Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 2-47/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2011 року м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Водощука В.В.

при секретарі Федорчук 0.15.

з участю:

позивачів: ОСОБА_1. та ОСОБА_2

представника повивачів ОСОБА_3

відповідачки ОСОБА_4

представника третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Олевську цивільну справу за позовом ОСОБА_6 та имощук ОСОБА_7 до ОСОБА_8. ОСОБА_9, третьої особи: органу опіки і піклування Олевської міської ради Житомирської області про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, про визнання такими, що втратили право користування житловим будинком і виселення.

Та позовну заяву ОСОБА_10 до ОСОБА_6, имощук ОСОБА_7 про визнання права застави та звернення стягнення на заставлене майно.

В С Т А Н О В И В :

21.04.2010 року позивачі ОСОБА_6. та ОСОБА_211.. звернулися до суду із зазначеним позовом в якому просять суд визнати ОСОБА_4. і ОСОБА_11 такими, що втратили право користування жилим будинком № 1 «а» по 1-му провулку Московському в м.Олевську Житомирської області та усунути перешкоди в користуванні позивачами жилим будинком № 1 «а» по 1-му провулку Московському в м.Олевську Житомирської області шляхом виселення та виселити ОСОБА_4. і її дитину ОСОБА_9. із вказаною житлового будинку без надання іншого жилого приміщення.

У судовому засіданні позивачі та їх представник заявлені позовні вимоги підтримали із підстав заявлених у поданій до суду позовній заяві. Просять суд задовольнити їх у повному обсязі. При цьому надавши суду пояснення про те. що вони є власниками будинку № 1-а по 1- у пров. Московському в м.Олевську Житомирської області так. як рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 04.02.2010 року, залишеного без змін ухвалою Верховного суду України від 10.08.2010 року було визнано недійсним п.9 договору застави від 25.01.2002 року. укладеного між ОСОБА_12. від імені заставодавців ОСОБА_6 та ОСОБА_2 і заставодержателем ОСОБА_10 в частині щодо набуття заставодержателем права власності на заставлений будинок. Визнано незаконним рішення виконавчого комітету Олевської селищної ради Житомирської області № 37 від 24.04.2002 року про оформлення права власності на житловий будинок по 1-му ОСОБА_13 №1-а в селищі Олевську за ОСОБА_10 Визнано недійсним свідоцтво про право власності на жилий будинок № 1-а по 1- мy пров. Московському у селищі Олевську Житомирської області за № 166 від 26.04.2002 току, видане Олевською селищною радою на ім'я ОСОБА_14, та визнано недійсним договір тарування будинку в цілому з усіма надвірними будівлями, що знаходиться за адресою м.Oлевськ пров. ОСОБА_13 будинок 1-а Житомирської області від 30.04.2004 року, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_15 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_9Г На підставі чого та зважаючи на те. що законні підстави проживання відповідачів ОСОБА_4. та її дитини ОСОБА_11 в спірному будинку відсутні, а позивачі через відмову відповідачів добровільно виселитися з вказаного будинку. вселитися та користуватися ним. як своєю власністю не мають можливості, іншого житла не мають, змушені винаймати житло у своїх родичів та знайомих, звернулися до суду за захистом своїх порушених прав. Заявлені позовні вимоги ОСОБА_10. до них не визнають і вважають них безпідставними.

Неповнолітня відповідачка ОСОБА_9. за згодою сторін у судове засідання не запрошувалась.

Відповідачка ОСОБА_4. у судовому засіданні позовні вимоги позивачів не визнала та надала пояснення суду, що 30.04.2004 року ОСОБА_10 подарував її неповнолітній дочці ОСОБА_9. спірний житловий будинок. При укладенні договору був присутній батько обдарованої ОСОБА_9 І,M.. який номер 12.08.2009 року в смт.Нові Білокоровичі Олевського району. Вважає, що ні вона ні її дочка, а також дарувальник ОСОБА_10. будь-чиїх прав та законних інтересів не порушували.

Предетавник органу опіки і піклування Олевської міської ради Житомирської області судовому засіданні щодо позову ОСОБА_2 до ОСОБА_9 не заперечувала посилаючись на Закон України «Про охорону дитинства» та зазначила про те. що як зі сторони ОСОБА_2

є неповнолітня дитина: ОСОБА_16. ІНФОРМАЦІЯ_1, так і зі сторони ОСОБА_4. є обдарована дочка ОСОБА_9. ІНФОРМАЦІЯ_2. Представник просить суд прийняти рішення згідно закону.

ОСОБА_10. звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6. та ОСОБА_17, про визнання прав застави та звернення стягнення на заставлене майно, де зазначив про те. що рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 04.02.2010 року п.9 договору застави від 25.01.2002 року, укладеного між ОСОБА_12. від імені заставодавців - ОСОБА_6 та Тимощу ка В.П. і ним. як заставодержателем визнано недійсним, в частині щодо набуття заставодержателем тобто ним права власності на заставлений будинок, однак зазначене рішення Апеляційного суду не припинило дію застави на спірне приміщення в цілому, як способу забезпечення невиконаного зобов'язання, а тому вважає зазначений договір застави, за виключенням пункту 9. є чинним і всі права та обовязки, які випливають із «зазначеного договору мають юридичну силу. На підставі чого просить суд: поновити йому строк звернення до суду з позовом до ОСОБА_6. та ОСОБА_2 визнати за ним право звернення стягнення на заставлене за договором застави від 25.01.2002 року нерухоме майно а саме: на будинок № 1 «а» по провулку Московський в м.Олевську Житомирської області шляхом передачі вказаного будинку у власність ОСОБА_10. та призначити технічну експертизу щодо дійсної ринкової вартості будинку № 1 «а» по провулку Московський в м. Олевську на момент укладення договору застави, тобто станом на 25.01.2002 року, витрати за проведення якої покладав на себе. Представник позивача ОСОБА_10. - адвокаті ОСОБА_18 у перших судових засіданнях заявлені позовні вимоги його довірителя підтримав повністю із підстав, які наведено у позові.

Як встановлено в судовому засіданні 18.01.2002 року позивач ОСОБА_6. видала ОСОБА_12 довіреність на укладення договору застави належного на праві спільної сумісної власності їй та позивачу ОСОБА_2. житлового будинку № 1-а по 1-му пров. Московському у смт. Олевськ Житомирської області.(Т. 1. а.с.8-10).

25.01 2002 року державним нотаріусом Олевської державної нотаріальної контори посвідчено договір застави, укладений ОСОБА_12. від імені заставодавців ОСОБА_6. ОСОБА_2П, із заставодержателем ОСОБА_10. для забезпечення договору позики насуму 13 000 гри., укладеного між ОСОБА_10. та ОСОБА_2 Предметом договору застави зазначено спірний житловий будинок інвентаризаційною вартістю 30620 гри. (Т. 1. а.с.9)

Пунктом 9 зазначеного договору застави передбачено, що у випадку невиконання заставодавцем свого зобов'язання, заставодержатель набуває право власності на заставлений будинок.

Внаслідок невиконання ОСОБА_2 умов договору позики нотаріусом Олевської державної нотаріальної контори вчинено виконавчий напис щодо вилучення заставленого будинку, на підставі рішення виконавчого комітету Олевської селищної ради № 17 від 24.04.2002 року видано ОСОБА_10. свідоцтво № 166 про право власності на спірний житловий будинок від 26.04.2002 року. (1.1. а.с.8-10).

30.04.2002 року ОСОБА_10. уклав з ОСОБА_15. який діяв в інтересах неповнолітньої ОСОБА_9. договір дарування спірного житлового будинку , посвідчений державним нотаріусом ()левської державної нотаріальної контори.(Т.2. а. с. 14).

Відповідно до ст.181 ЦК України 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, в силу застави кредитор (заставодержатель) мав право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Тобто, в світлі положень «зазначеної норми закону та статей 4. 19. 20 Закону України «Про заставу» від 21.12.2000 року основою застави було не саме майно, а його вартість. Беручи до уваги, що на час виникнення спірних правовідносин відповідно до положень Закону України «Про власність» застава, як вид забезпечення зобов'язань, не могла бути підставою для набуття права власності про. що було зазначено в рішенні Апеляційного суду Житомирської області від 04.02.2010 року «лишеною без змін у хвалою Верховного суду України від 10.08.2010 року.

Цим же рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 04.02.2010 року визнано недійсним п.9 договору застави від 25.01.2002 року, укладеного між ОСОБА_12. від імені заставодавців ОСОБА_6. та ОСОБА_2, та заставодержателем ОСОБА_10, в частині щодо набуття заставодержателем права власності на заставлений будинок; визнано незаконним рішення виконавчого комітету Олевської селищної ради Житомирської області № 37 від 24.04.2002 року про оформлення права власності на житловий будинок по 1-му пров. Московському №1-а в селищі Олевську за ОСОБА_10 визнано недійсним свідоцтво про право власності на жилий будинок № 1-а по 1-му пров. Московському у селищі Олевську Житомирської області за № 166 від 26.04.2002 року, видане Олевською селищною радою на ім'я ОСОБА_10. та визнано недійсним договір дарування будинку в цілому з усіма надвірними будівлями, що знаходиться за адресою м.Олевськ. пров. Московський 1. будинок 1-а Житомирської області від 30.04.2004 року, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_15 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_9.

Так відповідно до ч. З ст.61 ЦПК України слідує, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч.І ст.236 ЦК" України нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Дані правовідносини врегульовані ст.ст.386. 387. 391 ЦК України, з яких слідує, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник має право - витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зі змісту зазначених норм цього Кодексу випливає те. що розглядуваний спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном, тобто коли це майно незаконно вибуває з його володіння. При цьому позивач повинен довести належність йому майна на праві власності чи на іншому речовому праві. Відповідачем за даним позовом виступає незаконний володілець майна. При цьому незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.

Із ст.328 ЦК України слідує, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно свідоцтва про право власності на житло № 23 від 18.01.1994 року будинок № 1- а. по 1-му ОСОБА_13 в м.Олевську Житомирської області, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6. та ОСОБА_2, що також підтверджується відповіддю КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 01.12.2010 року за №, -245.( І 4. а.с. 129.1 52).

Володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном позивачі ОСОБА_6 та ОСОБА_2, не мають, змоги оскільки у спірному будинку продовжують проживати без будь-яких правових підстав відповідачі ОСОБА_4. та її донька ОСОБА_9. які не є власниками зазначеного будинку, не с членами сім'ї позивачів, а тому не можуть користуватися правами та обов'язками власника помешкання.

Згідно до ч.3 ст..388 ЦК України визначено, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник мас право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Статтею .791 ЦК України передбачено, що власник мас право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.З ст. 1 16 ЖК України, слідує, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Враховуючи вищенаведене. суд. вважає, що в даному випадку позовні вимоги позивачів ОСОБА_6. та ОСОБА_2. є обгрунтованими і повністю доведеними у судовому засіданні, як поясненнями самих позивачів, відповідачів так і наявними у матеріалах справи письмовими доказами (1.1 .а.с.8-10.43-45.50-53,76-79.1 08-1 10.129.1 52.160-161.185- 1 86.1 98-205.212-214. Г.2. а.с. 1 -42.). однак позов ОСОБА_6. та ОСОБА_2. підлягає до часткового задоволення в частині визнання відповідачів ОСОБА_4. та ОСОБА_9. такими, що втратили право користування жилим будинком № 1 «а» по 1-му провулку Московському в м.Олевську Житомирської області та усунення перешкоди в користуванні ОСОБА_6. і ОСОБА_2 зазначеним жилим будинком шляхом виселення відповідачів із жилого будинку № 1 «а» по 1-му провулку Московському в м. Олевську Житомирської області без надання іншого жилого приміщення.

Щодо позовної вимоги позивачів про стягнення із відповідачів на їхню користь судових витрат в сумі 74.00 гри.. (1.1. а.с.40). суд вважає дану вимогу не обгрунтованою і не пІдтвердженою належними доказами, оскільки квитанція про сплату витрат на інформаційно- технічне забезпечення розгляду справи видана на ім'я представника позивачів ОСОБА_3 М M.. який і поніс відповідні витрати.

Разом з тим вирішуючи питання щодо зустрічного позову ОСОБА_10, до ОСОБА_6. _ ОСОБА_2. про визнання прав застави та звернення стягнення на заставлене майно, слід зазначити наступне.

Так позивач ОСОБА_10. у своєму позові до ОСОБА_6. та ОСОБА_2 посилаючись на вимоги ч.1 ст.6. ст. 181 ЦК України (в редакції 196.3 року) та положення ст.16. 19. 20. 25 Закону України «Про заставу» від 02.10.1992 року за № 2654-ХІІ. зазначив про те. що дійсна ринкова вартість заставленого майна будинку № 1 «а» по 1-му провулку Московський в м.Олевську Житомирської області на момент укладення договору застави відповідала вартості невиконаного зобов'язання за договором позики і у зв'язку з чим вважає, що він на підставі наведених статей Законів набув право звернення стягнення на предмет застави в цілому.

Однак з цим погодитись не можливо, оскільки жодного документального доказу в обгрунтування і на підтвердження вартості заставленого спірного будинку, виділу вартості частки будинку на суму 13000 гри., якого просить передати у його власність. ОСОБА_10. до суду не надав. Не виконав вимоги ст. 146 ЦІІК України при призначенні за ухвалами суду від11.02.2011року та 29.08.2011 року будівельно-технічних експертиз, з метою встановлення вартості заставленого спірного майна. Не провів оплату за проведення зазначеної експертизи, обов'язок по оплаті якої покладав на себе. У зв'язку з чим підстави визнання за ОСОБА_10. права звернення стягнення на заставлене спірне майно, як заставодержателя в межах суми 13 000 гри., та звернення стягнення на предмет застави шляхом передачі його у власність ОСОБА_10. у суду відсутні. Позовна вимога ОСОБА_10. щодо поновлення строку на звернення до суду з вказаним позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на думку суду також є безпідставною, оскільки, у судовому засіданні встановлено, що дійсно 04.02.2010 року рішенням Апеляційного суду Житомирської області визнано недійсним п.9 договору застави 25.01.2002 року, відповідно до якого заставодержатель, тобто ОСОБА_10. в разі не сконання зобов'язання набував право власності на заставлений спірний будинок.

Так відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ч.1 ЦІ 1К України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі наведеного та встановлених обставин справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення первісного позову та про відмову у задоволенні зустрічного позову.

На підстави наведеного та керуючись ст.ст.236. 328. 386-388. .361 ЦК України, er. 181 ЦК України (в редакції 1963 року), ет.ет.116. 150 ЖК України. сі. ст. З. 10. 11. 15. 57. 60. 61. 81. 88. 209. 2 12-215. 218 ЦПК У країни, та Законом України «1 Іро заставу», суд. -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_6 за ОСОБА_2 до ОСОБА_8. ОСОБА_9, третьої особи: органу опіки і піклування Олевської міської ради Житомирської області про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, про визнання такими, що втратили право користування житловим будинком і виселення задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_9 07.01 ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування жилим будинком № 1 «а» по Першому провулку Московському в м.Олевеьку Житомирської області.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_6 та ОСОБА_2 жилим будинком № 1 «а» по Першому провулку Московському в м.Олевеьку Житомирської області шляхом виселення та виселити ОСОБА_8. ОСОБА_9 із жилого будинку № 1 «а» по Першому провулку Московському в Олевську Житомирської області без надання іншого жилого приміщення.

В решті позову Тимощу к ОСОБА_19 та ОСОБА_2 щодо повної вимоги про стягнення з відповідачів судових витрат - відмовити за безпідставністю.

В задоволенні позову ОСОБА_10 до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про визнання права застави та звернення стягнення на заставлене майно відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_8 в прибуток держави 51 грн.. судового збору.

Звільнити ОСОБА_6. ОСОБА_2. та ОСОБА_10, від сплати судового збору - відповідно до п.18 ст.4 Декрету КМУ «Про державне мито».

Рішення може бути оскарженим до Апеляційного суду Житомирської області через Олевський районний суд Житомирської області протягом 10 днів з дня його проголошення. А особами. які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_20