КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 2-286/11
Провадження № 2-286/11 р.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20.05.2011 року м.Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Непши О.І.,

при секретарі - Піроженко А.О.,

за участю представника позивача - Цехоцького І. А.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

представника третьої особи - Шадріної Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці позивача, - комунальне житлово-експлуатаційне підприємство № 24, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

встановив:

26 лютого 2010 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що вказаний гуртожиток перебуває в комунальній власності територіальної громади м.Миколаєва та знаходиться на балансі КЖЕП-24. 16 листопада 1999 року у спірній кімнаті була зареєстрована сім`я відповідача (він, дружина та син), проте згодом син та дружина знялися з реєстрації. Власне відповідач, який залишився зареєстрованим, не мешкає у спірній кімнаті без поважних причин з 2003 року, участі в збереженні житла не бере, не утримує кімнату в належному технічному та санітарному стані, всупереч Примірному положенню про гуртожитки здає кімнату в піднайом, є власником частки іншої жилої нерухомості. Такий стан речей порушує права позивача як власника житла, тому виконком міської ради просить визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням.

Представник позивача та представник третьої особи на боці позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні, обставини, викладені у позові, підтвердили.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та просив у позові відмовити; суду пояснив, що у отримав ордер на спірну кімнату на родину з трьох осіб у 1999 році, працюючи на Миколаївському глиноземному заводі. Мешкав у спірній кімнаті разом із родиною до листопада- грудня 2006 року, тоді ж дружина і син знялися з реєстрації, а він один залишився мешкати у спірній кімнаті, де проживає і на даний час. У 2003 році позивач став власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , хоча фактично квартира придбавалася за кошти дружини відповідача та її матері. В той же час у серпні-вересні 2009 року, після того, як син відповідача почав навчатися в будівельному технікумі, його дружина поставила питання про необхідність сплати аліментів на утримання сина. В обмін на відмову дружини від стягнення аліментів відповідач у липні 2010 року подарував їй Уі частину квартиру, власником якої він був. Крім того, зазначає, що працює по змінах, часто виїздить у Вознесенський район Миколаївської області у зв`язку із хворобою матері, тому може протягом нетривалого часу не мешкати у гуртожитку. На час розгляду справи продовжує мешкати у спірній кімнаті, сплачує за неї комунальні послуги.

Свідок ОСОБА_2 суду показала, що є сусідкою відповідача, проживає у тому ж гуртожитку на одному блоці у кімнаті № НОМЕР_1 . Вона мешкає у гуртожитку з 2002 року, на той час відповідач мешкав із сім`єю. Три-чотири роки тому дружина та син відповідача виїхали, а відповідач залишився у спірній кімнаті. Близько півтора-два роки тому у кімнаті відповідача мешкали родичі останнього, але він мешкав у кімнаті разом з ними.

З показань свідка ОСОБА_3 (колишньої дружини відповідача) слідує, що вона проживала разом із ОСОБА_1 до листопада 2006 року у спірній кімнаті, після того виїхала із сином за адресою: АДРЕСА_3 . Вказана квартира купувалася у 2003 році за кошти свідка та її матері, хоча власником 1/2 частини квартири був вказаний відповідач. У січні 2010 року свідок попередила відповідача про необхідність сплати аліментів на утримання сина, проте пізніше між ними була досягнута угода про те, що свідок відмовиться від аліментних претензій в обмін на дарування відповідачем 1/2 частини квартири.

З довідки КП ММБТІ слідує, що станом на 08 грудня 2008 року за відповідачем було зареєстроване право власності на житло - а саме на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 05 вересня 2003 року (а.с.7).

З довідки про склад сім`ї (Форми-3 без дати) вбачається, що відповідач проживає у спірній кімнаті з 16 листопада 1999 року та зареєстрований там (а.с.10, 8).

З копій квитанцій про оплату слідує, що відповідач у травні, вересні та жовтні 2010 року сплачував квартирну плату. Станом на 01 червня 2010 року мав незначну заборгованість у сумі 30. 68 грн. (а.с.29-31).

З фотокарток спірної кімнати, долучених відповідачем, вбачається, що вона знаходиться у задовільному стані, придатному для проживання (а.с.32-34).

З копії медичної довідки від 25 травня 2010 року слідує, що ОСОБА_4 (мати позивача) страждає цукровим діабетом 2-го ступеня, ускладненим (а.с.35).

З копії договору дарування від 21 липня 2010 року вбачається, що відповідач ОСОБА_1 подарував Уг частку квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3 (а.с.36, 43).

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника третьої особи, показання свідків, дослідивши письмові докази, наявні у справі, суд приходить до таких висновків.

Як закріплює ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За правилами ч.І ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Одночасно ст.72 ЖК встановлює, що в судовому порядку особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки.

В той же час, позивачем не представлені належні докази того, що відповідач не мешкав у спірній кімнаті з 2003 року. Акт про непроживання, на який міститься посилання у позові, суду не наданий.

В той же час сам відповідач та свідки, допитані судом, однозначно вказували на те, що він мешкає у спірній кімнаті з 1999 року, до кінця 2006 року мешкав із родиною, після того - мешкає один.

Суд залишає без уваги доводи представника позивача та третьої особи, що подарувавши частку у квартирі, власником якої був відповідач, останній свідомо погіршив свої житлові умови, тому що відповідно до ст.35 ЖК України це не може бути підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом. У позові наголошується саме на відсутності відповідача у спірній кімнаті без поважних причин більше шести місяців, але ці обставини позивачем всупереч ч.З ст.10 ЦПК України не доведені.

За з`ясованих обставин суд приходить до переконання, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Крім цього, відповідно до ст.88 ЦПК України при відмові у позові позивачу, який звільнений від оплати судового збору, ці витрати залишаються на рахунок держави, а сплачені позивачем витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи відносяться на його рахунок.

Керуючись ст.ст.208, 213-215, ст.218 ЦПК України, суд

вирішив:

В позові виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування кімнатою № АДРЕСА_4 , відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.І.Непша