АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 22-ц-548 / 2011 р. Головуючий: 1 інстанції
Категорія: встановлення Доповідач: Даниленко В.М. факту
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2011 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

при секретарі: Андрійко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Харкова на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2010 року по справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа: Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Харкова про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2010 року заявниця ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою, суть якої зводилася до встановлення факту її роботи в аптеці, що займалася роздрібною торгівлею лікарськими засобами, для подальшого призначення їй пенсії за вислугу років на пільгових умовах.

Обгрунтовуючи свою заяву ОСОБА_2 вказувала на те, що закінчивши в 1982 році Курське фармацевтичне училище, вона здобула кваліфікацію фармацевта й після цього згідно з набутою кваліфікацією працювала в аптеках та аптечних кіосках, які займалися роздрібною торгівлею лікарськими засобами.

Останнім місцем її роботи була ПФ «Віктор», де вона працювала на посаді фармацевта з 01.06.2005 року й була звільнена 17.08.2010 року.

У серпні 2010 року вона звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Харкова із заявою про призначення їй пенсії за вислугою років, оскільки загальний пільговий стаж її роботи становить 25 років, додавши до заяви документи з місць її працевлаштування.

Однак, при розгляді її справи в органах пенсійного фонду був виявлений суттєвий недолік, а саме: з записів у трудовій книжці за період її роботи в ПФ «Міла-Ю» з 11.03.2002 року по 27.09.2004 року на посаді фармацевта не просліджується її робота в аптеці, яка займалася роздрібною торгівлею лікарськими засобами, що виключає можливість зарахування цього періоду в пільговий стаж роботи, а копії наказів ПФ «Міла-Ю» про її працевлаштування в зазначений період вона надати не в змозі, оскільки директор фірми виїхала на постійне проживання за межі України.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що з моменту прийняття на роботу в ПФ «Міла-Ю» на посаду фармацевта й до самого дня звільнення вона працювала в належному приватній фірмі аптечному кіоску, що знаходився в приміщенні пологового будинку № 6, розташованого по вул. Л. Пастера, 2 у м. Харкові, заявниця ОСОБА_2 просила суд у порядку окремого провадження встановити факт її роботи фармацевтом у ПФ «Міла-Ю» з 11.03.2002 року по 27.09.2004 року, саме: в аптечному кіоску.

У судовому засіданні заявниця ОСОБА_2 підтримала свою заяву й просила суд задовольнити її у повному обсязі.

Представник заінтересованої особи - Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Харкова проти задоволення зазначеної заяви ОСОБА_2 заперечувала, посилаючись на те, що хоча записи в трудовій книжці ОСОБА_2 й свідчать про її роботу в ПФ «Міла-Ю» на посаді фармацевта, однак відомості про те, що ця приватна фірма відноситься до закладів охорони здоровя, відсутні.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2010 року вищезазначену заяву ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено факт її праці в ПФ «Міла-Ю» на посаді фармацевта в період з 11.03.2002 року по 27.09.2004 року, саме: в аптечному кіоску.

Не погодившись із таким рішенням районного суду та вважаючи його неправильним і не законним, Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Харкова в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні поданої ОСОБА_2 заяви за її безпідставністю.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, які суд вважав встановленими, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по сіті.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно зі ст.ст. 1, 3 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 122 ЦПК України передбачено, що суддя відкриває провадження у цивільній справ не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Згідно з частиною 1 статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Частиною 3 вказаної правової норми передбачено, що суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного та окремого провадження.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 234 ЦПК України).

Вирізняючими ознаками окремого провадження є несумісність із спором про право, відсутність сторін із протилежними інтересами, неможливість застосування низки правових норм та принципів, які притаманні позовному провадженню, а саме, щодо змагальності, диспозитивності, процесуальної рівності та інш.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки (виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб).

Перелік фактів, що мають юридичне значення, та які можуть встановлюватися судом, визначений у ч. 1 ст. 256 ЦПК України, однак цей перелік не є вичерпним.

Згідно з ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому прядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законодавством не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як розяснено в п 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. N 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами (далі: Пленум) в порядку окремого провадження судами розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- встановлення факту не повязується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму при вирішенні питання про підвідомчість таких справ суди мають враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено несудовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» (ст. 62) визначив, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності останньої або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України, який і затвердив постановою від 12 серпня 1993 р. N 637 Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Згаданий Порядок передбачає можливість встановлення судом факту належності документа, що підтверджує трудовий стаж (п. 26), якщо зазначені в ньому прізвище, імя та по батькові не збігаються з прізвищем, імям, по батькові особи за паспортом або свідоцтвом про народження.

В усіх інших випадках підтвердження наявного трудового стажу здійснюється лише органами Пенсійного фонду шляхом витребування уточнюючих довідок з підприємств і організацій або на підставі показань свідків, у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінпраці та Мінфіном (пункти 1, 2, 20 названого Порядку).

Таким чином, заявниця ОСОБА_2 повинна була відповідно до ст. 80 Закону «Про пенсійне забезпечення» подати відповідну заяву органу, який призначає пенсії, і лише в разі незгоди з його рішенням на підставі ст. 104 цього Закону та ч. 2 ст. 124 Конституції України могла звернутися за захистом свого права в суд, але не із заявою про встановлення факту її роботи фармацевтом в аптечному кіоску ПФ «Міла-Ю», а зі скаргою на рішення органу Пенсійного фонду України.

Згідно ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою повинен закрити провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Однак, суд першої інстанції вказані норми матеріального та процесуального права залишив поза увагою, в звязку з чим безпідставно прийняв до свого провадження та розглянув по суті наведену вище заяву ОСОБА_2 в порушення вимог діючого законодавства.

Відповідно ч. 1 ст. 310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі з підстав, визначених статтею 205 цього Кодексу.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2010 року не може бути визнане законним, та таким, що постановлене з дотриманням норм матеріального й процесуального права, а тому судова колегія вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 310 ЦПК України скасувати це судове рішення та закрити провадження у цивільній справі за вищезазначеною заявою ОСОБА_2, як такою, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 79, 81, 88, 234, 256, 303, 304, 307, 310, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Харкова - задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2010 року - скасувати.

Провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення - закрити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Харкова 30 (тридцять) гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, оплачених останнім при подачі апеляційної скарги.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: