АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа 22-ц- 818/2011р. Головуючий 1 інстанції: Проценко Л.Г.
Категорія: право власності Доповідач: Пилипчук Н.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Пилипчук Н.П.,

суддів: Трішкової І.Ю., Кірсанової Л.І.,

при секретарі Козир Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2,

та за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5

на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2010 р.

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення та зустрічним позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6, 3-ї особи: 6 ХДНК, орган опіки та піклування Ленінської районної у м. Харкові ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до відповідачів про виселення, посилаючись на те, що є власником житлового будинку з надвірними будівлями в м. Харкові, по вул. Єлізарова, 117, придбала його за договором купівлі-продажу від 20.08.2009 р., направляла відповідачам, які зареєстровані та проживають в спірному будинку, вимоги щодо добровільного звільнення цього житлового будинку. Просила виселити відповідачів зі спірного житлового будинку та зобов'язати відповідачів знятися з реєстраційного обліку.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали зустрічний позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу ВМК №076118 від 20.08.2009 р. спірного житлового будинку, посилаючись на те, що вони були зареєстровані у будинку зі згоди бабусі ОСОБА_7, з ними з дня народження мешкала малолітня дитина, оспорюваний договір незаконно укладено без згоди органу опіки та піклування.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2010 р. у задоволенні вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_6 просить скасувати зазначене судове рішення, ухвалити нове, яким вимоги ОСОБА_6 задовольнити, у задоволенні зустрічного прозову відмовити. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договору найму щодо спірного житла не укладали. Наполягає, що її право власності порушено і підлягає захисту.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 просить змінити зазначене судове рішення, скасувати в частині відмови у задоволенні їх позовних вимог, ухвалити нове, яким їх позов задовольнити. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу посилається на неповне з*ясування судом обставин справи, на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Посилається на ті самі доводи, якими заперечував проти позовних вимог ОСОБА_6 та обґрунтовував зустрічні позовні вимоги. Вказує, що суд безпідставно відмовив у задоволенні заяви про зупинення провадження у справі. Зазначає, що спірний будинок розташований на земельній ділянці, яка у встановленому законом порядку для його будівництва не виділялась.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне відмовити у задоволенні скарги представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5, та задовольнити скаргу представника ОСОБА_6 з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.08.2009р. між ОСОБА_8 яка діяла від імені ОСОБА_7 по довіреності від 10.08.2009 р. та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу будинку №117 по вул. Єлізарова в м. Харкові. Вказаний договір нотаріально посвідчений, зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 30.09.2009 р.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вважають недійсним зазначений договір купівлі-продажу з тих підстав, що ОСОБА_7 не розуміла значення своїх дій і не бажала продавати будинок ОСОБА_6, а також посилаються на ту обставину, що договір укладено без дозволу органу опіки та піклування, оскільки у спірному будинку була зареєстрована малолітня дитина.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач не надала належних та допустимих доказів наявності підстав, встановлених законом для визнання недійсним оспорюваного нею правочину. Клопотання про призначення відповідної експертизи на підтвердження того, що ОСОБА_7 не розуміла значення своїх дій сторони не заявляли.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі в частині, що стосується позовних вимог про визнання договору недійсним, та надані сторонами докази з цього питання. Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_5 не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишається без змін.

ОСОБА_6 та ОСОБА_4 є рідними онуками померлої ОСОБА_7, двоюрідними сестрою та братом один до одного. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

За даними ВГІРФО та будинкової книги у спірному будинку ОСОБА_6 зареєстрована з 19.02.2002 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 04.04.2006 року., ОСОБА_9 з 22.04.2010 р.

ОСОБА_7 надала згоду на реєстрацію в будинку №117 по вул. Єлізарова в м. Харкові свого онука ОСОБА_4 та його дружини ОСОБА_5 Вказана заява була нотаріально посвідчена 18.11.2005 р.

Сторони не заперечують, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 проживали різними сім'ями, але в одному будинку.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_6 про виселення відповідачів із спірного будинку, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 можуть вважатися наймачами жилого приміщення з усіма правами, передбаченими ст.ст.158, 160 ЖК України. Однак такий висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи.

Відповідно до ст. 158 ЖК України, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої ОСОБА_8 народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Матаріали справи не містять доказів того, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 був укладений договір найму у відповідності до вимог діючого законодавства, тому відсутні підстави для застосування норм матеріального права, що регулюють правовідносини, які виникають із договору найму.

Статті 383 ЦК України та 150 ЖК передбачають право власника використовувати житло для власного проживання та проживання інших осіб і розпоряджатися житлом на власний розсуд.

Відповідно до ч. І ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч. І ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те. що право члена сім'ї власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, тобто права членів сім'ї власника на об'єкт власності є похідним від прав самого власника. З припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сім'ї також утрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника.

Сторони не заперечували, що ОСОБА_4 та його дружина не були членами сім'ї ОСОБА_6, вселився до спірного будинку і був прописаний постійно як онук попереднього власника будинку, тому вимоги нового власника про виселення ґрунтуються на законі.

Посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є наймачами у спірному будинку, спростовуються записом у будинковій книзі по житловому будинку № 117 по вул. Єлізарова в м. Харкові де не вказано, що відповідачі є наймачами, договір найму суду не наданий, відповідачі зареєстровані за вказаною адресою постійно.

На підставі викладеного, судова колегія вважає за необхідне скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_6 і ухвалити нове рішення, яким вимоги ОСОБА_6 в частині виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити.

Оскільки до участі у розгляді справи не був залучений Ленінський РВ ХМУ ГУМВСУ в Харківській області, то суд не може покласти обов*язок на відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Ленінського РВ ХМУ ГУМВСУ в Харківській області зняти з реєстрації ОСОБА_4, ОСОБА_5 за адресою м. Харкові, вул. Єлізарова, 117.

Керуючись ст.ст.303,307,309,314 ЦПК України, судова колегія судової палати з цивільних справ ,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2010 р. скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково. Виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5 з житлового будинку з надвірними будівлями № 117 по вул. Єлізарова в м. Харкові, без надання іншого житлового приміщення.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: