Справа № 22Ц-1581/11Головуючий в суді першої інстанції:ОСОБА_1
Категорія: 21 Доповідач: Медяний В. М.

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н Е М

"08" червня 2011 р.м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: судді Медяного В.М.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

при секретарі: Сніжко О.А.,

за участю сторін у справі: представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та їх представника адвоката ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, виконкому Комаргородської сільської ради Томашпільського району про визнання недійсними договору дарування, свідоцтва про право власності на жилий будинок, визнання права власності на жилий будинок, третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4 за позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Комаргородської сільської ради, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - КП «Могилів-Подільське МБТІ»Вінницької області про визнання недійсними договору дарування, свідоцтва про право власності на жилий будинок, реєстраційного посвідчення на право власності на жилий будинок, анулювання реєстрації в Державному реєстрі прав власності нерухомого майна, визнання права власності на 1/4 частину жилого будинку та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про розірвання договору найму жилого приміщення, визнання втратившим право на житло,

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 та апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 22 березня 2011 року, -

встановила:

У грудні 2010 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними договору дарування, свідоцтва про право власності на жилий будинок, визнання права власності на жилий будинок. Ухвалою суду від 21 січня 2011 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено виконком Комаргородської сільської ради. Просив ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування жилого будинку, розташованого в с. Комаргород, вул. Залізнична,15, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 27.11.2009 року; визнати недійним свідоцтво про право власності на даний житловий будинок, видане на імя ОСОБА_5; визнати за ним (ОСОБА_2Г.) право власності на вказаний жилий будинок.

У січні 2011 року ОСОБА_6 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про розірванні договору найму жилого приміщення, визнання втратившим право на житло. Просила ухвалити рішення, яким розірвати між нею (ОСОБА_6М.) та ОСОБА_2 договір найму жилого приміщення у жилому будинку, що належить їй на праві приватної власності, розташованого по вул. Залізнична, 15 в с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області, з дня вибуття ОСОБА_2 з 27.02.2010 року. Також просила визнати ОСОБА_2 втративши право користування вищевказаним жилим приміщенням, що належить їй на праві приватної власності.

У березні 2011 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4 в порядку ст. 34 ЦПК України звернулася до суду з позовом до первісних відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, Комаргородської сільської ради, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - КП «Могилів-Подільське МБТІ»Вінницької області про визнання недійсними договору дарування, свідоцтва про право власності на жилий будинок, реєстраційного посвідчення на право власності на жилий будинок, анулювання реєстрації в Державному реєстрі прав власності нерухомого майна, визнання права власності на 1/4 частину жилого будинку. Просила ухвалити рішення, яким визнати недійсним та скасувати оспорювані у первісному позові свідоцтва про право власності та договір дарування спірного жилого будинку по вул. Залізнична, 15 в с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області, а також реєстраційне посвідчення видане КП «Могилів-Подільське МБТІ»від 04.12.2009 р, реєстр № 28839686.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 22 березня 2011 року позов ОСОБА_2, третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Комаргородської сільської ради, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - КП «Могилів-Подільське МБТІ»Вінницької області про визнання недійсними договору дарування, свідоцтва про право власності на жилий будинок, реєстраційного посвідчення на право власності на жилий будинок, анулювання реєстрації в Державному реєстрі прав власності нерухомого майна, визнання права власності на жилий будинок - задоволено частково.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, житловий будинок з господарчими будівлями, розташований по вул. Залізнична, 15 с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області, виданого на ім»я ОСОБА_5 виконавчим комітетом Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області 22 жовтня 2009 року, зареєстрованого в КП «Могилів-Подільське МБТІ»Вінницької області 16 листопада 2009 року за № 28839686.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з господарчими будівлями, розташований по вул. Залізничній, 15 с. Комаргород Томаштльсмсого району Вінницької області, укладений 27 листопада 2009 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, нотаріально посвідчений цього же дня приватним нотаріусом Томашпільського районного нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрованого в реєстрі за № 811.

Визнано недійсним реєстраційне посвідчення видане КП «Могилів-Подільське МБТІ»Вінницької області 4 грудня 2009 року, записаному в реєстрову книгу за №28839686 про реєстрацію ОСОБА_6 приватним власником житлового будинку з господарчими будівлями по вул. Залізнична, 15 с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області.

Зобов»язано КП «Могилів-Подільське МБП»Вінницької області анулювати в Державному реєстрі прав власності нерухомого майна від 04.12.2010 року, реєстраційний номер 28839686, номер запису 752 в книзі 04 про реєстрацію права приватної власності вищевказаного спірного домоволодіння ОСОБА_6.

Визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_4 право приватної власності за кожним по 1/2 частині житлового будинку з відповідними частинами господарчих споруд, без виділення цих часток в натурі.

В решті позову відмовлено.

В зустрічному позові ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про розірвання договору найму жилого приміщення, визнання втратившим право на житло - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 980 грн. 25 коп. судових витрат по справі, які складаються з 200 грн.25 коп. сплаченого державного мита, 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, 750 гри. за надання юридичної допомоги.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судові витрати по справі у сумі 3321 грн. які складаються з 201 грн. сплаченого державного мита, 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, 3000 грн. за надання юридичної допомоги.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5, ОСОБА_6 3553 гри. 88 коп. судових витрат по справі, які складаються з 3375 грн. за надання юридичної допомоги, 178,88 грн. витрат, пов»язаних з явкою адвоката до суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції від 22 березня 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення яким в позові ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відмовити повністю. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення суду першої інстанції від 22 березня 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення яким в позові ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відмовити повністю, а її зустрічний позов задовольнити. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, заслухавши пояснення сторін у справі, що зявилися до суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60, 213, 308 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобовязана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріально посвідченого державним нотаріусом Томапшільської районної державної нотаріальної контори 23 листопада 1979 року, реєстр за №1194, після смерті ОСОБА_9 (баби відповідачки ОСОБА_5 Ґ.М.) дочкою спадкодавця ОСОБА_10 (мамою відповідачки ОСОБА_5М.) було успадковано житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по вул. Залізнична, 15 с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області (а.с.59). Як убачається з погосподарської книги Комаргородської сільської ради за 1977-1979 роки зазначений будинок на момент відкриття спадщини мав статус колгоспного двору і його одноосібним членом була спадкодавець ОСОБА_9 (а.с.30), тобто прийняття спадщини було здійснено у відповідності до діючої на момент її відкриття норми ст. 563 ЦК УРСР 1963 року. У 1976 році між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб, який розірвано 11.06.2002 р. (а.с.6 оглянутої в судовому засіданні справи №2-199/10). Під час шлюбу у них народилися діти - дочка ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до погосподарської книги Комаргородської сільської ради за 1977 -1979 роки сім»я сторін у складі ОСОБА_2, ОСОБА_13, дочки ОСОБА_14»були зареєстровані і проживали в будинку ОСОБА_10 (матері відповідачки ОСОБА_5І.) по вул. Терешкової, 7 с. Комаргород (а.с.16).

Відповідно до поданої ОСОБА_10 заяви до виконкому Комаргородської сільської ради від 20.11.1978 р. (як зазначено в заяві) успадкований нею колгоспний двір по вул. Залізнична, 15 с. Комаргород було переведено на її дочку ОСОБА_13 (а.с.28).

Як убачається з погосподарських книг Комаргородської сільської ради за 1980-2000 роки (а.с.11-15) головою двору в період з 1980 по 1988 роки рахувався ОСОБА_2 і двір було віднесено до суспільної групи «робочих». Починаючи з 1988 по 1997 роки головою двору рахувалася ОСОБА_15, як член колгоспу ім. Котовського с. Комаргород і двір було віднесено до суспільної групи «колгоспників» аж до припинення його статусу, тобто 15.04.1991 року.

Як пояснили сторони, визначаючи главу сім»ї в період з 1980 по 1988 роки, ОСОБА_2 і ОСОБА_15 та мати останньої ОСОБА_10 виходили з того, що «господарем у домі повинен бути чоловік».

Відповідно до положень нормативно-правових актів, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, а саме: Технічних вказівок по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, затверджених Центральним статистичним управлінням при ОСОБА_16 СРСР від 27 червня 1972 року, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при ОСОБА_16 СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5. Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при ОСОБА_16 СРСР від 12 травня 1985 року №5-24/26, суспільна група господарства переважно встановлюєтьсі залежно від роду занять глави сім»ї. ОСОБА_15 сім»ї визначається в кожному конкретном) випадку повнолітніми членами сім»ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім»ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежне від роду занять глави сім»ї, відносяться до господарства колгоспників. Члени колгоспу, як: працюють у міжгосподарських організаціях, відносяться до суспільної групи колгоспників.

Як убачається з погосподарських книг Комаргородської сільської ради. починаючи з 1980 року і по 15 квітня 1991 року у спірному домоволодінні були зареєстровані і проживали ОСОБА_2, ОСОБА_13 та їх малолітні діти. ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, 26 листопада 1982 року народженні (ах. 11-15), тобто всі вони являлися членами колгоспного двору.

Як убачається з вищезазначених погосподарських книг Комаргородської сільської ради, з часу прийняття спадщини колгоспного двору, тобто з листопада 1979 року і на момент розгляду справи, спадкоємець ОСОБА_10 у спірному домоволодінні як член колгоспного двору зареєстрована не була, перевівши свої права на відповідачку ОСОБА_13

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що після припинення існування колгоспного двору сторони не втратили право власності на майно, що належало колгоспному двору, виходячи з наступного.

За правилами ст.ст. 120, 121, 123 ЦК УРСР у редакції, чинній до 16 грудня 1993 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

15 квітня 1991 року введено в дію Закон України «Про власність», яким передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 своєї постанови № 20 від 22.12.1995 р. "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" - положення статей 17, 18 Закону України "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

З огляду на вищенаведене суд першої інстанції дійшов висновку про те, що кожен з сторін має право на 1/4 частку майна з колгоспного двору, виходячи з рівності часток усіх його членів.

Відповідно до статті 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини, громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок є нікчемним.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до висновку, що договір дарування житлового будинку від 27 листопада 2009 року укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, порушує публічний порядок., в зв»язку з чим підлягає визнанню недійсним.

Суд прийняв до уваги те, що підставами позову є не самі по собі посилання на певну норму права, а обставини, якими обґрунтовуються вимоги. Такими обставинами суд визнає неправомірні дії відповідачки ОСОБА_5 щодо одноособового отримання свідоцтва про право власності на спірний будинок, яке стало підставою для укладення договору дарування, чим порушила права позивачів як співвласників майна колишнього колгоспного двору.

Судом першої інстанції встановлено, що про порушення свого права на частку в майні двору позивачі довідалися лише наприкінці 2009 року, тобто з часу отримання свідоцтва про право власності на будинок та укладення договору дарування, а тому строк, у межах якого можна звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права, не сплив.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права

Тому суд вважає, що твердження первісних відповідачів про застосування у даному спорі строків позовної давності не заслуговують на увагу.

З цих же підстав суд не погодився з доводами первісного позивача ОСОБА_2 про застосування цих строків і щодо відповідачів з тих підстав, що останні у 1997 році добровільно залишили будинок і перейшли на інше місце проживання в будинок по вул. Піонерській, 2 с. Комаргород, який, як установлено судом їм, не належить, а тому їх право не підлягає захисту, оскільки у 1997 році було порушено лише їх право на користування спірним будинком, що не позбавило їх права власності на частку в ньому.

Згідно ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України та ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом.

Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки, що є у спільній часткові власності.

Таким чином, враховуючи вищевикладені норми законодавства, суд дійшов висновку про те, що режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеженні можливостей одних за рахунок інших.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно зясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх обєктивний склад, права та обовязки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

Колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянтів про те, що судом не застосовано ч. 3 ст.123 ЦК УРСР (в ред.. 1963 року), яка підлягала застосуванню і передбачала можливість зменшення частки працездатного члена колгоспного двору. Як вбачається з матеріалів справи та з пояснень сторін у справі, в ході судового розгляду питання зменшення часток членів двору - взагалі не обговорювалось та не досліджувалось . Ніяких вимог з цього приводу відповідачами висунуто не було, а тому їх твердження про те, що суд повинен був застосувати ч. 3 ст.123 ЦК УРСР, є безпідставними та суперечать вимогам ч. 1 ст.11 ЦПК України, згідно якої, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог.

Також колегія суддів не погоджується з доводами апеляційних скарг про те, що судом порушено п.2 ч.2 ст.16 ЦК України (в ред.. 2003 р.), щодо визнання правочинів недійсними. Дані твердження не відповідають фактичним обставинам справи, так як судом встановлено, що іншого житла ОСОБА_2 не має, не заперечує проти проживання з ним дочки ОСОБА_12, не мав наміру залишитись взагалі без будь-якого житла, про що поясняв і в сільській раді. Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано посилався на ст.228 ЦК України, визнавши, що було вчинено право чин, що порушує публічний порядок і який спрямований на порушення конституційного права ОСОБА_2 на житло.

Крім цього, у своїх апеляційних скаргах ОСОБА_5 та ОСОБА_2 посилаються на те, що судом не застосовано ст.267 ЦК України та не вірно витлумачено заяви про застосування позовної давності. Однак, з даними твердженнями апелянтів колегія суддів також не може погодитись, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_2 про порушення його права стало відомо лише наприкінці 2009 року, а саме тоді, коли ОСОБА_6 повідомила йому про виготовлення документів на будинок на неї права власності на будинок шляхом укладення договору дарування. Таким чином строк, у межах якого можна звернутись до суду з вимогою про захист свого права, не сплив.

Не може колегія суддів погодитись також з твердженнями ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про те, що судом порушено норми процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, а саме допущено порушення ч.1 ст.1 ЦПК України (виходу суду за межі позовних вимог і вирішення питання щодо анулювання реєстрації права власності в МБТІ). Так, як вбачається зі змісту позовної заяви третьої особи, що заявляє самостійні вимоги ОСОБА_4, у даному позові міститься вимога про анулювання реєстрації в державному реєстрі прав нерухомості. Могилів-Подільське МБТІ залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого судом рішення. Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановленим з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 303, 307, 308, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 22 березня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: В.М.Медяний

Судді: М.В. Матківська

ОСОБА_17