Рівненський міський суд Рівненської області
Справа № 2-4045/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2011 року Рівненський міський суд Рівненської області

в особі судді Музичук Н.Ю.

при секретарі Кушнерук Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського міського суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», в особі Рівненського відділення №612, про визнання договору кредиту укладеним в національній валюті,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2011 року до Рівненського міського суду з позовною заявою звернулася ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», в особі Рівненського відділення №612, про визнання договору кредиту укладеним в національній валюті - гривні

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач вказувала на те, що 16.07.2008 року між нею та АКІБ УкрСиббанк був укладений цільовий договір про надання споживчого кредиту для придбання транспортного засобу та заставу транспортного засобу № 0 і відповідний договір поруки №217504 від 16 липня 2008 року. Згідно п.1.1 цього договору предметом його був кредит в розмірі 8471 доларів США, далі в цьому ж пункті договору зазначено, що «вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 41000,49 грн. за курсом національного Банку України на день укладення цього договору». Договір мав цільовий характер та укладався з метою придбання автомобіля, що зазначено в п.1.4 кредитного договору, при цьому позивач не потребував коштів в доларах США, а навпаки в гривнях. Позичальник, як громадянин України, надавав для отримання кредиту довідку про отримання доходу в національній валюті. Видача коштів по зазначеному Договору відбулась одночасно із підписанням договору кредиту, відповідачем було повідомлено позивача, що грошові кошти йому видадуть у доларах, бо в касі бракує гривні, тому в договорі кредиту будуть вказані долари, але в еквіваленті до гривні. Позивач при підписанні договору не надав значення тому факту, що відповідно додатку Договору кредиту проценти за користування кредитом мають бути сплачені позивачем в доларах та центах США. Крім того, в п.5.2 кредитного договору йдеться про можливі валютні ризики позичальника при отриманні ним кредиту в іноземній валюті, про що позивач не був попередженим відповідачем. Оскільки відповідач не виконав вимоги закону щодо письмового надання згаданої вище інформації, а позивач не був попередженим про всі істотні умови договору, в порушення п.п. 2.1 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою НБУ від 10.05.2007 р.№168 та зареєстрованих в МЮ України 25 травня 2007 року за №541/13808, відповідач фактично ввів в оману позивача щодо умов укладення договору, навязавши позивачу отримання кредиту в іноземній валюті, яка споживачу фактично не була потрібна. Насправді відповідачу було відомо, що при придбанні транспортного засобу позивачем розрахунки здійснювались в національній валюті. Відповідач, як агент валютного контролю, відповідно до ст.3 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19 лютого 1993 року, не мав права за законом надавати позивачеві кредит в іноземній валюті для використання її між резидентами України на території України і без наявності у позивача індивідуальної ліцензії НБУ яка, відповідно до зазначеного вище декрету, дає право позивачу на здійснення таких операцій. Таким чином, кредитний договір носить ознаки удаваного правочину, так як його було вчинено з метою приховання іншого правочину, який сторони вчинили в дійсності, а саме було здійснено надання кредиту в національній валюті України - гривні, що відповідає дійсному волевиявленню позивача, відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.235 ЦК України, якщо правочин було вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили відносини сторін регулюються правочином, який насправді вчинили.

Таким чином, в порушення вимог чинного законодавства банком було надано кредит в іноземній валюті. Позивач, як споживач, правомірно рахував що він дійсно отримував кредит в гривні, бо вартість долара в п. 1.1 Кредитного договору виражена в еквіваленті до гривні на день укладення договору кредиту, що збігалось із отриманням грошових коштів в банку. Крім того, відповідач після росту курсу гривні при внесенні позивачем грошових коштів на погашення кредиту в гривні у виданих квитанціях застосовує крос-курс купівлі-продажу за яким фактично сам у себе купує за гривні долари і потім зараховує долари на погашення кредиту, при цьому відображає і суму в гривні. Оскільки зобовязання, відповідно ст.ст. 524, 533 ч.2 ЦК України, повинно бути виражене в гривні, позивач рахує згадані вище дії банку з купівлі валюти для погашення кредиту за рахунок внесеної позивачем в касу відповідача гривці - незаконними.

Правовідносини сторін по кредитному договору суперечать положенням ст.1054 ЦК України, що передбачає надання фінансовою установою грошових коштів /кредиту/, позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит і сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст. 192 ЦК України, під поняттям «грошові кошти» законодавець визначає грошову одиницю України та грошові знаки інших країн відповідно до змісту ч2 ст. 192 та ст. 193 ЦК України є

валютними цінностями. Таким чином, на підставі чинного законодавства операція в порядку п.1.1 кредитного договору повинна бути здійснена у валюті України. Спірним договором порушуються права позивача як позивальника так і споживача, бо через коливання курсу долару до національної валюти України в теперішній час, за вимог відповідача, він змушений сплачувати значно більшу суму в гривнях ніж фактично отримав від банку, та значно більші суми процентів у гривнях, ніж це фактично передбачено договором. Подальше виконання кредитного договору на умовах відповідача вважає порушенням принципу цивільно-правових відносин за ст. 3 ЦК України, а саме принципу справедливості. Крім того, підлягає доказуванню факт надання інформаційного повідомлення згідно п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, факт наявності чи відсутності ліцензій і дозволів НБУ в банку самим підписаннім договору не стверджується, такі документи не предявлені позивачу при укладанні кредитного договору.

Представником Банку подано заперечення на позовну заяву, в якій спростовуються вимоги ОСОБА_1, вказують, що позивач свідомо звернувся до банку з метою отримання кредиту в іноземній валюті та згідно поданої заяви в Банк, підписавши даний договір Позивач підтвердив, що повністю розуміє умови договору, свої права та обовязки за договором і погоджується з ними. Договір не містить умов щодо можливості повернення кредиту в іншій валюті, ніж та, в якій він був отриманий позичальником. АТ УкрСиббанк має відповідну ліцензію та дозвіл НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями, у тому числі залучення і розміщення коштів в іноземній валюті, а саме наявність генеральної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Відповідно до статті 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Що стосується необхідності отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України згідно вимог п. г ч. 4 ст. 5 Декрету, то слід зазначити, що порядок видачі індивідуальних ліцензій визначаються Положенням про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджене постановою правління НБУ від 14.10.2004 року № 483). Відповідно до п.1.5 Положення визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк ( ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету вважають наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій. Підстави стверджувати, що відповідачем було порушено вимоги законодавства шляхом надання позивачу кредиту в іноземній валюті - відсутні. Інформаційний лист, згідно п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач отримав та уклав кредитний договір. В разі неотримання такого позивач міг не підписувати кредитний договір, вимагаючи надання такого листа, або взагалі відмовитись від укладення даного кредитного договору. Твердження позивача про те, що умови кредитного договору недобросовісні /несправедливі/ не відповідає дійсності, оскільки в даному випадку ризики несли як позичальник так і кредитор на випадок зменшення курсу долара США по відношенню до гривні. Доводи позивача спростовуються фактичними обставинами та наданими документами. На виконання п. 1.5 Договору кредиту, банк надав кредит шляхом перерахування коштів в розмірі 8471,00 доларів США на рахунок позичальника №6200, що передбачено умовами кредитного договору. Ці кошти отримані позивачем 16 липня 2008 року, згідно заяви на отримання готівки ОСОБА_1 отримала кошти в валюті в розмірі 8471,00 доларів США, що в еквіваленті становить 41000, 49 грн. та платіжним дорученням, згідно якого кошти в сумі 8471,00 доларів США були перераховані на рахунок позивача. Після цього позивачем в цей же день здійснено валюто-обмінну операцію вищезазначених коштів, що підтверджується квитанцією №47. 16 липня 2008 року позивачем згідно платіжного доручення перераховано кошти на автосалон з призначенням платежу, як плата за авто, копія якого додається. Сукупність передбачених законом чотирьох умов і підстав для зміни договору у відповідності до ст.652 ЦК України відсутня, позивачем не доведена.

Представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, дав пояснення по суті позову, просив задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача заперечення підтримав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, як безпідставних, відповідно наданого запереченням обґрунтування.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги вважаються безпідставними, виходячи із наступного.

З оглянутого судом кредитного договору 0 від 16 липня 2008 року вбачається, що Банк надав Позичальнику кредит в сумі 8471,00 дол. США, вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 41000,49 грн. за курсом національного Банку України на день укладення цього договору, при цьому сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту має визначатися в договорі лише у разі надання банком кредиту в іноземній валюті, зі сплатою по процентній ставці із 16.07.2008 року по 15

липня 2009 року 9,090% річних, та після 15 липня 2009 року 14,00% річних, зі строком повернення не пізніше 15 липня 2013 року.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1, будучи належним чином інформованою відповідачем про умови різних видів та умов /гривневого і валютного/ кредитування, 16.07.2008 року власноручно заповнюючи заявку-анкету позичальника на отримання кредиту вказала суму кредиту, яку бажає отримати у виді 8471,00 доларів США, та підписувала заяву на отримання кредиту в сумі 8471,00 доларів США, що підтверджується і особистим її підписом. Крім того,

Що стосується доводів позивача щодо недотримання Банком вимог Пунктів в,г ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", то слід зазначити, що п. в ч. 4 ст. 5 Декрету передбачає вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, проте законодавством не встановлені терміни і суми кредитів в іноземній валюті.

Що стосується необхідності отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України згідно вимог п. г ч. 4 ст. 5 Декрету, то слід зазначити, що порядок видачі індивідуальних ліцензій визначаються Положенням про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджене постановою правління НБУ від 14.10.2004 року № 483). Відповідно до п.1.5 Положення визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Встановивши, що здійснення банком ПАТ УкрСибБанк, до зміни назви АКІБ УкрСибБанк, «валютних операцій проводилося на підставі отриманої 28.10.1991 р. у встановленому порядку генеральної ліцензії № 75 та письмового дозволу Національного банку України № 75-2 від 19.11.2002 року, суд приходить до висновку, що здійснення кредитних операцій у валюті, визначених укладеним між сторонами 16.07.2008 року між нею та АКІБ УкрСиббанкбув укладений цільовий договір про надання споживчого кредиту для придбання транспортного засобу та заставу транспортного засобу № . досліджені розрахунки за цим договором в іноземній валюті, в тому числі зі здійсненням валютно-обмінних операцій коштів, не суперечить вимогам чинного законодавства України та умовам підписаного сторонами забовязання у вигляді кредитного договору.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Таким чином, оцінивши в сукупності достовірно встановлені судом докази, суд прийшов до висновку, що сторони мали на меті укласти договір кредиту в іноземній валюті, що підтверджується зовнішнім волевиявлення сторін, яке узгоджується з їх внутрішньою волею. Належних допустимих доказів, які б спростовували таке волевиявлення зафіксоване умовами кредитного договору, заявами позивача та документами на отримання коштів позивачем не надано, а судом не встановлено.

Відтак, передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог судом не встановлено, такі не доведені належними допустимими доказами, позовні вимоги ОСОБА_1 до задоволення не підлягають.

На підставі наведеного ст.ст. 526, 527,530, 599 ЦК України, керуючись ст. 10-11, 57-60, 88, 212- 215,223, 292,294 ЦПК України, -

ВИРІШИВ :

В задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», в особі Рівненського відділення №612, про визнання договору споживчого кредиту № 0 від 16 липня 2008 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладеним в національній валюті в сумі 41000,.49 коп. на умовах викладених в кредитному договорі, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду Рівненської області через Рівненський міський суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення й*фоку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Рівненського міського суду Н.Ю.Музичук