Справа № 2-2676/11
РІШЕННЯ

Іменем України

02.11.2011 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючого судді Медвідь Н.О.

при секретарі Остролуцькій Ю.М. розглянувши у судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсиббанк», треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Укрсиббанк», треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, посилаючись на те, що між сторонами 21 грудня 2006 року був укладений договір про надання споживчого кредиту.

21 грудня 2006 року між відповідачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки. Зазначає, що при підписанні даного договору було порушено законні права позивача. Договір про надання споживчого кредиту не відповідає інтересам і волі позивача. не відповідає інтересам та внутрішній волі позивача, порушує його права, про що і свідчать матеріали кримінальної справи. Працівники Акціонерного комерційного інноваційного Банку «УкрСиббанк» скористалися довірою позивача і обманули як споживача банківських послуг.

Кредитний договір суперечить законодавству України по захисту прав споживачів. Відповідачем в порушення закону не було виконано переддоговірну роботу з позивачем.

Зміст договору суперечить також і частині 2 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів», оскільки ні перед укладенням Договору, ні протягом його дії, відповідач не повідомив позивача у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, як того вимагає Закон.

В кредитному договорі містяться умови, які регулюють внесення змін доповнень та розірвання договору, лише в односторонньому порядку, і лише в інтересах та з боку банку.

Так як договір взагалі, не містить умови про порядок припинення договору, а де є суттєвою умовою, то договір в цілому суперечить п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Фактично, ще в момент підписання договору позивача поставлено в невигідне та таке, що порушує його права становище.

Тобто, банк в односторонньому порядку даним договором залишив за собою право в будь-який час підвищувати процентну ставку.

Даний договір не містить жодних умов, які б регулювали відповідальність з боку банку за невиконання або неналежне виконання умов договору, більше того даний договір містить цілий ряд пунктів відповідальності тільки з боку позичальника, а саме: п. 7.1., п. 7. 2., п. 7.3., п. 7. 4„ п. 7. 6.

Кредитний договір суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України.Єдиним законним платіжним засобом в Україні є гривня.

Іноземна валюта в Україні з точки зору права не є «грошовими коштами» і її використання може відбуватися лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Чинне законодавство встановлює лише умови і порядок використання іноземної

валюти при наданні кредитів лише резидентом - нерезиденту і нерезидентом резиденту.

Використання іноземної валюти у якості засобу платежу можливе лише за наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Стаття 16 Декрету КМУ №15-93 зазначає, що здійснення операцій з валютними цінностями, які потребують одержання ліцензії Національного банку, без одержання індивідуальної ліцензії Національного банку України, є порушенням.

Наявність генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій не звільняє від обов'язку отримати індивідуальну ліцензію відповідно до приписів п. г) ч.4 ст.5 Декрету КМУ та не робить укладений кредитний договір законним.

Згідно оспорюваного договору кредиту банк здійснює видачу кредиту і позичальнику згідно з кредитною заявкою позичальника. Кредит надається однією сумою шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника, вказаному в договорі. З аналізу наведеного пункту договору кредиту вбачається, що сторони погодили порядок видачі кредитних коштів - а саме, подання позичальником кредитної заявки комітету кредиторів банку з вказуванням рахунку, на який позичальник просить переказати кредитні кошти.

Отже, єдиним ініціатором вчинення валютної операції з надання валютного кредиту саме позичальник, який звертається з кредитною заявкою до банку з проханням видати кредит. Докази, що ініціатором видачі кредиту є банк відсутні.

Позичальник, в свою чергу, використовував готівкову іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за спірним договором кредиту, вносячи готівкою долари США на рахунок банку, вказаний у договорі.

Позичальнику чинним законодавством не було надано права здійснювати використання готівкової іноземної валюті при здійсненні платежів за договором кредиту та внесення плати за користування кредитом на користь Банку шляхом внесення доларів США на рахунок банку, вказаний у договорі.

Зазначив, що Договір страждає суттєвими пороками невідповідності його змісту актам законодавства України, ці невідповідності свідомо л о пущені банком і націлені проти прав та інтересів позивача.

Тому просив визнати договір про надання споживчого кредиту № 0, укладений між сторонами недійсним з моменту укладення.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала.

Представник відповідача позов не визнав, зазначив що відповідно до умов кредитного договору п. 9.13 підписанням цього договору, позивач свідчив про те, що всі умови кредитного договору йому зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до себе та підтверджував свою здатність виконувати умови договору. Крім цього, для отримання кредитних коштів позивач мав можливість обрати будь-яку іншу з належною діловою репутацією банківську або кредитну установу, зареєстровану у передбаченому законодавством порядку та яка має відповідні дозволи, ліцензії тощо, але все ж таки звернувся з цього приводу саме до відповідача, що підтверджує усвідомлення позивачем своїх дій при укладенні кредитного договору, та як наслідок відсутність жодних обмежень щодо свободи вибору продукції, волевиявлення тощо.

В позовній заяві не надано жодного доказу на підтвердження того факту, що у позивача не було волевиявлення отримувати кредитні кошти. Натомість в матеріалах справи міститься підписаний кредитний договір, паспортні дані.

Щодо законності надання відповідачем кредитів в іноземній валюті, варто наголосити, що за відсутності заборони використання іноземної валюти як засобу платежу за умов дотримання вимог валютного законодавства, не може бути підставою для визнання його недійсним.

За відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Тобто уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу, які є в наявності у Відповідача на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надав кредитні кошти в іноземній валюті, а позивач отримав те, на що розраховував - кошти в іноземній валюті на споживчі потреби. На момент укладення кредитного договору не існувало заборони позивачу взяти кредитні кошти в іншій валюті, в гривні, наприклад.

Таким чином, положення кредитного договору жодним чином не протирічать основним засадам цивільного законодавства, в тому числі, ст. З ЦК України.

Треті особи в судове засідання не з»явились, про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином.

Суд вислухавши осіб, які приймають участь в справі, вивчивши матеріали справи, в позові відмовляє задовольняє з наступних підстав:

Судом встановлено, що між сторонами 21 грудня 2006 року був укладений договір № 0 про надання споживчого кредиту.

21 грудня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним Банком УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №80160.

Згідно кредитного договору Банк надав Позивачу кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 5 000 (п'ять тисяч) доларів США 00 центів, а позивач в свою чергу взяв на себе зобов'язання повернути кредит в іноземній валюті та сплатити плату за кредит в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до ст. 626 Цивільного Кодексу України договір, в т.ч. і підписаний позивачем кредитний договір, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтями 6, 627 ЦКУ передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст.628 ЦКУ.

Відповідно до умов кредитного договору п. 9.13 підписанням цього договору, позивач свідчив про те, що всі умови кредитного договору йому зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до себе та підтверджував свою здатність виконувати умови договору. Крім цього, для отримання кредитних коштів позивач мав можливість обрати будь-яку іншу з належною діловою репутацією банківську або кредитну установу, зареєстровану у передбаченому законодавством порядку та яка має відповідні дозволи, ліцензії тощо, але все ж таки звернувся з цього приводу саме до відповідача, що підтверджує усвідомлення позивачем своїх дій при укладенні кредитного договору, та як наслідок відсутність жодних обмежень щодо свободи вибору продукції, волевиявлення тощо.

Згідно ст.1046 ЦКУ за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст.1054 ЦКУ за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами відповідно до ст.629 ЦКУ.

Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦКУ зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

В позовній заяві не надано жодного доказу на підтвердження того факту, що у позивача не було волевиявлення отримувати кредитні кошти. Натомість в матеріалах справи міститься підписаний кредитний договір, паспортні дані.

Відповідно до п. 1.5 кредитного договору кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № 7100, для подальшого використання за цільовим призначенням.

Відповідно до п.5.6 Постанови Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних операцій. Так рух коштів по рахунку № 7100 є підтвердження виконання умов кредитного договору відповідачем в частині надання грошових коштів позивачу.

Щодо законності надання відповідачем кредитів в іноземній валюті, слід зазначити, що за відсутності заборони використання іноземної валюти як засобу платежу за умов дотримання вимог валютного законодавства, не може бути підставою для визнання його недійсним і, укладаючи такий договір, сторона з'ясовує, на яких умовах він укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не мають безпідставно змінюватися на вимогу однієї з сторін.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць інших держав.

Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках та в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 і 49 цього закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторговельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

Відповідно ч.З ст.533 ЦКУ використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» N 2121-III від 07.12.2000 року (надалі - ЗУ «Про банки і банківську діяльність») визначено, що на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції: 1) приймання вкладів (депозитів) від юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів і банків-кореспондентів, у тому числі переказ грошових коштів з цих рахунків за допомогою платіжних інструментів та зарахування коштів на них; 3) розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Частиною 1 ст.49 цього Закону розміщення залучених коштів від свого імені визнається кредитною операцією. Відповідно до ст.2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Крім цього, згідно ч.2 ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» Банк/Відповідач, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати такі, зокрема, операції та угоди як операції з валютними цінностями.

Згідно ст. 1 Декрету КМ України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 N 15-93 валютними цінностями є, зокрема, валюта України, іноземна валюта та інші.

Відповідно до Постанови від 18.06.2003 N 254 НБУ "Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України" операцією банку є дія або подія, внаслідок якої відбуваються зміни у фінансовому стані банку та яка відображається за балансовими або позабалансовими рахунками банку, що фактично відбулося при наданні кредиту та відбувається при сплаті заборгованості за ним. Зазначене також підтверджує дотримання Відповідачем вимог чинного валютного законодавства.

Щодо вимог пункту 4 статті 5 Декрету від 19.02.1993 року N 15-93 Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, НБУ у вищевказаному від 07.12.2009р. №13-20/7871-22612 роз'ясненні повідомив, що сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті, а тому операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

За відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Тому при розгляді спорів про визнання недійсними договорів про надання кредиту в іноземній валюті судам слід враховувати, що у випадку наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу, які є в наявності у Відповідача (копії у справі) на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надав кредитні кошти в іноземній валюті, а позивач отримав те, на що розраховував - кошти в іноземній валюті на споживчі потреби. На момент укладення кредитного договору не існувало заборони позивачу взяти кредитні кошти в іншій валюті, в гривні, наприклад.

Посилання позивача на статтю 3 Цивільного Кодексу України якою передбачено загальні засади цивільного законодавства, до яких належать справедливість, добросовісність та розумність і зазначає, що умови кредитного договору є несправедливим, спростовується наступним.

Дані принципи були враховані сторонами при укладанні кредитного договору.

Так, принцип справедливості ґрунтується в даному випадку на тому, що позивач, як позичальник, повинен повернути відповідачу, як кредитору, те що отримав за кредитним договором на відповідних умовах. Позивач отримав за кредитним договором те, на що розраховував при його укладанні - кредитні кошти в сумі 5 000 дол. США Принцип добросовісності знаходить свій прояв за кредитним договором і носить суб'єктивний характер, а саме: відношення сторін до виконання зобов'язань, які передбачені кредитним договором. Банк добросовісно виконав своє зобов'язання, надав у власність Позивачу кредит в іноземній валюті. В свою чергу, позивач виконує свої зобов'язання за кредитним договором недобросовісно, у зв'язку з чим утворилась прострочена заборгованість за спірним кредитним договором.

Принцип розумності проявляється в тім, що сторони при укладанні кредитного договору вчинили його обмірковано, усвідомлюючи правові наслідки за договором, що підтверджується підпунктом пункту 9.13. кредитного договору, який містить те, що позичальник підписанням кредитного договору повністю розуміє всі умови, свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними.

Таким чином, положення кредитного договору жодним чином не протирічать основним засадам цивільного законодавства..

Грошові кошти мають бути повернуті в тій самій валюті, в якій і одержані та в кількості, що відповідає умовам кредитного договору разом з нарахованими процентами у валюті зобов'язання та іншими платежами.

Станом на сьогоднішній день позивач не виконує умови кредитного договору та При підписанні Договору про надання споживчого кредиту №0 укладеного між Відповідачем та позивачем було дотримано всіх вимог чинного законодавства, зокрема, . при вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним необхідно враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені як Цивільним кодексом України (ст.ст. 1048, 1052, 1054), так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Зокрема, це:досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов'язання позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору;кредитний договір має укладатись обов'язково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює ніяких правових наслідків окрім тих, що пов'язані з його нікчемністю;сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі.

Отже, як видно із вищевикладеного, всі необхідні вимоги при підписанні кредитного договору було дотримано сторонами при його підписанні, в кредитному договорі зазначено всі передбачені чинним законодавством України відомості.

У відповідності до ст. 204 ЦКУ правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто, при підписанні кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства

Тобто із заявлених позивачем вимог та обставин справи вбачається що позивачем , створені підстави для припинення виконання в повному обсязі зобов'язань за кредитним договором, що, в свою чергу, може завдати значної матеріальної шкоди інтересам відповідача.

У відповідності до ст.204 ЦКУ правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. При підписанні кредитного договору всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві.

Згідно ч.2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема:а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними,в тому числі між зобов'язаннями споживача;г) тип відсоткової ставки;ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту,його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);є) строк, на який кредит може бути одержаний;є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;3) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною,ким вона здійснюється;и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог стверджує, що Відповідачем порушено вимоги ч.2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 9.13 кредитного договору позивач засвідчив, що перед укладенням даного договору ним отримано інформаційний лист згідно вимог законодавства України зокрема Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Представник позивача не довела тих обставин на які посилалася як на підставу вимог позивача, не надала докази в обґрунтування позовних вимог, не спростувала тих обставин на які посилався представник відповідача в обґрунтування своїх заперечень, що є її обов»язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.. 10 ЦПК України . При цьому суд створив всі умови для змагального процесу , роз»яснював представнику позивача її права та обов»язки.

Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, оскільки вони не відповідають вимогам ст.57-59 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 203, 215, 525, 526, 530, 533 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів» ст.ст. 10, 11, 209, 212-214, 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсиббанк», треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: