Справа № 22Ц-68/11Головуючий в суді першої інстанції:ОСОБА_1
Категорія: 37 Доповідач: Матківська М. В.

Р І Ш Е Н Н Я
Апеляційного суду Вінницької області
від 10 січня 2011 року
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі :
Головуючого: Матківської М.В.
Суддів : Медяного В.М., Сопруна В.В.
При секретарі : Сніжко О.А.
За участю : представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача адвоката ОСОБА_3, відповідача і представника відповідача ОСОБА_4
розглянувши у відкритому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 12 листопада 2010 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення від права на спадкування за законом, визнання права на Ѕ частину будинку в порядку спадкування за законом та встановлення порядку користування будинком і за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 про визнання права власності на 82,5 % будинку, визнання права власності на частину житлової кімнати у будинку та на ідеальну частку у будинку, -
В с т а н о в и л а :
18 вересня 1997 року ОСОБА_8 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_9 про визнання права власності на 3/8 частин будинку і господарських будівель та про встановлення порядку користування будинком та господарськими будівлями. Дана позовна заява прийнята до провадження суду та призначена до розгляду у судовому засіданні. Позивач мотивувала свої вимоги тим, що 31.10.1994 року помер її чоловік ОСОБА_10, з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 18 серпня 1971 року і якому на праві власності належала Ѕ частина будинку на площі 8 Березня, № 19 у м. Вінниці на підставі акту № 531 від 21.12.1934 року та договору дарування, посвідченого Першою Державною нотаріальною конторою 27.10.1960 року. Друга половину будинку належить сестрі покійного чоловіка ОСОБА_9. Спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину, являється вона та ОСОБА_6 дочка покійного власника будинку від першого шлюбу. Просила визнати Ѕ частину будинку спільною сумісною власністю подружжя, у зв'язку із чим визнати її власником ј частини будинку та визнати за нею право власності на 1/8 частину будинку в порядку спадкування за законом.
Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 4 листопада 1997 року повністю задоволено позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про визнання права власності на частину будинку та господарських будівель. Визнано Ѕ частину будинку та господарських будівель по площі 8 Березня, № 19 у м. Вінниці сумісною власністю ОСОБА_8 та ОСОБА_10 у зв'язку з чим визнано за ОСОБА_8 право власності на ј цього будинку.

Визнано за ОСОБА_8 право власності в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_10 у розмірі 1/8 частини будинку та господарських будівель по площі 8 Березня, № 19 у м. Вінниці.

Визнано за ОСОБА_6 право власності в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_10 у розмірі 1/8 частини будинку та господарських будівель по площі 8 Березня, № 19 у м. Вінниці.

23 травня 2009 року ОСОБА_7 процесуальний правонаступник відповідача ОСОБА_9, подала апеляційну скаргу на рішення суду.

22 червня 2009 року відповідач ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу на рішення суду.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 31 серпня 2009 року рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 4 листопада 1997 року скасовано і справу направлено на новий судовий розгляд.

5 жовтня 2009 року ОСОБА_5 процесуальний правонаступник ОСОБА_8, подала в суд заяву про уточнення і доповнення позовних вимог, зазначивши відповідачами: ОСОБА_6, ОСОБА_7 процесуального правонаступника ОСОБА_9, про визнання права власності на Ѕ частину будинку та господарських будівель, усунення від права на спадкування за законом ОСОБА_6 та про встановлення порядку користування будинком та господарськими будівлями, мотивувавши свої вимоги тим, відповідач ОСОБА_6, являючись дочкою ОСОБА_10, систематично ухилялася від надання йому допомоги, якої він потребував оскільки через похилий вік, інвалідність другої групи і тяжку хворобу був у безпорадному стані. Тому просила усунути ОСОБА_6 від права на спадкування за законом та визнати за ОСОБА_8 право власності на 1/2 частину будинку в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_10 і встановити порядок користування будинком.

16 листопада 2009 року ОСОБА_7 процесуальний правонаступник після смерті ОСОБА_9, подала зустрічний позов до ОСОБА_5 процесуального правонаступника після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_6 про визнання права власності на частину будинку та ідеальну частку у праві спільної часткової власності на будинок, мотивувавши свої вимоги наступним. На підставі виконавчого листа, що має силу судового рішення, від 14.11.1922 року про визнання права власності і в якому міститься надпис про його виконання повернення у власність 2.12.1922 року домоволодіння ОСОБА_11 у шість десятих будівлі і ОСОБА_12, ОСОБА_13 і ОСОБА_14 ОСОБА_11 по одній десятій кожному, про що було внесено запис в актову книгу та зареєстровано в реєстрі приватних будівель по місту Вінниці. Цей документ не був наданий суду позивачем ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_9 при розгляді спору в 1997 році, оскільки справа була розглянута у відсутності відповідача ОСОБА_9, яка не знала про існування такого спору у суді і такого рішення суду від 4.11.1997 року. Їй, як правонаступнику ОСОБА_9, про існування рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 4.11.1997 року, про виконавчий лист від 14.11.1922 року та про розгляд судом в 1997 році цивільної справи без врахування дійсних часток у спірному будинку, стало відомо в травні 2009 року. ОСОБА_9 (у шлюбі ОСОБА_15) ОСОБА_16, яка мала у власності 10 % спірного будинку, являється її рідною матір'ю, яка 12.08.1958 року склала на її ім'я заповіт, яким все належне їй майно заповіла їй. Другою Вінницькою державною нотаріальною конторою їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке зареєстровано в реєстрі № 1-2937 і у Вінницькому ООБТІ. Вона оформила спадщину без урахування 10 % спірного будинку, що належав її матері.

ОСОБА_11 заповіла все своє майно дочці ОСОБА_9. Спадковим майном являлося 60 % спірного будинку, згідно виконавчого листа від 14.11.1922 року і разом із належною безпосердньо ОСОБА_9 часткою в 10 % цього будинку, їй стало належати 70 %. Проте, на підставі заповіту, посвідченого Вінницькою державною нотаріальною конторою та посвідчувального надпису Вінницької нотаріальної контори на заповіті від 1.11.1949 року ОСОБА_9 успадкувала 25 % спірного будинку після смерті її матері ОСОБА_11. Після смерті ОСОБА_9 спадкоємцем її майна за заповітом стала вона ОСОБА_7, про що отримала в 2000 році свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Вона вважає, що їй, як спадкоємиці від матері ОСОБА_15, тітки ОСОБА_9, яка в свою чергу була спадкоємицею своєї матері ОСОБА_11, разом належить 80% спірного будинку.

Відповідно до письмового і завіреного у вуличному комітеті договору від 15.05.1961 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_9, перший передав у власність останньої належну йому половину коридору площею 3,48 кв. м., за що остання сплатила йому 300 карбованців. Цей договір виконаний сторонами і являється дійсним згідно статей 66, 130, 180, 184 ЦК УРСР, в редакції 1922 року, що діяв на час його укладення.

У 1965 році ОСОБА_9 переобладнала належний їй коридор площею 7,2 кв. м. в житлову кімнату ( 2-5), яка була прийнята в експлуатацію згідно рішення виконавчого комітету Староміської районної ради народних депутатів № 218 від 14.06.1985 року.

Тому ОСОБА_7 просила визнати за нею право власності на 80% будинку і на 3,48 кв. м. житлової кімнати 2-5 у будинку.

Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 12 листопада 2010 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення від права на спадкування за законом, визнання права власності на Ѕ частину будинку в порядку спадкування за законом та встановлення порядку користування будинком відмовлено.

Позов ОСОБА_7 задоволено. Визнано за ОСОБА_7 право власності на 3,48 кв. м. житлової кімнати 2-5 у будинку № 19 по площі 8 Березня у м. Вінниці, що становить 2,5 % ідеальної частки у будинку та право власності на 80 % будинку № 19 по площі 8 Березня у м. Вінниці, що разом складає 82,5 % будинку № 19 по площі 8 Березня у м. Вінниці.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_8, процесуальним правонаступником якої вона являється, про визнання за нею права власності на Ѕ частку будинку по площі 8 Березня, № 19 у м. Вінниці та відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7

Зазначила, що рішення суду вважає незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити, ухваливши нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_8, правонаступником якої вона являється, у частині визнання за нею права власності на Ѕ частину спірного будинку і про відмову у задоволенні позову ОСОБА_7

Відповідач та представники відповідачів заперечили апеляційну скаргу, просять її відхилити як безпідставну, а законне і справедливе рішення суду просять залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали інвентарної справи № 5367, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в засіданні.

Судом встановлено, що відповідно до ухвали Вінницького з'їзду мирових суддів від 22 березня 1908 року будинок № 19 по площі 8 Березня у місті Вінниці на праві власності належав подружжю ОСОБА_17 і ОСОБА_11 (а. с. 13 т. 2). Після смерті ОСОБА_17 відкрилася спадщина на Ѕ частину будинку, належну спадкодавцеві, спадкоємцями якої стали його дружина ОСОБА_11 і діти: ОСОБА_12, ОСОБА_15, Домініка і ОСОБА_10.

Відповідно до зазначеної ухвали Вінницького з'їзду мирових суддів та виконавчого листа № 1054 від 14.11.1922 року ОСОБА_11 стала власником шести десятих будівлі, а ОСОБА_12, ОСОБА_15, Домініка і ОСОБА_14 ОСОБА_11 по одній десятій будинку; рішення набрало законної сили і виконано (а. с. 106, 107, 108 т. 1; а. с. 13, 14 т. 2), що зареєстровано в актовій книзі (а. с. 15 т. 2).

14.10.1948 року ОСОБА_11 склала заповіт, посвідчений замісником старшого нотаріуса Вінницької державної нотаріальної контори, яким на випадок своєї смерті зробила заповідальне розпорядження про те, що все її майно із чого б воно не складалося, де б воно не знаходилося, все те, що на день смерті буде їй належати, окремо, належну їй на праві особистої власності одну четверту частину будинку, що знаходиться у м. Вінниці по вулиці 8 Березня, № 11, придбаного нею на підставі акту, виданого Вінміськкомунгоспом 21 грудня 1934 року за № 531, зареєстрованого у Вінміськжитлоуправлінні 5 квітня 1947 року за № 4710, заповіла своїй дочці ОСОБА_9, відповідно до якого остання, згідно посвідчувального надпису нотаріуса Вінницької міської нотаріальної контори від 2 листопада 1949 року успадкувала 25 % будинку після смерті ОСОБА_11, яка померла 26 вересня 1949 року. Цей заповіт за неграмотну ОСОБА_11 за її дорученням підписала ОСОБА_18. Заповіт нотаріально посвідчений замісником старшого нотаріуса Вінницької нотаріальної контори і зареєстрований за № 28671 (а. с. 21 т. 1, нотаріально посвідчена копія заповіту знаходиться на 27 аркуші інвентарної справи).

У 1971 році ОСОБА_18 зареєструвала шлюб із сином ОСОБА_11 ОСОБА_10 із присвоєнням їй прізвища ОСОБА_10 і яка у 1997 році звернулася в суд із позовом лише до ОСОБА_6, без залучення до участі у справі іншого співвласника будинку ОСОБА_9, про поділ спадкового майна і встановлення порядку користування будинком ( а. с. 3-6 т. 1).

24.02.1999 року ОСОБА_9 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_7 все своє майно (а. с. 20 т. 2), яка отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом 14.04.2000 року, згідно якого спадкове майно складається із Ѕ частки будинку (а. с. 19 т. 2).

12 серпня 1958 року ОСОБА_15 зробила заповітне розпорядження, за яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день її смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право, в тому числі і належні їй 60% будинку у м.Вінниці по вул. Московській, № 26, заповіла своїй дочці ОСОБА_7. Заповіт посвідчено нотаріусом Першої Вінницької міської державної нотаріальної контори (а. с. 18 т. 2).

Після смерті ОСОБА_12, який згідно наявної в матеріалах інвентарної справи на аркуші 47-му нотаріально посвідченої копії актового запису про смерть, помер 18 липня 1938 року, його спадкоємцями стали: дружина ОСОБА_19 та син ОСОБА_20, які отримали свідоцтво про право на спадщину, видане Першою нотаріальною конторою м. Вінниці 3 серпня 1960 року, за № 4-717 та зареєстроване 27 серпня 1960 року у Вінницькому МБТІ. 27 жовтня 1960 року ОСОБА_19 і ОСОБА_20 подарували ОСОБА_10 отриману ними по спадщині ј частину спірного будинку ( а. с. 50 т. 2).

15 травня 1961 року ОСОБА_10 і ОСОБА_21 уклали договір про передачу ним назавжди належної йому половини коридору площею 3,48 кв. м своїй сестрі ОСОБА_21, за що остання сплатила йому 300 крб. (а. с. 43 т. 2).

18 серпня 1971 року ОСОБА_10 одружився із ОСОБА_10 (дошлюбне прізвище ОСОБА_18) ОСОБА_22 і продовжував проживати у цьому будинку (а. с. 13 т. 1).

31 жовтня 1994 року ОСОБА_10 помер (а. с. 16 т. 1).

Спадкоємцями за законом стали його дружина ОСОБА_8 та дочка ОСОБА_6. Згідно посвідки про народження батьком ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, являється ОСОБА_10 (а. с. 76 т. 1).

Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 4 листопада 1997 року, скасованим (з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції), ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 31 серпня 2009 року (а. с. 192-196 т. 1), задоволено позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про визнання права власності на частину будинку. Визнано Ѕ частину будинку та господарських будівель по площі 8 Березня, 19 сумісною власністю ОСОБА_8 та ОСОБА_10, у зв'язку з чим визнано за ОСОБА_8 право власності на ј будинку. Визнано за ОСОБА_8 право власності в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_10 у розмірі 1/8 частини будинку і господарських будівель по площі 8 Березня, 19. Визнано за ОСОБА_6 право власності в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_10 у розмірі 1/8 частини будинку та господарських будівель по площі 8 Березня, 19 ( а. с. 34-36 т. 1).

Зареєструвавши на підставі даного рішення суду право власності на 3/8 частин спірного будинку, ОСОБА_8 28 травня 2003 року уклала із ОСОБА_5 договір довічного утримання, за яким передала у власність останній належні їй 3/8 частин спірного будинку (а. с. 124 т. 1). ОСОБА_8 померла 21 вересня 2007 року.

Також по справі встановлено наступне:

В зв'язку із приєднанням Старого міста до міської смуги м. Вінниці, з метою правильного обліку домового фонду і оформлення юридичних прав домовласників Президія Вінницької міської ради ІХ скликання 17.09.1934 року ухвалила постанову № 405, якою доручила Комунвідділу протягом місяця і не пізніше 20.Х.1934 року, закінчити переведення реєстрації всіх домоволодінь Старого міста та внести такі до загального реєстру домоволодінь м. Вінниці (а. с. 105 т. 1).

На виконання цієї постанови "Про облік домового фонду та оформлення юридичних прав домовласників Старого міста" Управлінням нерухомого майна Вінницького відділу комунального господарства 21 грудня 1934 року видано акт, у якому зазначено, що ОСОБА_11 і ОСОБА_12, ОСОБА_23 та ОСОБА_24, ОСОБА_25 ОСОБА_11 домоволодіння, яке розташоване на Старому місті по вул. Червона Царина під № 11 та складається з одноповерхового дерев'яного будинку обкладеного цеглою під залізним дахом на чотири кімнати з двома кухнями та два сараї з оцінкою на 1934 рік 2570 крб., належить йому на правах власності, зазначені в статті № 58 Цивільного Кодексу. Цей акт служить єдиним документом, що стверджує право власності гр. ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_23, ОСОБА_23 та ОСОБА_25 на зазначене в цьому акті домоволодіння (копія, відповідність якої не посвідчена належним чином, знаходиться на а. с. 9 т. 1, і яка не відповідає посвідченій копії даного акту № 531 від 21.12.1934 року, що знаходиться в матеріалах інвентарної справи № 5367 на аркуші 23).

Стаття 58 Цивільного Кодексу УРСР (у редакції, що діяла станом на 1934 рік) передбачала, що власник у межах, встановлених законом, має право володіти, користуватися та заряджувати майном (а. с. 110 т. 1).

Даний акт має посилку на вищевказану ст. 58 ЦК УРСР. Проте, акт, зазначивши власників спірного будинку, не визначив часток кожного із співвласників, що знаходиться у власності кожного із них. І стаття 58 ЦК УРСР також не визначала цього питання.

Отже, єдиним правовстановлюючим документом, який визначив частки кожного із співвласників спірного будинку, являється ухвала Вінницького з'їзду мирових суддів від 22 березня 1908 року та виконавчий лист, постановлений іменем Української Радянської Соціалістичної Республіки 14 листопада 1922 року (а. с. 106 т. 1).

Відповідно до статті 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб, громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Спірний будинок знаходиться за адресою: м. Вінниця, станом на 1934 рік вул. Червона Царина, 11; до 1960 року площа 8 Березня, 11; з 1960 по 1983 роки площа 8 Березня, 17; з 1983 по даний час площа 8 Березня, 19 (а. с. 28 т. 2).

Враховуючи вище встановлені обставини по справі, вбачається, що: ОСОБА_11 мала у власності 60 % будинку, а її діти, які проживали в ньому: ОСОБА_12, ОСОБА_15, Домініка і ОСОБА_23 мали у власності по 10 % кожен, станом на 1922 рік.

ОСОБА_21 являючись власником 10 % будинку отримала згідно свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від своєї матері ОСОБА_11 60 % будинку, що разом склало 70 % будинку. Відповідно до укладеного 15.05.1961 року договору між ОСОБА_10 і ОСОБА_21 остання отримала від брата половину коридору у будинку площею 3,48 кв. м.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № ОС-2 від 2 лютого 2010 року частка 3,48 кв. м. кімнати будинку становить 0,025 або 2,5 % (а. с. 62-76). Разом частка ОСОБА_9 становить 72,5 %. 24.02.1999 року вона заповіла все своє майно ОСОБА_7. Отже, ОСОБА_7 вправі за даним заповітом отримати у власність 72,5 % будинку.

Належні ОСОБА_26 10 % цього будинку (по чоловіку ОСОБА_15) у складі всього належного їй майна, вона заповіла своїй дочці ОСОБА_7, яка прийняла спадщину, отримавши у нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 11.12.1987 року, що зареєстровано за № 1-2937, на частину спадкового майна, яким являється 60 % будинку по вул. Московській, № 26 у м. Вінниці.

Отже, вимоги ОСОБА_7 про визнання за нею права власності на 82,5 % спірного будинку являються законними і обгрунтованими.

Відповідно до укладеного 15.05.1961 року договору між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 остання отримала половину коридору у будинку площею 3,48 кв. м.

Після смерті ОСОБА_12 його частку у будинку розміром 10 % успадкували ОСОБА_19 та ОСОБА_20, які згодом подарували належні їм 10 % ОСОБА_10, який разом із наявними у нього у власності 10 % будинку став власником 20 % будинку станом на 1960 рік (укладення договору дарування). Передавши 15.05.1961 року згідно із договором ОСОБА_9 3,48 кв. м. будинку, тобто 2,5 % будинку, ОСОБА_10 залишив у своїй власності 17,5 % спірного будинку, що являється спадковим майном після його смерті у 1994 році, на яке відкрилася спадщина.

Позовні вимоги, заявлені по даній справі у 1997 році позивачем ОСОБА_8, підтримані її правонаступником ОСОБА_5, про визнання сумісною власністю подружжя належної ОСОБА_10 частки спірного будинку не підлягають до задоволення виходячи із такого.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, чинної на час виникнення спору, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

За правилами статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному із подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно зі статтею 25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Станом на 1961 рік ОСОБА_10 належало 17,5 % будинку і до його одруження із ОСОБА_8 у 1971 році йому належало 17,5 % цього будинку. Позивач, а в послідуючому її правонаступник ОСОБА_5, згідно вимог ст. 10, 60 та ст. 57-66 ЦПК України, не довела, що за час шлюбу істотно збільшився у своїй цінності будинок, належний чоловікові до одруження, що могло б бути підставою для визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя.

Отже, на належну частку розміром 17,5 % будинку після смерті в 1994 році власника ОСОБА_10 відкрилася спадщина. Він не залишив заповіт, тому спадкоємство здійснювалося за законом.

Відповідно до ст. 529 ЦК України (1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого.

Спадкоємцями за законом першої черги стали: дружина ОСОБА_8 та дочка ОСОБА_6, які відповідно до закону успадковують в рівних частках, тобто по 8,75 % будинку кожна, тому заявлені позовні вимоги про визнання права власності на будинок в порядку спадкування за законом підлягають до часткового задоволення.

Суд першої інстанції вірно прийняв рішення про відмову у задоволенні позовних вимоги про усунення ОСОБА_6 від права на спадкування за законом, врахувавши всі вищенаведені обставини справи та вимоги матеріального закону, а саме: вимоги статті 528 ЦК України (1963 року) за правилами якої не мають права стати спадкоємцями ні за законом, ні за заповітом особи, які навмисне позбавили життя спадкодавця або кого-небудь з спадкоємців або зробили замах на їх життя. Не мають права стати спадкоємцями за законом повнолітні діти, що злісно ухилялися від виконання покладених на них в силу закону обов'язків по утриманню спадкодавця, якщо ці обставини підтверджені в судовому порядку.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи ОСОБА_8 у 1997 році заявляла вимогу про встановлення порядку користування будинком і господарськими спорудами, проте, така вимога не була предметом розгляду її позову і судом по ній не приймалося рішення (а. с. 3-36 т. 1).

Таку вимогу заявила 5.10.2009 року правонаступник ОСОБА_8 ОСОБА_5 (а. с. 202-208 т. 1).

Виходячи із засад диспозитивності цивільного законодавства, передбаченого статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичної особи, поданого відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін.

Відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України сторони мають рівні права щодо подання доказів; кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень; докази подаються сторонами; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, їхніх представників, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Позивач згідно таких вимог цивільного процесуального закону не довела своїх вимог про встановлення порядку користування будинком: яким чином вона бажає встановити такий порядок і чи можливе таке встановлення, та яке можливе встановлення згідно вимог закону.

За наведених вище обставин суд першої інстанції, виконавши вимоги процесуального закону, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини справи, дав їм вірну юридичну оцінку, і правильно застосувавши матеріальний закон, прийняв законне і обґрунтоване рішення про задоволення зустрічного позову.

При цьому, колегія суддів врахувавши всі вищенаведені обставини справи та вимоги матеріального закону, вважає за необґрунтовану і незаконну повну відмову у задоволенні первинних позовних вимог. Вимога про визнання права власності за ОСОБА_8 на частину будинку в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_10, ґрунтується на законі та знайшла своє підтвердження у судовому засіданні встановленими по справі обставинами, які доведені відповідними доказами.

Отже, заявлена у 1997 році ОСОБА_8 позовна вимога, підтримана її правонаступником ОСОБА_5, про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом, частково ґрунтується на вимогах закону, а тому підлягає до часткового задоволення.

Тому, доводи апеляційної скарги у цій частині підлягають до часткового задоволення у зазначених межах. Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними та спростовані вищенаведеним.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, якщо висновки суду не відповідають обставинам справи і судом допущено порушення норм матеріального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового чи зміни рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 524, 528, 529 ЦК України (1963 року), ст. 22, 24, 25 КпШС України, ст. ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 12 листопада 2010 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання права власності на Ѕ частину будинку в порядку спадкування за законом скасувати.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на Ѕ частину будинку в порядку спадкування за законом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_5, як правонаступником ОСОБА_8 в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_10, право власності в порядку спадкування за законом на 8,75 % у будинку № 19 по площі 8 Березня у місті Вінниці.

Визнати за ОСОБА_6 право власності в порядку спадкування за законом на 8,75 % у будинку № 19 по площі 8 Березня у м. Вінниці.

В решті рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 12 листопада 2010 року залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді: