Справа №22-ц-2035/11 20.09.2011 20.09.2011 20.09.2011
Справа N 22ц-2035/11 Головуючий у І інстанції Гречана С.І.
Категорія 46. Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
УХВАЛА

іменем України.

20 вересня 2011 року. м. Миколаїв.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Локтіонової О.В. та Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Величковською В.С.,

з участю:

відповідача -ОСОБА_2,

її представника - ОСОБА_3,

представника 3-ї особи - ОСОБА_4

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_5 рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 травня 2011 року, ухваленого в цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на Ѕ частину квартири, що є об'єктом права їх спільної сумісної власності, -

установила:

30 серпня 2010 року ОСОБА_6 пред'явив зазначений позов, який обґрунтував наступним.

З 25 січня 1997 року і до 2 червня 2009 року сторони перебували в шлюбі.

5 лютого 1999 року на підставі договору купівлі-продажу № 3550 вони набули у спільну сумісну власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною інвентарною вартістю 38 653 гривень.

За спільної домовленості набуте житло було зареєстроване на дружину.

Посилаючись на те, що відповідач не визнає за ним права на половину названої квартири, просив позов задовольнити.

ОСОБА_7 позов не визнала, посилаючись на те, що спірна квартира придбана батьками для неї особисто за кошти взяті ними в борг, просила у позові відмовиш. Разом з тим, вона згодна провести поділ спірної квартири між нею, чоловіком та їх спільним сином, оскільки продали належну сину частку в іншій квартирі і зобов'язувалися забезпечити його житлом, проте свого слова так і не дотрималися.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 травня 2011 року позов задоволено повністю.

ОСОБА_7 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати і направити справу на новий розгляд.

Скаргу обґрунтовувала невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства, ігнорування судом приведених нею пояснень та наданих доказів.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду І інстанції залишити без зміни, оскільки суд постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, районний суд виходив з того, що спірну квартиру сторони набули у спільну сумісну власність, оскільки купили її за спільні кошти під час перебування в шлюбі, а тому кожний з них має рівне право на неї. Виходячи із цього і, за відсутності підстав для відступу від рівності часток, за кожним із них слід визнати право власності на Ѕ її частину.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

З свідоцтв про укладання та розірвання шлюбу (а.с. - 6, 7); довідки КП ММБТІ від 21 липня 2010 року (а.с. - 8); копії договору купівлі-продажу № 3550 від 5 лютого 1999 року (ах. - 9); копії договору купівлі-продажу від 22 грудня 2004 року (а.с. - 26); копії витягу з рішення виконкому Миколаївської міської ради № 2255 від 26 листопада 2004 року (а.с. - 27), вбачається, що за час шлюбу сторони придбали у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_2, яку за взаємною згодою оформили на відповідача ОСОБА_8

За такого, і, відповідно до статей 22, 28 КпШС України, який діяв на час виникнення у сторін права спільної власності на квартиру, це ж задекларовано і статями 60, 63 СК України, кожний із них має рівне право на набуте майно, а також право на його поділ.

Оскільки після розлучення сторони не можуть дійти згоди, щодо розміру їх часток в спільній квартирі, то таке питання може і зобов'язаний вирішити суд, врахувавши, при цьому, положення статей 70- 71 СК України, ст. 372 ЦК України.

За ними ж, у раз поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України, за загальними правилами, є :

1)майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, за загальним правилом кожний із колишнього подружжя має право на половину спільної квартири.

В той же час, за ч. З ст. 70 СК України, за рішенням суду частка дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У справі немає належних та допустимих доказів виписаним обставинам, на підставі яких суд зміг би збільшити частку одного з подружжя, або вважати спірну квартиру особистою приватною власністю відповідача.

Оскільки іншого відповідач допустимими і належними доказами не довела, хоча за ст. 60 ЦПК України, це є її обов'язком, то підстав для відмови у позові або відступу від рівності часток немає.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до посилань відповідача на те, що спірна квартира придбана її батьками на позичені в родичів кошти, то вони не підтверджені належними та допустимими доказами а тому не можуть братися до уваги.

Стосовно твердження особи, яка подала апеляційну скаргу про те, що судом не враховано інтереси їх малолітньої дитини, то воно не може бути взяте до уваги, оскільки продаж частки приватизованого житлового приміщення, не є підставою для збільшення частки сущого з подружжя при поділі раніше придбаної квартири.

Для захисту права дитини на житло, слід застосовувати інші, передбачені законом засоби, а ухвалене рішення не позбавляє потерпілу сторону цього.

Керуючись ст.ст. 307-308,313-315 ЦГІК України, колегія судців, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 травня 2011 року залишити з зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: