Справа №2-954/11
РІШЕННЯ

Іменем України

25 лютого 2011 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді- ОСОБА_1

при секретарі - Буцко О.В., Дігтяр О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства Науково-дослідне медичне об»єднання «Діалір» про стягнення заробітної плати, компенсації за затримку заробітної плати та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ВАТ НДМО «Діалір», вимоги якого представник позивача уточнив в процесі розгляду справи, про стягнення недоплаченої заробітної плати у розмірі 241 грн. 81 коп., середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у розмірі 21 081 грн. 24 коп., компенсації втрати заробітку у розмірі 14 561 грн. 72 коп. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 33387 грн., посилаючись на те, що в період з 15.09.1994 року по 22.08.2007 року він працював на посаді завідуючого центральним складом в ВАТ НДМО «Діалір». Однак, підприємство не здійснило з ним остаточний розрахунок по заробітній платі на момент його звільнення, а тому він змушений звертатись до суду з вказаним позовом.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені з урахуванням уточнень позовні вимоги та просив про їх задоволення.

Представник відповідача - ВАТ НДМО «Діалір» в судовому засіданні заявлений позивачем позов не визнала, оскільки вважає, що розрахунок по заробітній платі з позивачем був проведений відповідно до норм чинного законодавства. Вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку, компенсації за затримку заробітної плати, компенсації втрати заробітку та моральної шкоди вважає необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, у зв'язку з пропуском позивачем строків позовної давності.

Заслухавши пояснення сторін у справі, оглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, згідно наказу про прийом на роботу №78 від 15.09.1999 року був призначений на посаду завідуючого центральним складом в ВАТ НДМО «Діалір», із заробітною платою згідно штатного розкладу (а.с.1 1).

На підставі наказу ВАТ НДМО «Діалір» за № 28-К від 22.08.2007 року, ОСОБА_2 було звільнено з 22 серпня 2007 року за взаємною згодою, згідно ст. 36 п. 1 КЗпП України, (а.с. 31)

Згідно довідки, виданої ВАТ НДМО «Діалір» заборгованість підприємства з виплати заробітної плати перед ОСОБА_2 за період з серпня 2003 року по серпень 2007 року становила 24180 грн. 65 коп. (а.с. 12).

Таким чином, суд приходить до висновку, що ВАТ НДМО «Діалір» звільнивши ОСОБА_2 з займаної посади 22.08.2007 року не провело з ним остаточний розрахунок при звільненні, чим порушило вимоги ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, що відповідачем зроблено не було.

24 грудня 2008 року позивачем ОСОБА_2 була подана заява до Деснянського районного суду м. Києва про видачу судового наказу про стягнення заробітної плати у сумі 24180 грн. 65 коп.

26 грудня 2008 року Деснянським районним судом м. Києва був виданий судовий наказ про стягнення з ВАТ НДМО «Діалір» на користь ОСОБА_2 заборгованість нарахованої але несплаченої заробітної плати у сумі 24 180 грн. 65 коп.

Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.02.2010 року, постановленої старшим державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3, судовий наказ, виданий 26.12.2008 року Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з ВАТ НДМО «Діалір» на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 24 180 грн. 65 коп. - виконано в повному обсязі (а.с. 29), що також підтверджується довідкою Державного Ощадбанку України в м. Києві за №5-249 від 25 січня 2011 року, з якої вбачається, що на ім»я ОСОБА_2 надійшло платіжне доручення від 23.03.2010 року на суму 24180 грн. 65 коп.. Комісія банку становила 241 грн. 81 коп. (а.с.39).

Отже, судом встановлено, що ВАТ НДМО «Діалір» було виконано в повному обсязі зобов'язання перед позивачем щодо виплати заборгованості по заробітній платі у сумі 24180 грн. 65 коп., а тому підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у сумі 241 грн. 81 коп. суд не вбачає.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у розмірі 21 081 грн. 24 коп. та компенсації втрати заробітку у розмірі 14 561 грн. 72 коп. судом встановлено наступне.

Компенсація заробітної плати не є заробітною платою у відповідності до ст. 94 ч. 1 КЗпП України та ст. 1 ч. 1 Закону України «Про оплату праці», а за правовою природою є санкцією за несвоєчасну виплату заробітної плати і тому згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України на ці вимоги поширюється строк позовної давності у 3 місяці.

Позивач не навів належних доказів щодо поважності причин пропуску ним позовної давності і з клопотанням про поновлення цього строку до суду не звертався.

За таких обставин у цій частині позовних вимог повинно бути відмовлено з причин пропуску строку позовної давності.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у випадку невиплати з вини власника належних звільненому робітнику сум підприємство повинно виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Розмір цієї компенсації зменшується на заробіток отриманий звільненим по новому місцю роботи.

Між тим, як вбачається з копії Ухвали Господарського суду м. Києва від 12.11.2007 року відносно ВАТ НДМО «Діалір» 12 вересня 2007 року судом було порушено справу про банкрутство, оскільки останнє неспроможне сплатити борг, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та процедуру санації (а.с. 34).

Тобто, затримка підприємства у виплаті заробітної плати працівникам була пов'язана з скрутним матеріальним становищем підприємства, вини в цьому відповідача суд не вбачає і приходить до висновку, що в цій частині позовних вимог позивачу повинно бути відмовлено, як не обгрунтованих та не відповідаючим дійсним обставинам.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що доводи, викладені в позові ОСОБА_2 не обгрунтовані, в зв»язку з чим позов не підлягає задоволенню.

Оскільки, суд прийшов до висновку про відсутність вини відповідача у завданні матеріальної шкоди позивачу, з зазначених представником останнього підстав, відповідно відсутня вина відповідача у завданні позивачу моральної шкоди.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10,30, 60, 88, 212 - 215,217 ЩІК України. ст.ст.94,1 16,1 1 7,233 КЗпП України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя