Номер провадження 2/2603/5488/11
Справа №2-4946/11
РІШЕННЯ

Іменем України

03 жовтня 2011 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Лісовської О.В.

при секретарі - Пархоменко Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на аліменти у зв"язку з набуттям права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про припинення права на аліменти у зв"язку з набуттям права власності на нерухоме майно, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.07.2007 року з нього на користь ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на утримання дітей. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.10.2007 року за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя було визнано право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1, при цьому були враховані інтереси дітей. На підставі викладеного він вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд припинити право на аліменти на дітей у зв"язку з набуттям права власності на нерухоме майно.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 уточнив свої позовні вимоги, просив їх задовольнити, припинити право на аліменти на дітей у зв"язку з набуттям права власності на нерухоме майно з 01.10.2007 року.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що судове рішення про визнання за нею права власності на 3/4 частини квартири було прийнято в порядку поділу спільного майна подружжя. При цьому було враховано інтереси неповнолітніх дітей і за нею було визнано право власності на 3/4 частини квартири, але це сталося через пропозицію позивача, який вважав, що при поділі майна повинні бути враховані інтереси дітей. Але вважає, що це не є підставою для припинення права на аліменти, оскільки право власності на частину квартири визнано за нею, а не за дітьми. На підставі викладеного просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі до 09.10.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.8).

Від шлюбу сторони мають двох дітей: повнолітню дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9-10).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.07.2007 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), починаючи з 11.05.2004 року і до повноліття дітей (а.с.5).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.10.2007 року за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя було визнано право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.6-7).

В своїх позовних вимогах ОСОБА_1 вказує на те, що право на аліменти повинно бути припинено, у зв"язку з набуттям відповідачкою права власності на 3/4 частини квартири з урахуванням інтересів дітей.

Згідно із ч. 1 ст. 190 Сімейного Кодексу України той з батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв"язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується і підлягає державній реєстрації. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору.

Як вбачається з мотивувальної частини судового рішення від 01.10.2007 року, предметом спору між сторонами по справі була, зокрема, і квартира АДРЕСА_1. В рішенні суду вказується про те, що в судовому засіданні сторони дійшли згоди, що при поділі спільного майна подружжя повинні бути враховані інтереси неповнолітніх дітей, а тому за ОСОБА_2 і було визнано право власності на 3/4 частини вказаної квартири, що не заперечувалось і ОСОБА_1

В рішенні суду відсутнє посилання на те, що за неповнолітніми дітьми особисто визнається право власності на частини квартири, а право власності набувалося лише ОСОБА_2 їх матір"ю.

Враховуючи викладене, суд вважає, що визнання за ОСОБА_2 права власності на 3/4 частини квартири не є підставою для припинення її права на аліменти на утримання дітей.

Крім того, діючим законодавством передбачена можливість укладення відповідного Договору між батьками та, в окремих випадках, і дітьми щодо припинення права на аліменти для дитини у зв"язку з передачею права власності на нерухоме майно. Можливість вирішення такого спору судом Сімейним Кодексом України не передбачена.

Також слід зазначити, що право власності на частину квартири перейшло до ОСОБА_2 в судовому порядку, а ч. 1 ст. 190 Сімейного Кодексу України передбачає лише добровільність передачі права власності на нерухоме майно одним із батьків дитині.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необгрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 212-215 ЦПК України, ст. 190 Сімейного Кодексу України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення.

Головуючий: