Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №2-381/11

Провадження №2/1023/6358/11

30 листопада 2011 року Славутицький міський суд Київської області у складі головуючого Малишенко Т.О., при секретарі Катамай Г.М., за участі сторін: позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, його представника Прокопенко О.П.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 - про стягнення вартості частки у спільному майні,

встановив:

Позивач ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення вартості частки у спільному майні, а саме автомобіля марки RENAULT Safrane, 1995 соку випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, в сумі 31 880 гривень, понесених нею витрат за надання правової допомоги в сумі 300 гривень та 5 000 гривень на відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги в частині стягнення половини вартості автомобіля позивач обґрунтовує тим, що цей транспортний засіб був придбаний ними під час шлюбу з ОСОБА_2 Даний автомобіль відповідач після їх розлучення продав без її згоди третій особі 12 грудня 2007 року за 8 000 доларів США. Оскільки за рішенням суду їй було відмовлено у визнанні даного правочину недійсним, визнанні за нею права власності на 1/2 його частку та витребуванні майна з чужого незаконного володіння, ОСОБА_5 вважає, що має право згідно вимог ст. 71 Сімейного кодексу України вимагати стягнення на її користь з відповідача грошової компенсації 1/2 частки вартості автомобіля. Також на її думку ОСОБА_2 продажем автомобіля та позбавленням її права власності на нього завдав їй моральної шкоди, так як вона рушена звертатися з даного питання до суду.

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала в повному обсязі і додатково пояснила, що дійсно за домовленістю з відповідачем у неї у власності після розлучення повинна було залишитися майно, набуте ними під час шлюбу, у вигляді квартири, інше рухоме майно /меблі, побутова техніка/, а також в її користуванні гараж. ОСОБА_2 повинен був забрати собі при такому розподілі автомобіль. Після того, як ОСОБА_2 в вдовому порядку став вимагати собі в порядку розподілу гараж, вона подала зустрічний позов на машину, який був залишений без розгляду. У її позові про визнання недійсним правочину щодо купівлі - продажу спірного автомобіля, визнання за нею права власності на 1/2 його частку та витребуванні із чужого незаконного володіння, також було їй відмовлено. Тому вона на даний час звернулася з позовом про стягнення з відповідача 1/ 2 частки вартості даного транспортного засобу, який він продав за 8 000 доларів США про що їй казав ОСОБА_6. Про продаж даного автомобіля їй стало відомо від покупця у січні 2008 року. Підтвердити документально вартість автомобіля на момент його продажу вона не може, так як відповідних документів в неї не має. Так само як не має документів і на підтвердження витрат за надання правової допомоги. Моральну шкоду, завдану їй з вини ОСОБА_2, вона вбачає в тривалих судових процесах по розподілу майна, порушені в зв"язку з цим її морально - психологічного стану.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав повністю і вважає, що вони не підлягають до задоволення. На обґрунтування своєї позиції відповідач надав письмові заперечення, в яких послався на те, що ще до офіційного розлучення з ОСОБА_1 - ними відбулася усна домовленість з приводу розподілу спільно набутого за час шлюбу майна. За цією домовленістю у власність ОСОБА_5 повністю переходила квартира та майно у ній, а йому залишався гараж і машина. Що фактично і відбулося, в 2004 році він подарував ОСОБА_5 належну йому на праві власності 1/2. частку квартири, яку у свій час вони отримали у спільну сумісну власність шляхом приватизації, залишив все майно у квартирі, а собі забрав у користування гараж і машину. Позов по розподілу майна він змушений був подати через декілька років після їх офіційного розлучення, оскільки позивач стала заявляти претензії з приводу гаражу, що за домовленістю між ними залишився у його користуванні. В грудні 2007 року він продав спірний автомобіль ОСОБА_6 за 8 000 гривень, оскільки автомобіль вже був старий, по документах 1995 року випуску, але як виявилося фактично випущений ще раніше. Крім того, машина мала суттєві технічні несправності, тому він продав її за таку ціну. Відповідач вважає, що під час розгляду попередніх справ було підтверджено наявність домовленості між ним та ОСОБА_5 по розподілу спільно набутого за час шлюбу майна, за якою автомобіль залишався у його власності та користуванні. Тому ці обставини не підлягають повторному доказуванню згідно ч. З ст. 61 ЦПК України. Також відповідач вважає, що ОСОБА_5 пропущений строк позовної давності для заявления вимог про поділ майна, передбачений ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України. На обґрунтування своїх вимог по стягненню з нього моральної шкоди та витрат за надання правової допомоги позивач не надала будь - яких доказів, тому ці вимоги є цілком безпідставними.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Прокопенко О.П. повністю підтримали свою позицію, викладену у письмових запереченнях і просили в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити в повному обсязі.

Суд, заслухавши сторони, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 по стягненню на її користь з ОСОБА_2 вартості частки спільного майна, моральної шкоди та витрат за надання правової допомоги, є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення в повному обсязі.

Сторони по справі, ОСОБА_5 та ОСОБА_2, з ЗО квітня 1985 року по 10 вересня 2005 року знаходилися в офіційному шлюбі.

За час шлюбу сторонами було набуто у власність певне майно: житлове приміщення у вигляді 2-х кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 шляхом приватизації; капітальний гараж в ОКГ «Протон», автомобіль марки RENAULT Safrane інше рухоме майно /меблі, побутова техніка/.

За рішенням Славутицького міського суду Київської області від 14 жовтня 2008 року, яке набрало законної сили 25 лютого 2010 року, між сторонами був проведений розподіл спільного майна подружжя, за яким між ними було поділено рухоме майно /меблі, побутова техніка/ та гараж /справа № 2 -530/2008; 2 - 14/2010/. Під час розгляду даної справи ОСОБА_5 в порядку та строки, встановлені законом, не заявлялося зустрічних вимог про включення до спору вищевказаного транспортного засобу, так само як і не оспорювалася сама угода купівлі - продажу даного автомобіля.

За рішенням Славутицького міського суду Київської області від 29 вересня 2010 року, яке набрало законної сили 5 травня 2011 року, по справі № 2-479/2010 було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, - про визнання недійсним договору купівлі - продажу транспортного засобу, визнання за нею права власності на 1/2 його частку, та витребування автомобіля з чужого незаконного володіння. Під час розгляду даної справи ОСОБА_5 також не висувалися вимоги по розподілу даного виду спільного майна подружжя шляхом стягнення на її користь А частки вартості спірного автомобіля.

Як вбачається з матеріалів оглянутих судом цивільних справ № 2 -530/2008; 2 - 14/2010; № .2-479/2010 , що не заперечувалося позивачем ОСОБА_5 і під час розгляду даної справи за домовленістю між нею та ОСОБА_2 по розподілу спільно набутого під час шлюбу майна спірний автомобіль залишався у останнього за її згодою. Дані обставини, а також матеріали попередніх цивільних справ, пояснення сторін давало право ОСОБА_2 на розпорядження своєю часткою за власним розсудом.

В той же час позивачем не надано доказів набуття в порядку розподілу спільного майна ОСОБА_2 спірного автомобіля та розпорядження ним без її згоди

Спірний автомобіль з 2005 року знаходився в одноособовому розпорядженні та користуванні ОСОБА_2

Про здійснення правочину щодо купівлі - продажу даного транспортного засобу ОСОБА_2 ОСОБА_6 у грудні 2007 року за твердженням самої позивачки їй стало відомо у січні 2008 року.

Позов про захист порушених прав шляхом стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки спільного майна ОСОБА_5 поданий до суду 13 липня 2011 року.

Відповідно до ч.2 ст.72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Вищенаведені обставини свідчать про те, що навіть в разі, якщо позивач вважала порушеними свої права як співвласника на спільне майно /транспортний засіб/, який з восени 2005 року знаходився у повному розпорядженні відповідача, після його продажу ОСОБА_6, про що їй стало відомо в січні 2008 року, свої вимоги по захисту порушених прав вона повинна була заявити на протязі трьох років з дня, коли вона дізналася про їх порушення, чого вона не здійснила у межах встановленого законом строку.

Клопотання про поновлення пропущеного строку з поважності причин цього з її сторони заявлено не було.

Не обґрунтований був ОСОБА_5 і розмір заявлених нею позовних вимог в частині стягнення 1/2 частки вартості спільного майна, оскільки з її сторони не було надано жодного документа, який би підтверджував вартість спірного транспортного засобу.

У позовній заяві ОСОБА_5 відсутнє обґрунтування та посилання на відповідні докази спричинення їй з вини відповідача моральної шкоди, яку вона просить стягнути з ОСОБА_2 сумі 5 000 гривень.

Підстави та способи відшкодування моральної шкоди передбачені ст. ст. 23 та 116 ЦК України, але жодна з них не доведена суду позивачем.

Так само, як і не підтверджено ОСОБА_5 документально витрати, понесені нею за надання правової допомоги.

За таких обставин суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача в повному обсязі.

Керуючись ст.71,72 CK України, ст.23,116 ЦК України, ч.1 ст. 218 ЦПК України,

вирішив :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - про стягнення вартості частки у спільному майні відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Славутицький міський суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Т. О. Малишенко