АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 22-ц-386 / 2011 р. Головуючий: 1 інстанції
Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2011 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

при секретарі : Андрійко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2010 року по справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири не дійсним та визнання права власності на квартиру, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2007 року позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом, в подальшому уточненим, у якому вказували на те, що в порядку приватизації державного житлового фонду їм на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1.

На початку 2004 року у позивача ОСОБА_6 склалися тяжкі сімейні обставини, які в подальшому призвели до розлучення. Вказане трапилося за ініціативи самого ОСОБА_6 у звязку зі зміною поглядів - останній покохав іншу жінку - ОСОБА_7, на якій запланував одружитися.

У червні 2004 року ОСОБА_7 завагітніла, що викликало потребу якнайскорішого одруження, оскільки з часу розлучення з колишньою дружиною у ОСОБА_6 життя почалося з початку, а народження дитини не в шлюбі, для нього та його майбутньої дружини, за вірою є неприпустимим.

Однак, на той час у сімї позивачів склалося тяжке матеріальне становище: ОСОБА_5 - пенсіонер, ОСОБА_4 - домогосподарка, ОСОБА_6 розійшовся з колишньою дружиною, залишивши їй усе нажите майно, а крім того, в нього вже була дитина, якій він надав допомогу.

За таких обставин ОСОБА_6 звернувся до своїх друзів та кумів з проханням позичити грошей на весілля, й на цей запит відгукнулася відповідачка ОСОБА_2 - їхня кума, яка запропонувала допомогу щодо позики 2 000 дол. США.

Але, при цьому остання погодилася позичити грошові кошти, лише оформивши їхню домовленість документально, а саме: шляхом оформлення договору купівлі-продажу належної позивачам квартири на імя останньої з наступним переоформленням її в зворотному порядку після повернення ними запозиченої суми в необмежений термін, за мірою можливості, на чому сторони й порозумілися, оскільки на інший вид договору відповідачка не погоджувалася.

14 липня 2004 року між позивачами ОСОБА_4 та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу належної їм квартири, посвідчений у нотаріальному порядку.

Починаючи з серпня 2004 року ОСОБА_6 почав повертати відповідачці запозичені кошти частинами, але враховуючи чесні, практично родинні відносини, ніяких розписок при цьому не брав і наприкінці літа 2007 року повністю розрахувався з останньою.

Однак, при зверненні до відповідачки з пропозицією переоформити квартиру назад на позивачів йому було відмовлено з посиланням на необхідність сплати їй додаткової компенсації, яка б відповідала вартості житла станом на 2007 рік.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири був укладений ними як учасниками правочину в той момент, коли вони не усвідомлювали значення своїх дій і не могли керувати ними внаслідок збігу тяжких обставин та на вкрай невигідних для них умовах, та фактично був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме договору позики грошей, в забезпечення якого вони на вимогу відповідачки передали їй своє житло, позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просили суд на підставі ст.ст. 16, 203 ч. 3, ст.ст. 225, 230, 233, 234, 235, 321, 462, 626, 1046 ЦК України визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між сторонами 14.07.2004 року та посвідчений у нотаріальному порядку приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8, визнавши за ними право власності на цю квартиру.

У судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_6 підтримав заявлені ними вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.

Представники відповідачки ОСОБА_2 заявлені позивачами вимоги не визнали та просили суд відмовити в задоволенні цих позовних вимог за їх безпідставністю.

При цьому вони пояснили, що відповідачка ніяких грошей будь-кому з позивачів не позичала, а належна останнім квартира, дійсна була придбана нею на перспективу за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу на умовах та за ціною, чітко визначених і погоджених сторонами угоди, з метою вкладання грошових коштів.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2010 року позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволені в повному обсязі.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між сторонами 14.07.2004 року та посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8

Визнано за позивачами ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право спільної сумісної власності на вказану квартиру.

Не погодившись із прийнятим судом першої інстанції по справі рішенням та вважаючи його незаконним і необгрунтованим, представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог за їх безпідставністю.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив заявлені позивачами вимоги за відсутності будь-яких обєктивних доказів на їх підтвердження.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обгрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

В даному ж випадку ці вимоги процесуального закону залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 та визнаючи договір купівлі-продажу належної їм у минулому квартири АДРЕСА_1, укладений між сторонами 14.07.2004 року, недійсним з підстав, передбачених ст. 235 ЦК України, з наступним визнанням права власності на цю квартиру за позивачами, районний суд виходив із того, що вказаний правочин був вчинений позивачами, двоє з яких є особами похилого віку, на невигідних для них умовах, оскільки спірна квартира була відчужене ними за ціною значно меншою її ринкової вартості, після продажу цієї квартири позивачі продовжували проживати в ній і будь-яких претензій з боку відповідачки з цього приводу до них не заявлялось, оригінал договору купівлі-продажу житла знаходився, саме в них, і власник житла згідно даних Московської філії КП «Жилкомсервіс» після продажу спірної квартири не змінився, що на думку районного суду є підтвердженням факту укладення сторонами удаваного правочину купівлі-продажу спірної квартири для приховання іншого правочину, який насправді мав місце, а саме: договору позики із забезпеченням зобовязань нерухомим майном.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції судова колегія погодитися не може, оскільки ці висновки суперечать матеріалам справи й не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

За правилом ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 233 ЦК України, на яку посилалися позивачі ОСОБА_4 в обґрунтування своїх позовних вимог, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При цьому, для визнання правочину недійсним з наведеної підстави необхідним є встановлення двох обставин: збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього звязку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах.

