Справа № 22ц-76/11 Головуючий в І інстанції
ОСОБА_1
Категорія 41 Доповідач: Вадзінський П.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого: Капітан І.А.,

Суддів: Вадзінського П.О.,

ОСОБА_2,

при секретарі Дремлюзі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного вищого навчального закладу Херсонського економіко-правового інституту на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 06 жовтня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного вищого навчального закладу Херсонського економіко-правового інституту (далі ПВНЗ Херсонський економіко-правовий інститут) про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2008 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом обґрунтовуючи заявлені вимоги тим, що він з 01.09. 2000 року по 31.01.2006 року працював у відповідача на посаді доцента кафедри „Менеджменту зовнішньої діяльності підприємств. В заявленому позові позивач стверджує, що під час роботи в навчальному закладі відповідача, йому в порушення вимог Закону України „Про освіту від 25.05.1991 року не нараховувались надбавка за вислугу років та допомога на оздоровлення. Неодноразові звернення, щодо перерахунку заробітної плати з урахуванням вимог Закону України „Про освіту з виплатою йому відповідної компенсації, відповідач залишив без задоволення. У перерахунку та виплаті наведених ним сум щодо надбавки за вислугу років та допомоги на оздоровлення відповідач відмовив поясняючи те, що дії наведеного Закону „Про освіту на них не розповсюджуються, оскільки ПВНЗ Херсонський економіко-правовий інститут є приватною установою і діє на підставі статуту та в межах затвердженого штатного розкладу, а зазначені нарахування у вигляді надбавки за вислугу років та допомога на оздоровлення є обовязковими лише для вищих навчальних закладів державної форми власності і виплачуються за рахунок державного бюджету. Вважаючи, свої трудові права щодо одержання заробітної плати у повному обсязі порушеними, просив стягнути з відповідача на його користь 26963 грн. 01 коп. надбавки за вислугу років та 1769 грн. 59 коп. допомоги на оздоровлення, а також 5000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди та витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн.

Під час розгляду справи позивач збільшив розмір позовних вимог зазначивши, що за час роботи в ПВНЗ ХЕПІ йому також не нараховувалася та не виплачувалася доплата за науковий ступень кандидата наук та за учене звання доцента, а тому з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь 12526 грн.17 коп. в рахунок надбавки за вислугу років, 2132 грн., в рахунок доплати на оздоровлення, 1915 грн.22 коп. доплати за звання доцента, 1149 грн.13 коп. доплати за науковий ступень кандидата наук, 2942 грн. 08 коп., відпускних та 5000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, а також витрати на правову допомогу у розмірі 1000грн. та судові витрати повязані з проведенням експертизи в сумі 11472 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 06 жовтня 2010 року заявлений позов задоволений частково, ухвалено стягнути з ПВНЗ Херсонський економіко-правовий інститут на користь ОСОБА_3 невиплачену йому за час роботи в навчальному закладі 12526 грн. 17 коп. надбавки за вислугу років, 2132 грн. допомоги на оздоровлення, 1915 грн. 22 коп. доплати за вчене звання доцента, 11149 грн. 13 коп. доплати за науковий ступінь кандидата наук, 2942 грн. 08 коп. відпускних. Також з відповідача на користь позивача стягнено 2 тисячі гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, 11472 грн. В рахунок відшкодування судових витрат повязаних з проведенням експертизи, а також витрати на правову допомогу у розмірі 1 тисячі гривень. В іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю. Стягнуто з ПВНЗ ХЕПІ на користь держави судовий збір у розмірі 226грн.16коп. та на користь Державної судової адміністрації України витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30грн.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням ПВНЗ ХЕПІ подав апеляційну скаргу посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи. Просив оскаржуване рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

ОСОБА_3 в своїх письмових запереченнях на апеляційну скаргу, наведені в ній доводи, не визнав і вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та справедливе рішення. Просив відмовити апелянту в задоволенні скарги.

В судовому засіданні представники ПВНЗ ХЕПІ просили апеляційну скаргу задовольнити, пояснивши, що надбавка за вислугу років нараховувалася та була виплачена позивачу під час роботи в інституті. З посиланням на розяснення Міністерства освіти та науки України пояснили, що доплата за вчене звання та науковий ступень встановлюється працівникам при обовязковій умові, якщо їхня діяльність за профілем діяльності збігається з їх науковим степенем та наявним вченим званням. Оскільки ОСОБА_3 обіймав посаду, яка за профілем не відповідала його науковому ступеню та вченому званню відповідні надбавки йому не нараховувалися.

Заслухавши суддю-доповідача та осіб, які зявилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір і задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не в повному обсязі виплачував позивачу доплати за вчене звання доцента та за науковий ступінь кандидата наук, надбавки за вислугу років, а також доплати на оздоровлення при виході у відпустку з посиланням на вимоги ст.57 Закону України «Про освіту»відповідно якої вищі навчальні заклади, незалежно від форми власності, зобовязанні нараховувати та виплачувати педагогічним працівникам надбавки за вислугу років та інші визначені законодавством доплати та допомоги.

Однак, з таким висновком суду, колегія суддів погодитись не може, оскільки до них суд дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального закону, що відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування зазначеного рішення і ухвалення нового.

