживання (а. с. 23), які свідчать про належний рівень її емоційно-вольових якостей (а. с. 132), її безумовну любов до дитини та потяг до поєднання з сином, задовільні побутові умови (а. с. 20), проживання матері з бабусею хлопчика, яка допитувалась в якості свідка і виказала почуття любові та прихильності до ОСОБА_5, у звязку з чим суд вважає, що вона буде надавати активну допомогу у вихованні та догляді за дитиною.

З зазначеним висновком суду логічно поєднується і письмовий висновок органу опіки та піклування Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради (а. с. 40), який є обовязковим при розгляді справ такої категорії, про доцільність проживання малолітньої дитини з матірю, належні умови для гармонійного розвитку хлопчика.

При вирішенні спору суд бере до уваги ту обставину, що мати і син були позбавлені можливості постійно спілкуватися між собою більше півроку, що може потягти певні труднощі у звиканні дитини до нової обстановки, оточення, яке вона з огляду на свій вік могла забути, проте виходить з того, що протягом зазначеної перерви побачення матері та дитини все ж таки відбувались, а перерва була вимушеною, зумовленою неправомірною поведінкою відповідача, який безпідставно чинив перешкоди у спілкуванні позивачки з дитиною.

Проти зазначених обставин не заперечує відповідач, вони встановлені і актом голови квартального комітету з місця проживання відповідача (а. с. 24), про них свідчать надані суду копії постанов органу дізнання про відмову у порушенні кримінальної справи, винесені внаслідок розгляду заяв позивачки про протиправну поведінку відповідача (а. с. 60, 134, 135).

Відсутність вини позивачки у припиненні спілкування з дитиною, почуття любові до дитини, намагання поновити контакт з нею, емоційно-вольові характеристики позивачки дають суду всі підстави вважати, що нею буде знайдений спосіб поновити добрі стосунки з дитиною, схилити її до себе без завдання шкоди емоційному благополуччю хлопчика.

Суд враховує і досліджені в ході засідань фактичні дані, що свідчать про можливість проживання сина з батьком та про комфортні побутові умови в його оселі (а. с. 33, 62), його працевлаштованість, позитивні характеристики, проживання разом з бабусею, яка також допитувалась як свідок і виказала почуття любові та прихильності до хлопчика, між тим вважає при вирішенні спору віддати перевагу позивачці з вже наведених підстав.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Згідно із ст. 150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток.

В силу ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

За змістом ст. 153 СК України мати, батько і дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно із ст. 142 СК України діти мають рівні права та обовязки по відношенню до батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою, а в силу ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків повинно ґрунтуватися на повазі прав дитини та її людської гідності.

Встановивши факт свідомого перешкоджання з боку відповідача у спілкуванні матері з сином, суд знаходить, що такі дії ОСОБА_4 не лише порушують право позивачки на виховання дитини та спілкування з нею і заважають їй у виконанні своїх батьківських обовязків, але й свідчать про нехтування права дитини на контактування з матірю, про зловживання відповідачем своїми батьківськими правами.

З огляду на наведені міркування суд вважає, що за умови залишення дитини з батьком гарантоване законом право матері на участь у вихованні було б порушено і в подальшому, що поряд з іншими причинами не дає підстав для ухвалення рішення на користь відповідача.

Таким чином, всебічно та повно встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, керуючись інтересами гармонійного розвитку дитини, суд вважає за доцільне визначити її місце проживання з матірю.

Керуючись ст. ст. 141, 142, 150, 151, 153, 155, 157, 160, 161 СК України, ст. ст. 3, 10, 11, 59, 60, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш ИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матірю ОСОБА_3.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання в суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів після його проголошення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні в залі судового засідання під час проголошення рішення, - в той же строк з моменту отримання його копії.

Суддя О.В. Щаслива