Згідно статті 235 ЦК України, на яку також посилалися позивачі, обґрунтовуючи заявлені ними вимоги, та на яку послався суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За змістом вказаної правової норми вчинення сторонами удаваного правочину не тягне за собою наслідків у вигляді визнання його недійсним. Оскільки при вчиненні удаваного правочину настання його мети - приховати інший правочин, бажають досягти обидві сторони, то й до відносин цих сторін застосовуються правила того правочину, якому відповідала їхня внутрішня воля і який вони насправді вчинили. Але, як розяснено в п. 14 постанови пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 р. з наступними змінами «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», у тому разі, коли такий правочин суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсним укладеного сторонами правочину із застосуванням наслідків, для недійсності правочину, який вони мали на увазі.

Для визнання правочину удаваним суду слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їхні дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Таким чином, враховуючи наведене вище, а також виходячи з положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України, саме позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угод недійсними з настанням відповідних наслідків.

Недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст. 57 ЦПК України засобами доказування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та держаній реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Як встановлено судом та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, 14 липня 2004 року між позивачами ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (продавцями) та відповідачкою ОСОБА_2 (покупцем) був укладений договір купівлі продажу квартири, згідно якого продавці передали, а покупець прийняла у власність належну останнім двокімнатну квартиру № 39, розташовану на першому поверсі в будинку № 96/153 по пр. Пятдесятиріччя ВЛКСМ у м. Харкові (а.с. 16-17).

Як вбачається з п. 4 цієї угоди, продаж зазначеної квартири здійснено сторонами за 11 000 грн., які покупець передала продавцям до її підписання.

При цьому сторони засвідчили, що продаж за вказану ціну є їх дійсним наміром і не приховує інший порядок розрахунків, а продавці своїми підписами підтвердили як факт повного розрахунку за продану квартиру з боку покупця так і відсутність щодо нього будь-яких претензій фінансового характеру.

Крім того, сторони підтвердили, що укладений між ними договір, як такий, відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Вказаний договір купівлі-продажу спірної квартири посвідчений у нотаріальному порядку приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстр. № 2205 від 14.07.2004 року та зареєстрований відповідачкою в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 27 липня 2004 року відповідно до вимог закону (а.с. 18).

Таким чином, з огляду на викладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції приймаючи рішення у справі, безпідставно, в порушення зазначених вище норм матеріального й процесуального права, визнав укладений між сторонами договір купівлі-продажу спірної квартири недійсним з наступним визнання права спільної сумісної власності на неї за позивачами, оскільки в момент вчинення цієї угоди сторонами було дотримано всіх вимог чинного законодавства, необхідних для укладання такого роду правочинів, а будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що вказаний договір купівлі-продажу суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, чи які б свідчили про наявність передбачених законом підстав для визнання його недійсним або удаваним, позивачами не надано й в матеріалах цивільної справи такі докази відсутні.

При цьому суд першої інстанції, обґрунтовуючи своє рішення, безпідставно послався на те, що двоє з позивачів є особами похилого віку, а спірна квартира була відчужена за ціною значно меншою її ринкової вартості, оскільки як вбачається з наданих позивачами особистих паспортів, ОСОБА_5 народився в 1945 році й на час укладення спірної угоди ще не досяг навіть пенсійного віку, позивачі ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, взагалі є працездатними особами, далеко не похилого віку, належна їм квартира була продана за ціною, що перевищувала її інвентаризаційну вартість та визначеною самими контрагентами за взаємною домовленістю і згодою, при чому при наявній значній заборгованості за комунальні послуги в розмірі близько 10 000 грн., яка була погашена новою власницею квартири - відповідачкою ОСОБА_2

Теж саме стосується й посилання суду першої інстанції на факт проживання позивачів у відчуженій ними квартирі після її продажу без будь-яких претензій з боку відповідачки, наявності в них оригіналу договору купівлі-продажу спірного житла та відсутності даних КП «Жилкомсервіс» про зміну власника квартири, оскільки зазначені обставини удаваність дій останньої при укладенні цього договору, не обґрунтовують, а посилання сторони відповідачки на те, що позивачі проживали в належній тепер вже їй квартирі, придбаній на перспективу, виключно з її дозволу з урахуванням існуючих між ними добрих стосунків, та самовільно заволоділи оригіналом договору купівлі-продажу, який у ній зберігався, безпідставно залишилися без належної уваги суду першої інстанції.

Безпідставними й такими, що не витримують критики, є і доводи позивачів, наведені ними в обгрунтування заявлених ними вимог, стосовно того, що спірний договір купівлі-продажу належного їм житла був вчинений ними під впливом тяжких для них обставин, повязаних з потребою найскорішого одруження (святкування весілля) ОСОБА_6 з ОСОБА_7, яка завагітніла поза шлюбом, і не відповідав їхній внутрішній волі, оскільки як свідчать матеріали цивільної справи, шлюб ОСОБА_6 з ОСОБА_7 зареєстровано в органах РАГСу 23 липня 2005 року, тобто через рік після укладання спірної угоди, а дитина в цього подружжя народилася взагалі у вересні 2005 року, тобто через 13 місяців після її укладання (а.с 12, 119).

За таких обставин, враховуючи наведене вище, рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2010 року не може бути визнане законним, обґрунтованим, а тим більше, справедливим, у звязку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позивачами вимог, за їх безпідставністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 202, 203. 204, 215, 133, 235, 626, 627, 640, 655, 657 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 58-61, 212, 213, 303, 304, 307, п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2010 року - скасувати, ухваливши по справі нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири не дійсним та визнання права власності на квартиру - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, з кожного окремо, на користь ОСОБА_2 по 18 (вісімнадцять) гривень 33 коп. сплаченого нею при подачі апеляційної скарги судового збору, а також по 40 (сорок) гривень оплачених нею витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: