Справа № 22Ц-3262/11Головуючий в суді першої інстанції:ОСОБА_1
Категорія: 32 Доповідач: Чуприна В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2011 м. Вінниця

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі :

Головуючого : Чуприни В.О.

Суддів : Мартьянової Л.І., Жданкіна В.В.

При секретарі : Топольській В.О.

За участю : позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 і його представника-адвоката ОСОБА_4, він же представник відповідача ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_6 і її представника-адвоката ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих ушкодженням здоровя внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 і ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_4 на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 14 квітня 2010 року, встановила :

У грудні 2006 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги мотивував тим, що 29.05.2003 р. о 4.30 годині на вул. Леніна смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області сталася дорожньо-транспортна пригода, де зіткнулися мотоцикл «ІЖ-Планета», державний номер 32-10 ВИС, яким керувала ОСОБА_6 і де він знаходився у якості пасажира, та автомобіль «ВАЗ-2106», державний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_5, під керуванням ОСОБА_3

У результаті дорожньо-транспортної пригоди він отримав тяжкі тілесні ушкодження, що призвело до встановлення другої групи інвалідності та моральних страждань. Неодноразово змінюючи позовні вимоги, у останній заяві від 25.11.2008 р. ОСОБА_2 просив суд стягнути з водія ОСОБА_3 та власника автомобіля ОСОБА_5 на свою користь у відшкодування шкоди: 17 585,93 грн. матеріальної шкоди, в тому числі 7 125,44 грн. втраченого заробітку внаслідок втрати працездатності, 5 750,39 грн. витрат на лікування, 3 400,00 грн. витрат на благодійну допомогу лікарні, 2 180,00 грн. витрат на посилене харчування та 1 310,00 грн. у звязку із явкою у лікарню і до суду. Крім того відповідачами заподіяна моральна шкода у перенесеному фізичному болі, порушенні звичайного способу життя та втрати роботи, у відшкодування якої позивач просив 100 000,00 грн.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 21.09.2009 р. до участі у справі відповідачем залучена ОСОБА_6, яка керувала в момент дорожньо-транспортної пригоди мотоциклом.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 14.04.2010 р. позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволений частково: стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 у відшкодування шкоди: матеріальної 15 121,51 грн., моральної 3 000,00 грн. Крім того, у розподіл судових витрат стягнуто з відповідачів на користь позивача 37,50 грн. витрат за надання правової допомоги. В іншій частині позовних вимог у задоволенні відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_5 в солідарному порядку 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

Звільнено ОСОБА_3 від сплати державного мита на підставі п. 18 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито».

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь НДКЦ при ГУМВС України у Вінницькій області 902,40 грн. судових витрат за проведення судової авто технічної експертизи.

Рішення у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 230,67 грн. допущено до негайного виконання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.08.2011 року скасоване нове рішення апеляційного суду Вінницької області від 07.04.2011 р., а справа передана на новий апеляційний розгляд.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить змінити рішення та задовольнити його позовні вимоги, стягнувши з відповідачів на його користь 127 638,00 грн. втраченого заробітку, 5 750,39 грн. витрат на придбання ліків, 1 310,10 грн. понесених витрат у звязку із явкою до суду та лікувальних закладів, 3 400,00 грн. благодійної допомоги лікувальному закладу, 2 180,00 грн. витрат на посилене харчування, а також 100 000,00 грн. моральної шкоди.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, представник відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_5 посилається на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав установленими, порушення та неправильне застосування норм матеріального права, у звязку з чим просить рішення скасувати і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову.

У письмовому запереченні на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відповідачем ОСОБА_3 наведена аргументація щодо його невинуватості у дорожньо-транспортній пригоді, у наслідках якої має відповідати ОСОБА_6

ОСОБА_6 у запереченні на апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 і ОСОБА_5 посилається на вину у зіткненні транспортних засобів ОСОБА_3, що на її думку стверджується матеріалами кримінальної справи щодо останнього по обвинуваченню за ст. 286 ч. 2 КК України, у якій вона була визнана потерпілою.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Пояснив, що вимоги до ОСОБА_6 про відшкодування шкоди він не заявляв і не заявляє. Доводи апеляційної скарги відповідачів заперечив та просив їх апеляційну скаргу відхилити.

ОСОБА_3 та його і ОСОБА_5 представник підтримали свою апеляційну скаргу та просили її задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

ОСОБА_6 та її представник заперечили обставини щодо її вини у дорожньо-транспортній пригоді, вважаючи судове рішення в цій частині безпідставними, та просили апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відхилити, а у вимогах до ОСОБА_6 у задоволенні відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявились в апеляційну інстанцію, обговоривши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та щодо відмови у задоволенні скарги адвоката ОСОБА_4, подану в інтересах ОСОБА_3 і ОСОБА_5, виходячи з наступного.

Згідно приписів ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду таким вимогам не відповідає.

Судом установлено, що 29.05.2003 р. близько 4.30 годин на вулиці Леніна у смт. Вапнярка, Томашпільського району Вінницької області сталася дорожньо-транспортна пригода (далі-ДТП) за участю належного ОСОБА_5 автомобіля ВАЗ-2106, державний номерний знак 649-41, під керуванням ОСОБА_3 та мотоцикла «Іж-Планета», номерний знак 32-10 ВИС, під керуванням ОСОБА_6 (на той час ОСОБА_8) Н.П., пасажиром якого був позивач у справі ОСОБА_2

Власник автомобіля ВАЗ-2106 ОСОБА_5 в момент ДТП знаходився у салоні автомобіля поряд з водієм ОСОБА_3

Внаслідок зіткнення транспортних засобів ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, які за висновком судово-медичної експертизи від 23.06.2003 р. №127, віднесені до тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до встановлення йому другої групи інвалідності (а.с.94-96, 111).

ОСОБА_2 періодично та тривалий час лікувався стаціонарно та амбулаторно, що відповідно підтверджується матеріалами справи.

Висновком експертної комісії судово-медичної експертизи від 28.08.2008 р. №75к у ОСОБА_2 мали місце тілесні ушкодження, які потягли 70% втрати загальної працездатності та професійної 80%. Встановлено, що він на час проведення експертизи не потребував стороннього догляду та додаткового харчування (а.с.103-106).

Відносно ОСОБА_3 було порушено кримінальну справу за обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Провадження у цій справі постановою Томашпільського районного суду Вінницької області від 29.06.2006 р. закрито, а ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності звільнений на підставі акту амністії (а.с.4).

Постановою слідчого СВ Томашпільського РВ УМВС України у Вінницькій області від 05.08.2003 р. у порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_8 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відмовлено за відсутністю у її діях складу злочину (а.с.176).

У цій постанові зазначено, що в даній дорожній ситуації водій мотоцикла ОСОБА_8 порушила вимоги Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), а саме п.п.19.1., 36.6 (б), згідно яким у темну пору доби, в умовах недостатньої видимості, незалежно від ступеня освітлення дороги на транспортному засобі, що рухається, повинні бути ввімкнені фари ближнього (дальнього) світла. Забороняється подальший рух транспортних засобів, у яких в темну пору доби, в умовах недостатньої видимості не горять лампи фар чи задніх габаритних ліхтарів. У ході слідства встановлено, що порушення ОСОБА_8 ПДР України не знаходяться у причинному звязку з наслідками, що наступили, в її діях є лише адміністративне правопорушення.

У справі судом першої інстанції було призначено транспортно-трасологічну та автотехнічну експертизу, висновок якої за №442/443 складено 15.06.2009 р. Призначено додаткову судову авто технічну експертизу, висновок якої виготовлений 25.02.2010 р. за №23а (а.с.164-168, а.с.188-192). В судовому засіданні з питань, викладених у висновках, допитано експертів.

Задовольняючи позов частково та стягуючи солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_5 на користь позивача майнову та моральну шкоду у частці 15% їх розміру (85% частки вини визначено за ОСОБА_6П.), суд першої інстанції виходив з обовязку їх солідарної відповідальності водія транспортного засобу автомобіля ВАЗ-2106 та його власника незалежно від вини.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки його суд дійшов у невідповідності обставинам справи, в також внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

Неправильним є висновок суду стосовно підстав цивільної відповідальності ОСОБА_5, як власника транспортного засобу (джерела підвищеної небезпеки) перед потерпілим ОСОБА_2, так як безпосередньої вини ОСОБА_5 у завданні ОСОБА_2 матеріальної та моральної шкоди судом першої інстанції не встановлено, відтак підстав для його цивільної відповідальності не убачається.

Згідно положень ст. ст. 440, 440-1 ЦК України 1963 р. (діючого у час здійснення правовідносин сторін) шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством. Той, хто заподіяв шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду заподіяно не з його вини. Шкода, заподіяна правомірними діями, підлягає відшкодуванню лише у випадках, передбачених законом.

Моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Згідно змісту ст. 450 ЦК України 1963 р. організація і громадяни, діяльність яких повязана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобовязані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У відповідності до розяснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 4 постанови від 27.03.1992 р. №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Встановлено, що автомобілем ВАЗ-2106, державний номерний знак НОМЕР_1, безпосередньо під час ДТП керував ОСОБА_3 на відповідній правовій основі, а тому підстав для відповідальності ОСОБА_9, як власника транспортного засобу, не убачається, відтак у позовних вимогах ОСОБА_2 до ОСОБА_5 слід відмовити.

Разом з тим, з висновками суду першої інстанції в частині наявної вини обох водіїв транспортних засобів у ДТП та завданням у звязку з цим шкоди потерпілому ОСОБА_2 колегія суддів погоджується.

Так, вина ОСОБА_3 у скоєнні ДТП, внаслідок якої ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження та втратив загальну і професійну працездатність відповідно на 70% та 80% та завдано потерпілому матеріальної і моральної шкоди, доводиться матеріалами кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_3 у скоєнні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України.

Крім пояснень сторін це доводиться також постановою Томашпільського районного суду Вінницької області від 29.06.2006 р. стосовно звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності у звязку із актом амністії, тобто з нереабілітуючої підстав, де встановлено, що останній у порушення вимог пунктів 12-1, 12-2, 12-3 ПДР не врахував дорожню обстановку, не вибрав належну швидкість в умовах недостатньої видимості, виїхав на зустрічну смугу руху, не прийняв міри до безпечного обїзду перешкоди і допустив зіткнення з їдучим у зустрічному напрямку мотоциклом ІЖ-Планета, державний номер 32-10 ВИС, внаслідок чого водій мотоцикла ОСОБА_10 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, а пасажир мотоцикла ОСОБА_2 тяжкі тілесні ушкодження. Також це убачається із авто технічної експертизи від 16.07.2003 р. №147, від 13.08.2003 р. №169 у кримінальній справі, а також із висновків експертиз від 15.06.2009 р. №442/443 та від 25.02.2010 р. №23а (а.с.164-168, 188-192).

Та обставина, що за висновками останніх двох технічних експертиз, проведених у цивільній справі, визначити місце зіткнення транспортних засобів не представилось можливим, не спростовує винуватість водія ОСОБА_3, оскільки у даній дорожній ситуації останній діяв у порушення вимог п. 12.3 ПДР. Це також убачається із показів експерта ОСОБА_11 та показів слідчого Слободянюка О.Ф. (а.с.181-182).

Вина ОСОБА_6 доводиться постановою слідчого від 05.08.2003 р. про відмову у порушенні кримінальної справи в скоєнні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України, проте встановлено що в її діях є лише адміністративне правопорушення, так як вона порушила вимоги ПДР, а саме пункти 19.1, 36.6 (б) цих Правил, згідно з якими у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості незалежно від ступеня освітлення догори, на транспортному засобі, що рухається, повинні бути ввімкнені фари ближнього (дальнього) світла; забороняється подальший рух транспортних засобів у яких темну пору доби, а також в умовах недостатньої видимості не горять лампи фар чи задніх габаритних ліхтарів.

Не зважаючи на те, що в матеріалах цивільної справи відсутня постанова про притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності щодо порушення нею вимог ПДР, яка, з огляду ст. 61 ЦПК України, у такому випадку мала б преюдиціальне значення, вина останньої стверджується висновками технічних експертиз від 15.06.2009 р. №442/443 та від 25.02.2010 р. №23а (а.с.164-168,188-192), згідно яких, ОСОБА_6 мала діяти у даній дорожній ситуації у відповідності до вимог пунктів 19.1., 19.3, 19.4, 31.6 (б) ПДР, а практична можливість попередити дану ДТП у неї полягала у виконанні технічних вимог п. 31.6 (б) ПДР. Це також убачається із показів експерта ОСОБА_11 та показів свідка ОСОБА_12 (а.с.181-182).

Установлено, що ОСОБА_6 керувала у темну пору доби транспортним засобом, у якого не горіла лампа фари, що також стало причиною зіткнення транспортних засобів, оскільки за правилами п. 31.6 (б) ПДР рух такого транспортного засобу в цей час заборонений.

Отже у зіткненні транспортних засобів та завдання позивачеві матеріальної та моральної шкоди є вина обох водіїв, оскільки, як встановлено, шкода потерпілому завдана внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки. За встановлених обставин їх вина є однаковою.

Шкода заподіяна потерпілому ОСОБА_13 підлягає відшкодуванню особами, які її заподіяли - відповідачами ОСОБА_6, ОСОБА_3, оскільки їх дії були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначених осіб, а ураховуючи, що це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини (ст.ст. 440, 450 ЦК 1963 р.).

Визначаючи солідарну відповідальність ОСОБА_3 і ОСОБА_6 у заподіянні неподільної шкоди потерпілому внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, колегія суддів виходить з правил ст. 451 ЦК 1963 р. та керується розясненнями з цього питання, даними у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не застосував зазначених вище норм матеріального права, які підлягали застосуванню, а тому неправильно вирішив питання, стягнувши шкоду, заподіяну кількома особами у порядку часткової відповідальності.

Разом з тим, із матеріалів справи убачається, й цього не заперечує сам позивач ОСОБА_13, що ним позов до ОСОБА_6 не був предявлений, а останню суд, у порушення правил ст. 33 ЦПК України, залучив із власної ініціативи та фактично у якості третього відповідача на праві факультативної співучасті (ст. 32 ЦПК).

Про зазначену факультативну співучасть на стороні відповідача, зокрема вказано у згаданому вище п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди». Передбачено, що особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємоповязаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Тобто в даному випадку потерпілий сам визначає, до кого предявити позов, а тому співучасть може мати місце (предявлення позову до всіх боржників), а може і не мати (предявлення позову до одного із боржників).

Оскільки позивачем вимоги заявлені лише до одного із винуватих у ДТП водіїв ОСОБА_3, відшкодування заподіяної шкоди у даному конкретному випадку з ОСОБА_6 є неможливим, так як це суперечитиме принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Проте, справа щодо співучасника ОСОБА_6 у випадку предявлення до неї позову потерпілим може розглядатись окремо.

Вимоги позивача про відшкодування йому втраченого заробітку внаслідок втрати працездатності є обґрунтованими на підставі ст. 455 ЦК 1963 р. Зокрема, у разі заподіяння каліцтва або іншого ушкодження здоровя організація чи громадянин, відповідальні за шкоду, зобовязані відшкодувати потерпілому заробіток, втрачений ним внаслідок втрати або зменшення працездатності, а також відшкодувати витрати, викликані ушкодженням здоровя (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо).

Суд установив, що в результаті ДТП ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому лівого стегна і лівої гомілки, травматичного шоку 3-го ступеню, забійно-рваних ран лівого стегна і лівої гомілки, які висновком судово-медичної експертизи №127 від 01.07.2003 р. віднесені до тяжких тілесних ушкоджень, що призвело до встановлення йому 29.10.2007 р. повторним оглядом другої групи інвалідності загального захворювання.

Крім того, з приводу отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_2 у періоді з 29.05. по 05.09.2003 р., з 12.10. по 22.11.2004 р., з 03. по 13.08.2007 р., з 31.07. по 15.08.2008 р. перебував на стаціонарному лікуванні у Томашпільському РТМО та Вінницькому госпіталі для інвалідів ВВВ.

У визначення розміру втраченого позивачем заробітку внаслідок втрати працездатності судом першої інстанції у рішенні наведена достатня аргументація та розрахунки, однак компенсації вирахувана у сумі 127 638, 00 грн. за період, починаючи з 01.01.2003 р. по 01.05.2010 р., в той час, коли позивач у останній письмовій заяві від 25.11.2008 р. просив суд стягнути у відшкодування втраченого заробітку - 7125,44 грн. станом на 01.12.2008 р. (а.с.112-114).

Означене свідчить про те, що суд вийшов за межі позовної вимоги та порушив диспозитивність цивільного процесу за якою, суд має розглядати цивільні справи у межах заявлених вимог, відтак ця позовна вимога підлягає задоволенню у розмірі 7 125,44 грн., що не позбавляє ОСОБА_13 додатковому зверненню до суду за вирішенням питання.

5 750,39 грн. витрат на лікування стверджуються наданими позивачем у справу фіскальними чеками лікувальних закладів і аптечних установ та зауважень щодо їх доведеності не викликають, що не можна сказати у задоволених судом витратах у розмірі 1 310,00 грн., в тому числі на придбання бензину, у звязку із явкою у лікарню і до суду, які за своєю суттю не є витратами на лікування.

Аналогічно не є обґрунтованими заявлені позивачем до відшкодування 3 400,00 грн. витрат на благодійну допомогу лікарні, у задоволенні яких судом правильно відмовлено.

Слід погодитись також з відмовою суду у відшкодуванні 2 180,00 грн. витрат на додаткове харчування, оскільки згідно експертного висновку Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_2 такого харчування не потребує.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо безпідставного вирахування із загального розміру майнової шкоди 1 000,00 грн., яких нібито сплачено ОСОБА_3 у добровільному порядку, заслуховують на увагу, так як такий висновок суду не ґрунтується доказами, яких у справі не має.

Таким чином, у підсумках загальний розмір відшкодування майнової шкоди позивачеві складає 12 875,75 грн., з них : 7 125,44 грн. - втраченого заробітку внаслідок втрати працездатності та 5 750,31 грн. витрат на лікування.

Крім того, відповідачами позивачу заподіяна моральна шкода у перенесеному фізичному болі, моральних страждань у звязку із каліцтвом, порушенні звичайного способу життя та звичних життєвих стосунків, розмір якої, виходячи з характеру протиправного діяння відповідачів, негативних наслідків, що наступили для позивача та вимог ст. 440-1 ЦК 1963 р., ст. 1167 ЦК 2004 р. у таких же відносинах щодо завданої моральної шкоди, апеляційним судом визначається у сумі 5 000,00 грн.

Виходячи з того, що вина обох водіїв у заподіянні шкоди позивачеві апеляційним судом встановлюється у співвідношенні 50/50, та ураховуючи, що у задоволенні позову до ОСОБА_6, якого позивачем не заявлялось, слід відмовити, у результаті відшкодування шкоди на користь позивача у половинному її розмірі слід провести з ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3 у частині заперечення вини останнього у ДТП, неврахованої грубої необережності потерпілого, яка сприяла виникненню шкоди, та недоведеності позивачем витрат на лікування, апеляційним судом до уваги не приймаються, оскільки зворотне спростовується дійсними обставинами справи та вищенаведеними доказами у ствердження позову.

Не знайшли підтвердження й покликання у скарзі позивача ОСОБА_2 стосовно недоведеної вини ОСОБА_6 у заподіянні збитків та безпідставної відмови суду у відшкодуванні 3 400,00 грн. витрат на благодійну допомогу лікувальному закладу, відтак наведені твердження є необґрунтованими та відхиляються.

Установлені апеляційним розглядом справи обставини невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права дають підстави згідно положень ст. 309 ЦПК України для скасування рішення і ухвалення нового.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове рішення, відповідно змінює розподіл судових витрат.

При вирішенні зазначеного питання апеляційний суд керується правилами ст. 88 ЦПК та присуджує на користь позивача з відповідача ОСОБА_3 понесені і документально підтверджені судові витрати у розмірі 125,00 грн. на правову допомогу.

Оскільки вимоги позову ОСОБА_2 задовольняються у половинному їх розмірі, з останнього на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню Ѕ частина витрат у звязку з проведенням технічної експертизи, а саме у розмірі 450,72 грн. (901,44 грн. : 2).

Крім того, відшкодуванню з позивача присуджується на користь ОСОБА_3 1 500,00 грн. витрат на правову допомогу.

Належить до стягнення з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь НДЕКЦ при ГУМВС України у Вінницькій області з кожного по 451,20 грн. (902,40 грн. : 2) витрат за проведення технічної експертизи.

Стягуються з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 у дохід держави з кожного по 60,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у суді першої інстанції.

Судові витрати з державного мита, від сплати яких ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звільнені в силу закону, компенсувати за рахунок держави.

Апеляційний суд, виходячи з вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК, допускає до негайного виконання судове рішення про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоровя потерпілого у межах Ѕ суми стягнення втраченого заробітку за один місяць, а саме станом на 01.12.2008 р. 272,50 грн. (545, 00 грн. : 2).

Керуючись ст. ст. 307, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково, а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_4, подану в інтересах ОСОБА_3 і ОСОБА_5, - відхилити.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 14 квітня 2011 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих ушкодженням здоровя внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоровя матеріальної шкоди: 6437,87 грн., з яких 3 562,72 грн. - втраченого заробітку внаслідок втрати працездатності та 2 875,15 грн. витрат на лікування; а також стягнути 2 500 грн. моральної шкоди.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовити.

У розподіл судових витрат :

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 125,00 грн. витрат на правову допомогу;

- стягнути з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 з кожного у дохід держави по 60,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у суді першої інстанції;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 450,72 грн. витрат у звязку з проведенням технічної експертизи та 1 500,00 грн. на правову допомогу.

- стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь НДЕКЦ при ГУМВС України у Вінницькій області з кожного по 451,20 грн. витрат за проведення технічної експертизи.

Судові витрати з державного мита, від сплати яких ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звільнені в силу закону, компенсувати за рахунок держави.

Рішення у межах суми стягнення втраченого заробітку за один місяць у розмірі 272,50 грн. - допустити до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий :підписВ.О.Чуприна

Судді :підписЛ.І.Мартьянова

підписВ.В.Жданкін