Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №2-40/11

Провадження №2/1023/6066/11

02 лютого 2011 року Славутицький міський суд Київської області у складі головуючого Малишенко Т.О., при секретарі Брагіда А.А., за участі сторін: позивача ОСОБА_1, його представника адвоката ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, відповідач і третя особа відсутні.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_5 треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_6 про звільнення майна з під арешту,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_6, - про скасування ухвали Славутицького міського суду Київської області від 25 вересня 2009 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3, до ОСОБА_5, про стягнення боргу за договором позики, та звільнення з-під арешту житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1. Свої позовні вимоги ОСОБА_1, обґрунтовує тим, що вищевказане житлове приміщення відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 21 травня 1995 року було передано у спільну сумісну власність йому, ОСОБА_5, та їх дитині -ОСОБА_6 На сьогодняшній день він, маючи наміри подарувати свою частку у цій квартирі своїй доньці ОСОБА_6С, звернувшись з данного питання до нотаріуса, вперше у вересні 2010 року взнав про те, що їх квартира знаходиться під арештом на підставі ухвали суду по справі по боргових зобов'язаннях його колишньої дружини перед ОСОБА_3 Наявність обтяження на їх квартирі, яка знаходиться у спільній сумісній власності, у вигляді арешту, позбавляє його та інших співвласників укласти між собою договір про визначення розміру їх часток, та оформленню ним договору дарування своєї частки на доньку ОСОБА_6 Враховуючи наявні обмеження його прав власника у розпорядженні своєю власністю, він змушений звернутися до суду з даним позовом про їх захист.

В судовому засіданні ОСОБА_1, повністю підтримав свої вимоги та надав аналогічні пояснення на питання учасників судового процесу.

Представник позивача, адвокат ОСОБА_2, також просив задовольнити позовні вимоги його довірителя в повному обсязі, оскільки він вважає ухвалене судом рішення про накладання арешту на все житлове приміщення, що є об'єктом права спільної сумісної власності, незаконним та таким, що обмежує права ОСОБА_1, як власника по розпорядженню своєю власністю. Враховуючи статус житлового приміщення судом під час постановлення оскаржуваної ухвали було порушено порядок та умови забезпечення позову, що передбачені п.1 ч 1 ст.152 ЦПК України /1963 р./та ст. 152 ЦПК України /2003 р./, згідно яких забезпечення позову допускається шляхом накладання арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві. Тому за відсутності правовстановлюючих документів та без визначення у встановленномузаконом порядку частки в об,єкті права спільної сумісної власності, належній боржнику ОСОБА_5, суд не мав права накласти арешт на все житлове приміщення, оскільки це порушує права інших співвласників квартири. Про наявність данного порушення прав власника та накладання арешту на житлове приміщення його довірителю вперше стало відомо тільки у вересні 2010 року при зверненні до нотаріуса за отриманням консультації щодо офорлення договору дарування його частки на доньку. Дані обставини, які свідчать про наявність порушення його прав власника по даний час, дають ОСОБА_1, всі підстави для їх захисту у відповідності до ст. 391 ЦК України. З 2004 року виконавчий лист за рішенням суду про стягнення на користь ОСОБА_3, боргу за договором позики знаходиться в матеріалах данної справи, він не повертався стягувачем для його примусового виконання у порядку та строки, визначені Законом України «Про виконавче провадження». Третя особа ОСОБА_3, мала достатньо часу та підстав своєчасно, у межах встановленного законом строку позовної давності заявити до суду позов в порядку ст. 371 ЦК України про звернення стягнення на частку майна боржника що є у спільній сумісній власності, шляхом її виділення в судовому порядку. Або вирішити це питання шляхом подання у межах визначеного ст.21 Законом України «Про виконавче провадження» строку пред'явлення виконавчого листа до примусового виконання та висунення вимог до державної виконавчої служби про звернення до суду за їх ініціативою з поданням про визначення частки боржника та зверненя на неї стягнення в порядку, визначеному ст.ст. 50-51 даного Закону. Такі дії у межах передбаченого законом строку ОСОБА_3, не вчинила. Враховуючи вищенаведені обставини, він вважає, що є всі підстави для скасування ухвали суду та звільнення житлового приміщення з - під арешту.

Відповідач ОСОБА_5, в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суду не повідомила. Вона належним чином у порядку, визначеному ст.74 ЦПК України, завчасно повідомлена про час і місце слухання справи.

Третя особа ОСОБА_6, в судове засідання не з'явилася, про час і місце слухання справи належним чином повідомлена. До суду від імені ОСОБА_6, надійшла заява, за якою вона просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги ОСОБА_1, повністю підтримує.

Третя особа ОСОБА_3, заперечує проти задоволення позову. Свою позицію вона обгрунтувала тим, що за позовом ОСОБА_1, вона не була притягнута в якості відповідача, оскільки накладання арешту на житлове приміщення здійснювалося за її справою про стягнення боргу з колишньої дружини позивача - ОСОБА_5 Вважає, що звільнення квартири з - під арешту можливо тільки в порядку, передбаченому ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», а накладенням арешту на це майно не було порушено прав позивача. Також, на її думку, вимоги про виключення майна з опису заявлені ОСОБА_1, з порушенням 3-х річного строку позовної давності.

Представник третьої особи, ОСОБА_4, повністю підтримав позицію свого довірителя та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з аналогічних підстав.

Суд, заслухавши сторони, їх представників, дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1, є обгрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з Свідоцтва про право власності від 21 травня 1995 року, що було видано згідно розпорядження генерального директора ВО «Чорнобильська АЕС» за № 195-пр. від 21.05.1995 року житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1, було передано у спільну сумісну власність ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6

За ухвалою Славутицького міського суду Київської області від 25 вересня 2000 року по цивільній справі № 2-10/2001 за позовом ОСОБА_3, до ОСОБА_5, про стягнення боргу за договором позики було накладенно арешт на вищевказане житлове приміщення.

Цей вид обтяження на підставі ухвали суду було внесено у Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, що підтверджується відповідним Витягом, виданим 07.09.2010 року позивачу.

З довідки ВДВС Славутицького міського управління юстиції Київської області за №5454 від 08.09.2010 року вбачається, що в даній службі відсутні виконавчі провадження відносно ОСОБА_1, та ОСОБА_5 Зі сторони ВДВС Славутицького МУЮ не вносилося заборон до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відносно ОСОБА_5

Дані обставини свідчать про те, що єдиною підставою внесення у вищевказаний Єдиний реєстр заборони щодо відчуження житлового приміщення, співвласниками якого є ОСОБА_1, ОСОБА_5, та ОСОБА_6, була ухвала суду про накладання арешту на це майно.

Оглянувши матеріали цивільної справи № 2-10/2001 за позовом ОСОБА_3, до ОСОБА_5, суд встановив, що в порядку забезпечення позову, передбаченому діючими на той час нормами процесуального права - ст.ст. 151 - 152 ЦПК України /1963 р./, 25 вересня 2009 року судом була постановлена ухвала про накладання арешту на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1. За рішенням суду від 18.12.2001 року з ОСОБА_5, на користь ОСОБА_3, було стягнуто борг в сумі 4 895 гривень 10 копійок. До матеріалів справи приєднаний виконавчий лист суду, виданий 18 січня 2002 року на підставі вищевказанного рішення, який на підставі постанови про закінчення виконавчого провадження від 14 жовтня 2004 року був повернутий без виконання в зв'язку з відсутністю майна у боржника. З того періоду часу до моменту розгляду данної справи за позовом ОСОБА_1, про звільнення майна з - під арешту будь - які дії по примусовому виконанню рішення суду зі сторони ОСОБА_3, як стягувача, не приймалося, постанова ВДВС Славутицького МУЮ нею не оскаржувалася. В матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували належність на праві приватної власності ОСОБА_5, вищевказанного житлового приміщення або його частки, визначеній у встановленному законом порядку.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України /1963 р./ та ст. 152 ЦПК України /2003 р./ забезпечення позову допускається шляхом накладання арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Як вбачається з матеріалів вищевказанної цивільної справи № 2-10/2001 у суду були відсутні письмові докази належності майна, на яке було накладено арешт в порядку забезпечення позову, або його частки, визначенної у встановленому законом порядку, боржнику ОСОБА_5, що свідчить про відсутність підстав для забезпечення позову способом та у порядку, визначеному процесуальним законом.

ОСОБА_1, надано суду Свідоцтво про право власності від 21 травня 1995 року, що було видано згідно розпорядження генерального директора ВО «Чорнобильська АЕС» за № 195 - пр. від 21.05.1995 року що житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1, з якого вбачається, що це майно було передано у спільну сумісну власність ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6

На даний час ОСОБА_1, як один з співвласників даного житлового приміщення, має наміри разом з іншими співвласниками укласти договір про визначення часток належного їм майна та провести подальше оформлення договору дарування своєї частки на доньку ОСОБА_7

Обтяження у вигляді арешту житлового приміщення обмежує його у здійсненні своїх прав, передбачених ст.ст.317,319 ЦК України по розпорядженню своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Заперечення, заявлені зі сторони третьої особи ОСОБА_3, та її представника ОСОБА_4, щодо безпідставності вимог ОСОБА_1, по скасуванню ухвали суду про накладання арешту на житлове приміщення і звільнення його з - під арешту, суд вважає необгрунтованими, оскільки вони суперечать вищевказаним нормам процесуального та матеріального права.

З наданих суду сторонами письмових доказів вбачається, що у ВДВС Славутицького МУЮ відсутні будь - які виконавчі провадження, відкриті відносно ОСОБА_1, та ОСОБА_5, відсутні і докази проведення представниками данної служби у встановленному законом порядку опису вищевказанного житлового приміщення. Тому посилання третьої особи на роз'яснення Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», як підставу зміни її статусу учасника судового процесу з третьої особи на відповідача є необгрунтованим. Крім того, права, надані третій особі, як стороні по справі, що передбачені ст.ст 27, 34-35 ЦПК України, дають всі підстави та можливості для захисту їх інтересів. Закон не обмежує прав третьої сторони і в частині пред'явлення позову з самостійними вимогами до однієї чи до обох сторін. Третя особа ОСОБА_3, завчасно була повідомлена про час і місце слухання справи, отримала копію позовної заяви з додатками, але будь - яких вимог у встановленному законом порядку не заявила.

Суд вважає, що позивачем ОСОБА_1, подано позов про скасування ухвали суду про накладення арешту на житлове приміщення та звільнення данного майна з - під арешту без порушення строків позовної давності. Про постановлену Славутицьким міським судом Київської області 25 вересня 2000 року ухвалу про накладання арешту на майно по цивільній справі № 2-10/2001 позивачу стало відомо під час його зверненя до нотаріальної контори та отримання 07.09.010 року ОСОБА_8 з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. 14 вересня 2010 року ОСОБА_8, було подано до суду заяву на отримання копії ухвали Славутицького міського суду Київської області від 25.09.2000 року. Отримавши вищевказану інформацію в нотаріальній конторі та суді про наявність арешту на житлове приміщення, яке є об'єктом права спільної сумісної власності, по справі про стягнення боргу з одного з співвласників - ОСОБА_5, ОСОБА_8, звернувся до суду за захистом порушених його прав як співвласника данного майна з вимогами щодо скасування зазначеної ухвали суду та звільнення житлового приміщення з - під арешту. Такі дії зі сторони позивача були вчинені у відповідності до вимог ст. 391 ЦК України та без порушення строку позовної давності.

На підставі викладеного суд прийшов до висновку про обгрунтованість вимог ОСОБА_8, та достатність підстав для їх задоволення.

Керуючись ст. 218 ЦПК України, ст.ст.371,391 ЦК України,

вирішив :

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Скасувати ухвалу Славутицького міського суду Київської області від 25 вересня 2000 року по цивільній справі № 2-10/2001 за позовом ОСОБА_3, до ОСОБА_5, про стягнення боргу за договором позики та звільнити з під арешту житлове приміщення за адресою м. Славутич, Київської області, Ленінградський кв-л б.№1 кв.№30.

Стягнути з ОСОБА_5, судовий збір у сумі 8 гривень 50 копійок.

Копію рішення направити відповідачу, третій особі для ознайомлення.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Славутицький міський суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Повне рішення виготовлено 06.02.2011 року.

Суддя Т. О. Малишенко