22.04.2011 Єдиний унікальний номер 2-642/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2011 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Залімської Н.В.

при секретарі Карпенко А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міськради про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом, суд, -

В С Т А Н О В И В:

25 лютого 2009 року позивач звернувся до суду з позовом до Дніпропетровської міськради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом, в якому зазначив, що його батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 березня 1951 року.

Рішенням виконкому Ленінської Райради депутатів трудящих від 19 травня 1953 року його батьку ОСОБА_4 було виділено земельну ділянку площею 300 кв.м., розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, п. Крупський, вул. 4-та Сталінська, 6а (на теперішній час вул. Тіниста, 10).

30 серпня 1953 року ОСОБА_4 уклав з райжилуправлінням виконкому Ленінської районної Ради депутатів трудящих договір на право побудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою.

На зазначеній земельній ділянці його батьки в період шлюбу за спільні кошти побудували житловий будинок літ. А-1. Реєстрація права власності на домоволодіння проведена не була.

30 грудня 1955 року помер ОСОБА_4 Після його смерті відкрилась спадщина на ? частину спірного домоволодіння. Мати ОСОБА_5 фактично прийняла спадщину, оскільки проживала сумісно зі спадкодавцем, продовжувала проживати у будинку, збудувала сараї літ. Б, В, гараж літ. Г, душ літ. Д, вбиральню літ. Е.

04 травня 2003 року померла ОСОБА_5 Позивач є спадкоємцем першої черги за законом після її смерті, оскільки був зареєстрований та проживав зі спадкодавцем на момент її смерті. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спадщину не прийняли.

Позивач просив суд визнати за ним право власності на самовільно збудоване нерухоме майно домоволодіння № 10 по вул. Тінистій у м. Дніпропетровську, що складається з житлового будинку літ. А-1, сараїв літ. Б, В, гаражу літ. Г, душу літ. Д, вбиральні літ. Е, огорожі, мостіння в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, померлої 04 травня 2003 року.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявилась, про день, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявилась, про день, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином.

Суд, заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням виконкому Ленінської Райради Депутатів Трудящих від 19 травня 1953 року ОСОБА_4 було виділено земельну ділянку площею 300 кв.м. під будівництво житлового будинку за адресою: м. Дніпропетровськ, п. Крупський, вул. 4-та Сталінська, 6а (на теперішній час вул. Тіниста, 10), що також підтверджується актом відводу земельної ділянки від 23 червня 1953 року та довідкою про землекористування з планом земельної ділянки від 17 липня 1953 року.

30 серпня 1953 року ОСОБА_4 уклав з Районним Житловим Управлінням виконкому Ленінської районної Ради депутатів трудящих договір на право побудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, посвідчений державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори м. Дніпропетровська, реєстровий № 1/6154.

На зазначеній земельній ділянці ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було побудовано житловий будинок літ. А-1. Реєстрація права власності на домоволодіння проведена не була.

Відповідно до технічного паспорту КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради від 20 квітня 2007 року домоволодіння № 10 по вул. Тінистій у м. Дніпропетровську складається з: житлового будинку А-1, сараю Б, сараю В, гаражу Г, душу Д, вбиральні Е, № 1-7, І огорожа, замощення. Зазначене домоволодіння підлягає введенню в експлуатацію.

30 грудня 1955 року помер ОСОБА_4. ОСОБА_5 фактично прийняла спадщину, оскільки проживала сумісно зі спадкодавцем на момент його смерті.

04 травня 2003 року померла ОСОБА_5. Спадкоємцями першої черги за заповітом після її смерті є діти спадкодавця ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1, що підтверджується відповіддю Другої Дніпропетровської нотаріальної контори № 2325 від 15 жовтня 2010 року.

Суд критично ставиться до тверджень позивача з приводу того, що він є єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_5, оскільки вони не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Згідно ст. 524 Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року, який діяв в момент виникнення правовідносин, спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно ст. 534 Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Згідно ст. 548 Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року, для придбання спадщини необхідно щоб спадкоємець прийняв спадщину.

Згідно ст. 549 Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Крім того, відповідно до ст. 301 Закону України «Про планування і забудову територій», ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» будівництво обєктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад, які можуть делегувати це право відповідним виконавчим органам; закінчені будівництвом обєкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, як визначено ч. 2 п. 1 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 22 вересня 2004 року № 1243, полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації обєктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд, транспортним магістралей, окремих черг пускових комплексів, їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої у встановленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Також з технічного паспорту вбачається, що самовільні забудови збудовані до 1 січня 2004 року, тобто під час дії ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Розділом другим ЦК УРСР в редакції 1963 року регулювання відносин щодо володіння, користування та розпорядженням майном.

Громадяни, які збудували жилі будинки, господарські і побутові будівлі та споруди без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту не набувають права власності на самочинне будівництво, а мають право володіти та користуватися цими будівлями і не вправі розпоряджатися ними.

Нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року питання визнання права власності на самочинне будівництво у судовому порядку не врегульовано.

Керуючись ст.ст. 524, 534, 548, 549 Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року, ст. ст. 10, 60, 88, 212, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпропетровської міськради про визнання права власності на домоволодіння, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Тіниста № 10 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5, померлої 04.05.2003 року відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 90 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя Н.В. Залімська