АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/1857/11 Справа № 22ц-7196/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Рудь В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі

Головуючого судді: Рудь В.В.

суддів: Куценко Т.Р., Повєткіна В.В.

при секретарі: Гребенкіній Г.М.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2011року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової суми, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору доручення, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2009року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошової суми.

Позивач зазначав, що 16.07.2003року між ним та ОСОБА_3 укладено письмовий договір доручення, відповідно до якого він, позивач, зобовязався здійснювати в інтересах останнього дії щодо присудження або досудового повернення грошових коштів, наданих ним громадянину ОСОБА_4

При укладенні вказаного договору відповідно до п.4 ОСОБА_3 заплатив грошові кошти у сумі 540грн. та зобовязався виплатити йому гонорар 50% від розміру присуджених грошових коштів у триденний строк.

Справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розглядалась тривалий час.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.06.2006року позов ОСОБА_3 задоволено, рішенням апеляційної інстанції від 27.12.2006року рішення суду першої інстанції змінено, ОСОБА_3 присуджена сума 25 250грн.

Вказуючи на те, що зобовязання за договором доручення виконав, проте відповідач в триденний строк не сплатив йому визначену договором суму, а саме 50% від присудженої суми - 12 625грн., ОСОБА_2, уточнивши позов(а.с.86-87), просив стягнути з ОСОБА_3 борг за договором від 16.07.2003року з урахуванням індексу інфляції за три роки у розмірі 20 037,80грн., 3% річних за прострочку виконання зобовязань у розмірі 1 136,25грн., пеню у розмірі 87 294,96грн. та судові витрати.

У вересні 2010року ОСОБА_3 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання договору доручення від 16.07.2003року недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що зі змістом договору ознайомлений не був, договір не відповідає його волевиявленню та вимогам ст.203 ЦК України, підписаний в результаті обманних дій ОСОБА_2М.(а.с.84-85).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2011року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в задоволенні заявлених вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобовязується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Згідно із ч.1 ст.1002 ЦК України повірений має право на плату за виконання свого обовязку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Закон України «Про адвокатуру» визначає дотримання Правил адвокатської етики як одного з основних зобов'язань адвоката, які він бере на себе, складаючи Присягу адвоката України.

Правила адвокатської етики, схвалені Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 1 жовтня 1999 року протокол від 1-2 жовтня 1999 року № 6/VI, визначають уніфіковане тлумачення норм адвокатської етики, у тому числі щодо винагороди адвоката за виконані ним дії по наданню правової допомоги.

Відповідно до ст.17, ч.ч.1-6 ст.33 Правил адвокатської етики в угоді про надання правової допомоги мають бути чітко і недвозначно визначені всі головні умови, на яких адвокат приймає доручення клієнта.

Гонорар є єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром.

Фактори, що повинні братися до уваги при визначенні обґрунтованого розміру гонорару, включають в себе: 1) обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення; ступінь складності та новизни правових питань, що стосуються доручення; необхідність досвіду для його успішного завершення; 2) вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання в звичайному часовому режимі; 3) необхідність виїзду у відрядження; 4) важливість доручення для клієнта; 5) роль адвоката в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт; 6) досягнення за результатами виконання доручення позитивного результату, якого бажає клієнт; 7) особливі або додаткові вимоги клієнта стосовно строків виконання доручення; 8) характер і тривалість професійних відносин даного адвоката з клієнтом; 9) професійний досвід, науково-теоретична підготовка, репутація, значні професійні здібності адвоката.

Жодний з факторів, вказаних у частині третій цієї статті, не має самостійного значення; вони підлягають врахуванню в їх взаємозв'язку стосовно до обставин кожного конкретного випадку. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Із справи вбачається, що 16.07.2003року між ОСОБА_2, як адвокатом, та ОСОБА_3 укладено письмовий договір доручення, що відповідно до ст.202 ЦК України є різновидом правочину, відповідно до якого позивач зобовязався здійснювати в інтересах останнього дії щодо присудження або досудового повернення грошових коштів, наданих ним громадянину ОСОБА_4

При укладенні вказаного договору доручення ОСОБА_3 сплатив ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 540грн., що зазначено у п.4 останнього(а.с.6,20) та підтвердили сторони в ході розгляду справи.

Як видно із тексту договору доручення від 16.07.2003року, що міститься у справі на а.с.6,20, в п.4 також зазначено, що за здійснення представницьких функцій ОСОБА_3 зобовязується виплатити адвокату гонорар 50% від розміру присуджених грошових коштів у триденний строк(а.с.6,20).

Разом з тим, текст договору доручення від 16.07.2003року, що міститься у справі №2-420/06 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення боргу, у якій адвокат ОСОБА_2 приймав участь як представник ОСОБА_3 на підставі зазначеного договору доручення, останній містить дані тільки про сплату ОСОБА_3 адвокату ОСОБА_2 540грн. і не містить даних про його зобовязання сплатити адвокату гонорар 50% від розміру присуджених грошових коштів(а.с.5, справа №2-420/06).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 зазначав, що відповідно до умов договору доручення від 16.07.2003року, що міститься у зазначеній справі №2-420/06 за його позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення боргу, за участь адвоката як представника він сплатив останньому 540грн., сплата інших сум договором не передбачалась.

Перевіривши доводи та заперечення сторін щодо заявлених вимог, суд, з урахуванням фактичних обставин, суті зобовязання, що виникло між ними згідно з договором доручення від 16.07.2003року, а також тої обставини, що гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром, та зазначених вимог закону, що регулюють встановлені правовідносини, прийшов до правильного висновку про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позову.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права не можуть бути взяті до уваги, оскільки останні не спростовують висновок суду про необгрунтованість позову.

Підстав для скасування судового рішення не встановлено.

Керуючись ст.ст.303,307,308,315 ЦПК України, колегія суддів, - У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2011року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -