Справа № 22-ц-2081/2011 Головуючий у I інстанції Шляхов В.І.
Категорія цивільна Доповідач - Хромець Н. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2011 року 26 липня 2011 року
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:позивача ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6

Розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Чернігові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ріпкинського районного суду від 02 червня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Ріпкинської районної спілки споживчих товариств про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

Рішенням Ріпкинського районного суду від 02 червня 2011 року у позові ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення місцевого суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Апелянт вважає рішення суду незаконним і посилається на безпідставність висновків про суду про вчинення ним самочинного будівництва та про відсутність доказів про добросовісність заволодіння чужим майном (будинком № 120 по вул. Григорєва у с.м.т. Добрянка), безперервність і відкритість володіння цим майном протягом строку, встановленого законом.

У судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримав, а представник відповідача пояснив, що відповідач не заперечує проти визнання за позивачем права власності на житловий будинок.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відмовляючи у задоволенні вимоги ОСОБА_5 про визнання за ним права власності на житловий будинок, придбаний за договором купівлі-продажу, за набувальною давністю, суд першої інстанції послався на відсутність у сторін за договором купівлі-продажу перешкод для нотаріального посвідчення договору, як це передбачено законом, а також на відсутність підстав для визнання права власності за набувальною давністю. Такі висновки суду відповідають встановленим по справі обставинам і вимогам закону.

По справі встановлено, що житловий будинок № 12 по вул. Григорєва у селищі Добрянка Ріпкинського району за договором купівлі-продажу від 06 серпня 1986 року, посвідченим секретарем Добрянської селищної ради, придбаний Ріпкинською районною спілкою споживчих товариств. Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації 28 грудня 1993 року зареєстроване право власності Ріпкинської райспоживспілки на вказаний житловий будинок (а.с.40-41). Цією ж датою районному споживчому товариству видана довідка-характеристика № 313 для надання в нотаріальну контору з метою відчуження будинку, яка за цільовим призначенням власником нерухомого майна не використана, оскільки до теперішнього часу право власності на спірний будинок зареєстроване за відповідачем. У листопаді 2004 року Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації виготовлений технічний паспорт на спірний будинок, де власником зазначена Районне споживче товариство. Позивач пояснив, що з 1992 року він з членами сім'ї мешкає у будинку, який наданий йому як відомче житло під час роботи головою правління Добрянського споживчого товариства. Наведене вище свідчить про те, що позивач користувався будинком, який належить по праву власності Ріпкинській районній спілці споживчих товариств, як відомчим житловим приміщенням, що не є тотожним поняттю добросовісного заволодінням чужим майном, передбаченому ЦК України, і не дає підстав для застосування ст. 344 ЦК України.

Посилання позивача на наявність договору купівлі-продажу, укладеного 05 квітня 1992 р. у простій письмовій формі (а.с. 9) на можуть бути підставою для визнання за ним права власності за набувальною давністю. Суд першої інстанції обґрунтовано послався на відсутність перешкод для посвідчення договору купівлі-продажу у порядку, встановленому законом, що визнав і представник відповідача.

Доводи апелянта щодо застосування ч.3 ст. 344 ЦК України також не дають підстав для скасування рішення суду. Даною нормою закону передбачена можливість набути право власності на майно, яким особа заволоділа на підставі договору з власником цього майна, але після закінчення строку договору (строку, на який було передане майно). Між сторонами по даній справі не уклався договір користування будинком з визначенням строку договору. Відтак, посилання на ч.3 ст. 344 ЦК України є безпідставним. До того ж, строк набувальної давності відповідно до ч.3 ст. 344 ЦК України, на яку посилається апелянт, обчислюється з часу спливу позовної давності, строк якої у свою чергу обчислюється з часу закінчення строку договору.

Зважаючи на наведене вище, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції та відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, а рішення Ріпкинського районного суду від 02 червня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: