пр. №
ун. № 2-1330/11
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2011 року

15 лютого 2011 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді: Мазур І.В.

при секретарі: Литвиненко Я.О.

з участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Управління справами академії наук України, ОСОБА_5 про визнання свідоцтва про право власності недійсним, -

ВСАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з вище зазначеним позовом , посилаючись на те, що на підставі ордеру НОМЕР_1 від 23 березня 1983 р. позивачці ОСОБА_4 було надано право зайняв квартири АДРЕСА_1. При цьому вказують, що 16 червня 2000 р. зазначене жиле приміщення було приватизовано в рівних частках на них та на відповідача ОСОБА_5, який перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 до 23 травня 2000 року. Зазначають, що в період з 2000 р. по 2002 р. Позивачка ОСОБА_3 перенесла дві важкі операції на щитовидній залозі та в період з 2005 р. по 2008 р. дві операції на нирках. Вважать, що колишній чоловік позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_5 скористався її хворобливим станом, вмовив подати її документи на приватизацію спірного житла спірного житлового приміщення на трьох осіб з урахуванням своїх інтересів. Незважаючи на те, що позивачка ОСОБА_3 погодилась на приватизацію спірної квартири, однак, зазначене не відповідало її волевиявленню. У зв'язку з вище викладеним, позивачі просять суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на спірне житлове приміщення.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Позивачка ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася та надала заяву про слухання справи у її відсутність, позов просила задовольнити у повному обсязі.

Представники Відповідачів Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації та Управління справами національної академії наук в судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи були повідомленні належним чинном, а тому суд вважає за можливим розглянути справу за відсутності останніх.

Представники Відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову та просили у його задоволенні відмовити, оскільки він є безпідставним та необґрунтованим.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_3, представників відповідача ОСОБА_5 та дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі ордеру НОМЕР_1 від 23.03.1983 року позивачці ОСОБА_4 було надано право зайняття квартири АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвали 23.05.2000 р.

При цьому встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.06.2000 р. квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності позивачам - ОСОБА_4, ОСОБА_3 та відповідачу - ОСОБА_5 в рівних долях на підставі розпорядження НОМЕР_2 від 16.06.2000 р.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено представником позивача ОСОБА_3, у червні 2000 р. власником особового рахунку спірної квартири була позивачка ОСОБА_4, яку позивачка ОСОБА_3 вмовила подати заяву керівнику органу приватизації на оформлення передачі у приватну власність спірного житлового приміщення за підписом і позивачів і відповідача ОСОБА_5, але справжньому волевиявленню позивачки ОСОБА_4 воно не відповідало, а навпаки хвороба позивачки ОСОБА_3 вплинули на її волю.

Крім того, представник позивача ОСОБА_3 довів, а представник відповідача ОСОБА_5 не спростував даний факт, що останній з листопада 1999 р. не проживав в спірній квартирі, за власним бажанням покинув житлове приміщення, в зв'язку з чим втратив право на користування житловим приміщенням, а тим паче на право передачі у його власність частку в квартирі.

Також, представник позивача ОСОБА_3 заявив клопотання про поновлення строку на звернення до суду з поважних причин, а саме в зв'язку з хворобою, тому суд приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню.

В судовому засіданні було допитано свідка зі сторони позивачів - ОСОБА_7.

Свідок ОСОБА_7- показав в суді, що вона є колегою позивачки ОСОБА_3 і їй відомо, що на момент приватизації спірного житла остання знаходилася у важкому стані і потребувала матеріальної та моральної підтримки, яку вона надавала. Крім того, на початку 2000 р. вона допомагала позивачці ОСОБА_3 перенести дві важку операції на щитовидній залозі, а 2006р. по 2008 р. вона допомагала перенести дві операції на нирках. Також, свідок показав, що крім важкого хворобливого стану позивачці ОСОБА_3 було важко перенести розлучення, яке відбулося в період поставлення діагнозу та перенесення операцій.

В судовому засіданні представником відповідача ОСОБА_5 не надано жодного належного доказу в підтвердження та обґрунтування своїх заперечень проти позову, тому суд критично відноситься до твердження останнього, що відповідачу ОСОБА_5 не відомо було про стан здоров'я позивачки ОСОБА_5 і той факт, що те що відповідач не проживав з листопада 1999 р. само по собі не позбавляє його права на квартиру.

Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», визначено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення у житлі.

Так, у п.4 правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій цивільних прав зазначено, що «Правила ч.2 ст.8 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» і п.5 положення про порядок передачі квартир у власність громадян передбачає, що житло передається лише особам, які постійно проживають у ньому разом з наймачем, або за якими зберігалося право на житло на момент введення в дію цього Закону»

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» у п. 15 якої зазначено, що «при розгляді спорів про право користування жилими приміщеннями необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення або ж для відмови їй у цьому

Відповідно до ст. 203 Цивільного Кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст. 233 Цивільного Кодексу України, правочин який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай не вигідних умовах, може бути визнаним судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до ст. 213 Цивільного Кодексу України, правочином є юридична дія, в якій виявляється воля громадянина.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі наведеного та керуючись ст. 10, 11,57-60, 212-215 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності НОМЕР_2 від 16 червня 2000 року на трьох кімнатну квартиру АДРЕСА_1, яке видане на ім'я ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5.

Апеляційна скарга на рішення суду полається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя