Апеляційний суд Житомирської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2011 року колегія судців судової палати в цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Кочетова Л.Г.,

суддів Матюшенка І.В., Косигіної Л.М.,

з участю секретаря Журавської О.П., Ковач Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 22 квітня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про поділ жилого будинку та земельної ділянки, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ жилого будинку та земельної ділянки; за позовом ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на частину жилого будинку та земельної ділянки та за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва на спадщину за законом, встановлення факту прийняття спадщини та поділ спадкового майна - житлового будинку та земельної ділянки, -

встановила:

У грудні 2005 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спадкового майна - будинку 22 по вул. Шосейній в с. Броники Новоград- Волинського району та прилеглої земельної ділянки, посилаючись на те, що вони є спадкоємцями вказаного будинку за законом після смерті їх матері ОСОБА_7, проте згоди щодо порядку користування будинком та земельною ділянкою між ними не досягнуто.

У той же час з аналогічним позовом по поділ зазначеного будинковолодіння звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_5

У жовтні 2006 року ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_6, звернулася з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 В своєму позові ОСОБА_4 просила визнати зазначене свідоцтво про право на спадщину за законом недійсним, визнати за нею та її дочкою право власності на 1/3 частину вказаного будинку та земельної ділянки з тих підстав, що з 1992 по 2002 рік проживала разом з спадкодавцем, вела з нею спільне господарство та була членом колгоспного двору.

У листопаді 2006 року з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про визнання недійсним зазначеного свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, визнання за нею права власності на 1/9 частину вказаного будинку та земельної ділянки звернулася ОСОБА_2 Як на підставу свої позовних вимог вона посилалася на те, що на момент смерті проживала зі спадкодавцем ОСОБА_7, тим самим прийняла спадщину. Крім того, при оформленні свідоцтва про право на спадщину не було прийнято до уваги заповіт ОСОБА_7

У ході слухання справи ОСОБА_2 доповнила свої позовні вимоги вимогами про поділ спадкового майна та встановлення факту прийняття спадщини, посилаючись на те, що перед смертю ОСОБА_7 і після її смерті проживала в спірному будинку, тим самим прийнявши спадщину.

З аналогічним позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, встановлення факту прийняття спадщини та поділ спадкового майна в березні 2008 року звернувся і ОСОБА_3, посилаючись на ту обставину, що протягом шести місяців після смерті матері зберігав у вказаному будинку свої речі, автомобіль, перекрив дах, посадив город.

ОСОБА_1 доповнила свої вимоги вимогами про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та встановлення факту прийняття ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спадщини.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 22 квітня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено повністю, позов ОСОБА_1 задоволено частково, житловий будинок та земельну ділянку поділено між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 У задоволенні інших позовів та решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення її позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам.

ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в своїй апеляційній скарзі просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовів в повному обсязі. Також посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам.

Заслухавши доводи осіб, які зявилися в судове засідання, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

При постановленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що власниками будинковолодіння № 22 по вул. Шосейній в с.Броники Новоград-Волинського району є ОСОБА_5 та ОСОБА_1 Вказане майно належить їм на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Підстави для визнання вказаного свідоцтва недійсним, на думку суду, відсутні.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись неможна, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ст. 524 ЦК України (в ред. 1963 року), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 жовтня 1994 року ОСОБА_7 склала заповіт щодо всього її майна. Зазначений заповіт не змінений і ні ким не скасований.

ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції пояснили, що на час іх звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, про існування вказаного заповіту їм було відомо.

У зв»язку з цим колегія суддів приходить до висновку, що підстав для прийняття спадщини за законом не було, а тому позов в частині визнання свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22 січня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5Д-160 державним нотаріусом Новоград-Волинської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 підлягає задоволенню.

У відповідності до ст. 549 ЦК України (в ред. 1963 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Ці дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Як вбачається з довідки сільської ради (т. 2 а.с. 124), на момент смерті ОСОБА_7 в будинку, зокрема, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживали та не були зареєстровані.

Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на момент відкриття спадщини були громадянами ОСОБА_9 Федерації, де постійно проживали, доказів про прийняття спадщини ними не надано, їх пояснення про те, що ними здійснювалися роботи по ремонту покрівлі спростовуються актом сільради, згідно якого будь-які роботи по вказаному ремонту не проводилися. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовної вимоги про встановлення факту прийняття ними спадщини.

У відповідності до вимог чинного законодавства, право на поділ майна мають його власники.

Спадкоємці за заповітом, зокрема ОСОБА_5 та ОСОБА_1, у встановленому законом порядку, право власності на спадкове майно на час розгляду справи не набули, в зв»язку з чим у суду першої інстанції не було підстав для поділу спадкового майна, а тому позов в цій частині задоволеню не підлягає.

Що стосується позовної вимоги ОСОБА_4 про визнання за нею та її неповнолітньою дочкою права власності на спірний будинок як за членами колгоспного двору, суд дійшов обгрунтованого висновку, що вказана позовна вимога задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У відповідності з роз»ясненнями п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення законодавства, що регулювало спори щодо майна колишнього колгоспного двору, застосовуються лише до правовідносин, що виникли до введення в дію Закону України «Про власність» (до 15.04.1991 року), а правовідносини, яки виникли після вступу в дію зазначеного Закону, регулюються його положеннями.

Оскільки ОСОБА_4 та її дочка ОСОБА_6 стали проживати в спірному будинку лише після вступу в силу вказаного Закону, то їх твердження, що вони є членами колгоспного двору є безпідставними.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зазначені в рішенні суду першої інстанції помилки апеляційний суд виправляє шляхом ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовільнити частково.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 22 квітня 2011 року в частині поділу будинку, земельної ділянки та в частині відмови про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

-визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 22 січня 2002 року, зареєстроване в реєстрі за № 5Д-160 державним нотаріусом Новоград- Волинської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 на ім»я ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на спадкове майно ОСОБА_7, яка померла 26 грудня 2000 року;

- у задоволенні позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про поділ будинку та земельної ділянки відмовити;

- стягнути на користь держави недоплачене держмито з ОСОБА_1 - 8,50 грн., ОСОБА_4 - 46,88 грн., ОСОБА_2 - 17,00 грн., ОСОБА_3 - 17,00 грн.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Суддя: