АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 2835 Головуючий суддя І інстанції Зуб
Провадження № Суддя доповідач Черкасов В.В.
Категорія: Спори про право власності та інші речові права про приватну власність
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Кукліної Н.О., Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Ковач О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3 про розподіл житлового будинку, який є спільною власністю подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_3 Павліна про визнання майна особистою' власністю чоловіка

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м.Харкова від 31 січня 2011 року

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 третя особа - ОСОБА_3 про розподіл житлового будинку, який є спільною власністю подружжя.

В обгрунтуванні позову ОСОБА_1 зазначила, що з 10.06.1995 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 В період шлюбу, за договором купівлі-продажу від

11.08.1995року, подружжям придбано 1/2 частину житлового будинку №48 по вулиці Пестеля у м.Харкові, який складається з приміщень: 1-4 житлова кімната, площею 11,4 кв.м.; кухні 1-3, площею 8,8 кв.м.; тамбуру 1, площею 3,7 кв.м.; кухні 1-1, площею 6,6 кв.м.; надвірних пристроїв: деревяного сараю лат. «Ж», деревяної літньої кухні літ. «Е», 1/2 частини цегляного погреба літ. «Б», деревяної уборної літ. «З», колодязю №1, розташованих на земельній ділянці 527 кв.м. Самовільно побудований гараж літ. «К» належить співвласниці ОСОБА_3

З квітня 2005 року подружжя проживає окремо. ОСОБА_2 бажає продати 1/2 частину житлового будинку, який є спільною власністю подружжя.

Тому ОСОБА_1 просила суд провести розподіл майна, придбаного у період шлюбу і визнати за нею право власності на 1/4 частину житлового будинку №48 по вулиці Пестеля у м.Харкові, який складається з приміщень: 1-4 житлова кімната, площею 11,4 кв.м.; кухні 1-3, площею 8,8 кв.м.; тамбуру 1, площею 3,7 кв.м.; кухні 1-1, площею 6,6 кв.м.; надвірних пристроїв: деревяного сараю лат. «Ж», деревяної літньої кухні літ. «Е», /-> частини цегляного погреба літ. «Б», деревяної уборної літ. «З», колодязю №1, огородження №1 по вулиці Пестеля м.Харкова без урахування самовільно вистроєного гаража літ. «К».

У січні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 третя особа - ОСОБА_3 Павліна про визнання майна особистою власністю чоловіка.

В обгрунтуванні зустрічного позову ОСОБА_2 зазначав, що ним 26.05.1994 року була приватизована двохкімнатна квартира АДРЕСА_1. Після укладення шлюбу з ОСОБА_1) В.М. 31.07.1995 року він продав свою двохкімнатну квартиру та, за гроші отримані від продажу квартири, придбав частину будинку №48 з надвірними прибудовами по вулиці Пестеля в м.Харкові.

Тому ОСОБА_2 просив суд визнати 1/2 частину будинку 48 по вулиці Пестеля в м.Харкові його особистою власністю.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 31 січня 2011 року позов ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Vi частину житлового будинку літ. «А-1», площею 49,7 кв.м., а саме: на 1/2 приміщення 1-4 житлова кімната, площею 11,4 кв.м.; кухні 1-3, площею 8,8 кв.м.; тамбуру 1, площею 3,7 кв.м.; кухні 1-1, площею 6,6 кв.м. та на 1/4 частину надвірних прибудов - деревяного сараю лат. «Ж», площею 3,5 кв.м.; деревяної літньої кухні літ. «Е», площею 14 кв.м.; а також на % частин цегляного погреба літ. «Б», деревяної уборної літ. «З», колодязю №3, огородження №1, розташованого за адресою: м.Харків, вулиця Пестеля, 48, без урахування самовільно прибудованого гаража літ. «К».

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1Л частину житлового будинку літ. «А-l», площею 49,7 кв.м., а саме: на Уі приміщення 1-4 житлова кімната, площею 11,4 кв.м.; кухні 1-3, площею 8,8 кв.м.; тамбуру 1, площею 3,7 кв.м.; кухні 1-1. площею 6,6 кв.м. та на Уг частину надвірних прибудов - деревяного сараю лат. «Ж», площею 3,5 кв.м.; деревяної літньої кухні літ. «Е», площею 14 кв.м.; а також на 1А частин цегляного погреба літ. «Б», деревяної уборної літ. «З», колодязю №3, огородження №1, розташованого за адресою: м.Харків, вулиця Пестеля, 48, без урахування самовільно прибудованого гаража літ. «К».

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2- відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції ухваленням нового рішення, яким задовольнити зустрічний позов в повному обсязі.

В обгрунтуванні доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що суд не повно зясував обставини, що мають значення для справи.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦГІК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі та відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того що спірний будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, тобто сумісною власністю подружжя, у зв'язку з чим зустрічний позовні вимога ОСОБА_2 про особисту приватну власність на цей будинок не підлягав задоволенню.

Однак з таким висновком суду першої інстанції судова колегія погодитися не може, виходячи з наступного.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 10 червня 1995 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб. З квітня 2004 року однією сім'єю не проживають, спільне господарство не ведуть..

Згідно Договору купівлі - продажу №Н6-615 від 11.08.1995 року, посвідченого президентом Харківської товарної біржі та зареєстрованого у КГІ «Харківське міське БТІ»

21.08.1995року за реєстраційним № 3284, вбачається, що ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_5 4/8 житлового будинку з надвірними прибудовами, розташованого на земельній ділянці загального користування площею 527 кв.м. по вул. Пестеля, 48 м. Харкова за 200 000 000(двісті міліонів) крб..

Відповідно до відповіді КП „Харківське міське бюро технічної інвентаризації", житловий будинок з надвірними прибудовами по вул. Пестеля, 48 м. Харкова, зареєстрований на праві власності на імя:

-ОСОБА_3 - /2 частини відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 8-ю ХДНК 15.01.2003 р.,р.№2-10;

-ОСОБА_2 - Уг частини відповідно договору купівлі-продажу, зареєстрованого ХТБ 11.08.1995 p., р.№6-615.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 26 травня 1994 року, квартира АДРЕСА_2 належана на праві приватної власності ОСОБА_2.

Згідно договору купівлі - продажу від 31 липня 1995 року, посвідченого Харківською товарною біржею за№Н-1-117, ОСОБА_2 продав ОСОБА_6 двохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 за 250 000 000(двісті пять десять) крб.

Відповідно до змісту ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на п^аві спільної сумісної власносгі. якщо не доведене ті протилежне.

Майно, набуте дружиною, чоловіком до шлюб' є особистою власністю кожного із них. Якщо у придбання майна подружжя вкладені крім спільних коштів і кошти, отримані від реалізації особистого майна одного з подружжя, то при доведеності даного факту частка у спільному майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою власністю (частини 1. 7 ст. 57 СК України).

Виходячи з положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім встановлених ст. 61 цього Кодексу випадків.

Всупереч зазначеній нормі та в порушення процесуальних норм права - ст.ст. 57, 59, 60. 63. 64, 214, 215 ЦПК України суд не встановив дійсний характер правовідносин сторін; підстави заявлених ними вимог; факти, які підлягали встановленню та не дав оцінку доказам, наданим сторонами, з дотриманням принципу допустимості; не навів мотивів, з яких виходив, відхиляючи частину наданих доказів та не обгрунтував доведеність встановлених ним певних фактів, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до змісту ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, якщо не доведене протилежне.

Майно, набуте дружиною, чоловіком до шлюбу є особистою власністю кожного із них. Якщо у придбання майна подружжя вкладені крім спільних коштів і кошти, отримані від реалізації особистого майна одного з подружжя, то при доведеності даного факту частка у спільному майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою власністю (частини 1. 7 ст. 57 СК України).

Виходячи з положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім встановлених ст. 61 цього Кодексу випадків.

Зробивши висновок про придбання спірної частини житлового будинку з надвірними прибудовам виключно в період шлюбу сторін, суд першої інстанції послався на придбання цього майна в період сумісного життя подружжя.

При цьому, всупереч вимогам ст.ст. 57, 59, 60, 213, 215 ЦПК України, суд не взяв до уваги договори купівлі-продажу від 31 липня 1995 року, за змістом якого продаж ОСОБА_2 здійснено за 250 000 000(двісті пять десять) крб., за ціною, зазначеною в договорі (а.с.44.45) та купівлю спірного житлового будинку з надвірними прибудовам 11 серпня 1995 року за 200 000 000(двісті мільйонів) крб..

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які документальні підтвердження факту заселення, проживання та реєстрацію по місцю проживання ОСОБА_1 в цієї частині житловий будинок по вул. ГІестеля, 48 м. Харкова з надвірними прибудовами.

Визнаючи за ОСОБА_1) В.М. право сумісної власності подружжя на частину спірного будинку, суд залишив поза правовою оцінкою свідоцтво про право власності видане ОСОБА_2 на житло від 26 травня 1994 року, квартири АДРЕСА_3, якою він розпорядився на свій розсуд 31 липня 1995 року продавши її ОСОБА_6, ще до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 10 червня 1995 року, а також розписку про надання у позику отриманих грошей 31 липня 1995 року ОСОБА_7 та в подальшому отриманих ним в день придбання частини спірного житлового будинку 11.08.1995 року.

і вердження ОСОБА_8 в ході судового засідання апеляційної інстанції, що частину спірного будинку придбав особисто для себе для здійснення своєї підприємницької діяльності, ОСОБА_1 не спростовувала, підтвердила, що дійсно придбав частину будинку для взуттєвого цеху.

Вирішуючи вимоги ОСОБА_1 щодо визнання спільним майном подружжя частини спірного житлового будинку, придбаного ОСОБА_2, суд не з'ясував правові підстави цих вимог, а відтак, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 не зазначив у рішенні правову норму, яка стала підставою для такої відмови.

Не встановивши правової підстави цієї вимоги, суд першої інстанції не окреслив межі з'ясування фактичних обставин, які мають значення для вирішення зазначених вимог і не встановив характер правовідносин, які випливають з цих обставин.

За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з відмовою

у задоволені позовних вимог ОСОБА_1., а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 1.11. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.ЗОЗ 304,307,313,314,316.317,319,324,325 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИ Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 31 січня 2011 року - скасувати.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3 про розподіл житлового будинку, як спільного сумісного майна подружжя - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_9, третя особа - ОСОБА_3 Павліна про визнання майна особистою власністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку розташованого за адресою м. Харкова, вул. Пестеля, 48 . як майно набуте за власні кошти.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого касаційного спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді