Справа № 22-ц-1843/2011 Провадження № 22-ц/59/11 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Пархоменко П.І. Доповідач - Євстафіїв О. К.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2011 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:представника заявника ОСОБА_5 міської ради спеціаліста з житлових питань виконкому ОСОБА_5 міської ради ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові апеляційну скаргу головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби ОСОБА_5 районного управління юстиції на ухвалу Бахмацького районного суду від 25 травня 2011 року по справі за скаргою ОСОБА_5 міської ради на неправомірні дії головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби ОСОБА_5 районного управління юстиції, третя особа ОСОБА_7,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі головний державний виконавець ВДВС ОСОБА_5 районного управління юстиції просить скасувати дану ухвалу й направити справу на новий розгляд до суду І інстанції.

У травні 2011 р. ОСОБА_5 міська рада звернулася до суду з скаргою, в якій просила визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця ВДВС ОСОБА_5 районного управління юстиції та незаконною його постанову від 14.04.2011 р. про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа суду про зобовязання ОСОБА_7 знятися з реєстрації й виселитися з АДРЕСА_1. Свої вимоги заявник обґрунтовував тим, що оскаржувану постанову державним виконавцем винесено всупереч ст. 78 Закону України «Про виконавче провадження», т.я. державним виконавцем не було вчинено виконавчих дій щодо примусового виселення ОСОБА_7 з вищевказаної квартири, яка належить раді.

Оскаржуваною ухвалою скаргу задоволено: визнано неправомірною бездіяльність головного державного виконавця ВДВС ОСОБА_5 районного управління юстиції при виконанні рішення суду про зобовязання ОСОБА_7 знятися з реєстрації й виселитися з АДРЕСА_1 та постанову від 14.04.2011 р. про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа суду про зобовязання ОСОБА_7 знятися з реєстрації й виселитися з вищевказаної квартири; з ВДВС ОСОБА_5 районного управління юстиції до бюджету стягнуто 3 грн. 40 коп. судового збору і 30 грн. 00 коп. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до такого.

Державний виконавець виконував рішення не про виселення ОСОБА_7, а про зобовязання його виселитися і знятися з реєстрації у зазначеній вище квартирі. Тож виконання цього рішення має здійснюватися за процедурою, передбаченою ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», а не за ст. 78 цього Закону, як то стверджує заявник. Виконати судове рішення, про яке йдеться, без участі боржника неможливо. Отже оспорювана ОСОБА_5 міською радою постанова є законною, оскільки вона відповідає ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд не взяв до уваги, що прокуратура Бахмацького району відмовила у порушенні кримінальної справи проти боржника, і не залучив прокуратуру до участі у справі.

Згідно з чинним законодавством відділи державної виконавчої служби звільнені від сплати судового збору та витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи, але оскаржуваною ухвалою з ВДВС ОСОБА_5 районного управління юстиції до бюджету стягнуто ці види судових витрат.

У судовому засіданні представник ОСОБА_5 міської ради просив відхилити апеляційну скаргу за її безпідставністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд І інстанції виходив з того, що при виконанні виконавчого листа суду про зобовязання ОСОБА_7 знятися з реєстрації й виселитися з АДРЕСА_1 субєкт оскарження протиправно не вжив заходів, передбачених ст. 78 Закону України «Про виконавче провадження», спрямованих на виселення ОСОБА_7 з вказаної квартири.

Апеляційний суд не знаходить підстав для скасування даної постанови.

Так, по справі встановлено наступне.

На виконанні у субєкта оскарження знаходився виконавчий лист Бахмацького районного суду № 2-868/10 р., від 04.03.2011 р. про зобовязання ОСОБА_7 знятися з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2, та виселитися із даного житлового приміщення (його копія на а.с. 7).

На виконання вищевказаного листа постановою державного виконавця від 16.03.2011 р. було відкрите виконавче провадження. Згідно з цією постановою ОСОБА_7 запропоновано до 22.03.2011 р. самостійно виконати рішення суду, на виконання якого цей виконавчий лист видано, і до цієї ж дати надати документальне підтвердження виконання рішення, а у разі ненадання ОСОБА_7 документального підтвердження виконання рішення у наданий йому строк постановлено розпочати примусове виконання рішення зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, повязаних з провадженням виконавчих дій (копія даної постанови на а.с. 8). На виконання даної постанови 16.03.2011 р. державним виконавцем винесено розпорядження з вимогою до ОСОБА_7 в термін до 22.03.2011 р. виконати зазначене вище судове рішення та надати паспорт з відповідною відміткою для огляду та з попередженням про наслідки невиконання цього розпорядження (його копія на а.с. 11).

Жоден з учасників судового розгляду не заперечує, що ОСОБА_7 розпорядження державного виконавця від 16.03.2011 р. не виконав.

14.04.2011 р. субєктом оскарження винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, про яке йдеться. У мотивувальній частині даної постанови зазначено, що виконавче провадження необхідно закінчити на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» - з тих підстав, що боржник рішення суду не виконав та 13.04.2011 р. до прокуратури Бахмацького району направлено подання про притягнення останнього до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду (копія даної постанови на а.с. 10).

З встановленого апеляційний суд робить наступні висновки.

Посилання державного виконавця на те, що виконання рішення про зобовязання ОСОБА_7 виселитися і знятися з реєстрації у АДРЕСА_1 має здійснюватися за процедурою, передбаченою ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», а не за передбаченою ст. 78 цього ж Закону процедурою, є вірним. Проте дане посилання не свідчить про законність оспорюваної ОСОБА_5 міською радою постанови про закінчення виконавчого провадження, виходячи з такого.

Частини 1 і 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» приписують, що державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень та що він здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в виконавчому документі, у спосіб та в порядку, встановленому у виконавчому документі й цьому Законі. Пункт 8 ч. 3 цієї ж статті передбачає, що державний виконавець має право у процесі здійснення виконавчого провадження звертатися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про зміну порядку й способу виконання рішення.

Невиконання ОСОБА_7 обовязку виселитися з АДРЕСА_1 та знятися з реєстрації у ній за розпорядженням державного виконавця від 16.03.2011 р. є обставиною, що ускладнює виконання даного рішення. Отже в цьому випадку державний виконавець зобовязаний використати надане йому ч. 1 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» право за власною ініціативою звернутися до суду з поданням про зміну способу і порядку виконання рішення, про яке йдеться, шляхом виселення ОСОБА_7 з протиправно займаної ним квартири. Але це право субєкт оскарження безпідставно не використав.

З викладеного випливає, що останній не вжив всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання рішення суду про зобовязання ОСОБА_7 виселитися з АДРЕСА_1, чим порушив приписи ч.ч. 1 і 2 ст. 11, абз. 2 ч. 2 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи апеляційної скарги викладених вище висновків не спростовують.

Посилання апелянта на те, що згідно з чинним законодавством відділи державної виконавчої служби звільнені від сплати судового збору та витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи, суперечить ст. 4 Декрету Кабміну України «Про державне мито», ст. 81 ЦПК України і розясненню, викладеному в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 р. № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження».

Оскільки висновок суду І інстанції про необхідність задоволення скарги ОСОБА_5 міської ради є вірним, а мотиви, з яких він дійшов такого висновку, є хибними, то апеляційний суд вважає за необхідне змінити оскаржувану ухвалу в частині мотивів задоволення скарги та залишити її без змін в іншій частині.

Керуючись ст.ст. 307, 312 ч. 1 п. 2, 313 315 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби ОСОБА_5 районного управління юстиції відхилити.

Ухвалу Бахмацького районного суду від 25 травня 2011 року змінити в частині мотивів задоволення скарги.

В іншій частині дану ухвалу залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: