Справа № 2-6264/11
УХВАЛА

21.10.2011 року суддя Московського районного суду м. Харкова Скотар А.Ю., розглянувши цивільний позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір № НАХКР055690964 від 22.10.2008 через чисельні порушенням норм чинного законодавства і його прав як споживача, зокрема ст.ст. 10-11, 15, 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Розглянувши позовну заяву та додатки до неї суд приходить до висновку про необхідність повернення позовної заяви позивачу для подання до належного суду з наступних підстав.

Позивач звертається до Московського районного суду м. Харкова з підстав, передбачених ч. 5 ст. 110 ЦПК України яка передбачає, що позови про захист прав споживачів можуть пред'являтись за місцем проживання споживача. При цьому зазначає, що фактично є споживачем кредитної послуги, отже на відносини, що виникли між ним та Банком поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон).

З таким висновком суд погодитись не може через наступне: дійсно, в Законі містяться положення про обов'язковість надання інформації споживачеві щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип процентної ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти його повернення та інше (п. 2 ст. 11 Закону). В разі невиконання обов'язку щодо надання такої інформації встановлена відповідальність, що передбачено ст.ст. 15, 23 Закону.

Отже, застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» при звернення до суду з приводу спору, що виник з кредитних правовідносин, можливо лише в тому випадку, якщо предметом і підставою позову є питання надання (не надання) споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типи процентної ставки, валютні ризики тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини і тому застосуванню підлягає спеціальне законодавство, що регулює кредитні правовідносини.

З цих підстав суд вважає, що позивач, звертаючись до Московського районного суду м. Харкова, тобто до суду за місцем свого проживання, з позовом про визнання кредитного договору недійсним за даних умов помилково послався на Закон та не врахував правила підсудності.

Згідно ст. 115 ЦПК України якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду.

В даному випадку належним судом може бути районний суд м. Дніпропетровська, який обслуговує вул. Набережна перемоги, 50 (юридична адреса банку), що передбачає ст. 109 ЦПК України.

Окрім того, суд зазначає, що з прохальної частини позову не є зрозумілим, з яких саме підстав позивач просить визнати кредитний договір недійсним, а враховуючи описову частину позову, де позивачка зазначає, що між нею фактично не було укладено кредитного договору (абз. 2 позову), взагалі не вбачається предмету і підстав позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 109, 115 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору повернути позивачеві для подання до належного суду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Московський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги в 5 денний строк з дня отримання копії ухвали.

Суддя А.Ю. Скотар