Судом першої інстанції встановлено, що перед звільненням 07.12.2005 року позивач звертався до відповідача з заявою про перерахунок заробітної плати з 01.09.2000року з урахуванням доплат за стаж науково педагогічної роботи в розмірі 30 відсотків та виплат на оздоровлення за кожний рік роботи. У задоволенні цієї заяви позивачу було відмовлено з посиланням на положення Статуту інституту (п.8.8), Закону України „Про освіту, а також розяснено, що установа діє на основі зароблених коштів й у межах цих коштів здійснює розподіл на господарську діяльність і заробітну плату. Ця обставина сторонами не заперечується.

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи - Приватний навчальний заклад Херсонський економіко - правовий інститут є приватним вищим навчальним закладом, який є правонаступником прав і зобовязань Херсонського економіко-правового інституту у формі товариства, створеного рішенням зборів учасників і переєрестрованого 03.09.1997 року.

Відповідно до п.8.6. розділу 8 Статуту, інститут самостійно визначає фонд заробітної плати без обмеження його росту з боку державних органів.

Згідно ч.2 ст.57 Закону України „Про вищу освіту „вищий навчальний заклад відповідно до статуту визначає форму і систему доплат, надбавок, премій та інші умови матеріального стимулювання педагогічним, науково-педагогічним та іншим категоріям працівників вищих навчальних закладів.

Відповідно до ст..4 Закону України „Про оплату праці джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти одержані внаслідок їх господарської діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу посадові оклади на навчальні роки встановлювалися наказами по Херсонському економіко-правовому інституту. Так, згідно наказів ОСОБА_3 було встановлено посадові оклади:

- навчальний 2000/2001 рік -260 гривень на місяць (наказ №57-з від 03.09.2000 року);

- навчальний 2001/2002 рік -390 гривень на місяць (наказ №12-з від 16.09.2001 року);

- навчальний 2002/2003 рік -450 гривень на місяць (наказ №40/1 від 10.09.2002 року);

- навчальний 2003/2004 рік -520 гривень на місяць (наказ №26/1 від 02.09.2003 року);

- навчальний 2004/2005 рік -680 гривень на місяць (наказ №39-з від 01.09.2004 року);

- навчальний 2005/2006 рік -680 гривень на місяць (наказ №39/1-з від 02.09.2005 року);

- навчальний 2006/2007 рік -800 гривень на місяць (наказ №36/2-з від 05.09.2006 року).

Зазначені накази про встановлення позивачу щорічних посадових окладів не є предметом спору. Позивачем, за час роботи, ці накази відповідно до вимог трудового законодавства та у передбачені законом строки не оскаржувалися. Отримуючи відповідну заробітну плату позивач на протязі 2001-2005 років будь яких претензій до відповідача не мав, що свідчить про обізнаність позивача щодо розмірів встановлених наказами посадових окладів. При цьому позивач звернувся до суду майже через три роки після звільнення.

Зазначені обставини свідчать про те, що позивач при укладанні трудового договору у 2000 році, а потім і за кожен навчальний рік, був згідний з умовами оплати праці, розміром, порядком і сроками виплати відповідно до вимог ст.29 КЗпП України, що позивачем не заперечувалося і в обґрунтування заявлених позовних вимог не зазначалося.

Виходячи із зазначених посадових окладів позивачу нараховувалася і була виплачена в період з 01.09.2000 року по 31.01.2006 року надбавка за вислугу років у розмірі 30 відсотків від посадового окладу в загальній сумі 13805 гривень 20 копійок, що підтверджується довідками про нарахування заробітної плати і розрахунково платіжними відомостями.

Саме до висновку про відповідність проведених відповідачем виплат за вислугу років згідно норм діючого законодавства прийшов експерт при проведенні судово економічної експертизи (висновок № 30 від 17.04.2009 року. (а.с.64 т.2 )

Однак суд першої інстанції зазначеним доказам оцінку не дав та в порушення вимог передбачених ст.212 ЦПК України не навів у рішенні мотивів з яких не прийняв ці докази до уваги.

Натомість, суд без наведення відповідних мотивів поклав в основу рішення висновки судово економічної експертизи (висновок № 82/09/14 від 23.03.2010 року.

Колегія суддів вважає, що висновки цієї експертизи не відповідають вищезазначеним обставинам справи і відповідним мотивованим висновкам експертизи від 17.04.2009 року, які слід врахувати при вирішенні спору.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про безпідставність позовних вимог в частині стягнення суми доплати за вислугу років, оскільки ця сума у визначеному відповідачем розмірі відповідно до відсотків від посадового окладу, розмір якого позивачем не оспорюється, а тому не є предметом спору, оскільки вона була нарахована і виплачена позивачу під час роботи.

Крім того, в порушення ст..ст.60,212 ЦПК України суд не зазначив у рішенні мотивів з яких не прийняв до уваги заперечення відповідача щодо не нарахування доплат за наукове звання і науковий ступінь. При цьому відповідач посилався на те, що згідно п.4 ст.48 Закону України „Про вищу освіту та Статут інституту відповідність посади вченому званню або науковій мірі, що є підставою до зазначених виплат, визначає керівник учбового закладу.

Позивач кандидат економічних наук, доцент по кафедрі „Політичної економії обіймав посаду доцента кафедри „Менеджменту зовнішньо - економічної діяльності.

Згідно вимог Закону України „Про наукову і науково технічну діяльність допускається відповідність вченого звання та виконуваної роботи діяльності працівника на непрофільній кафедрі. Саме з цих підстав позивачу не нараховувалася і не була виплачена доплата за наукове звання і науковий ступінь. Позивач з таким рішенням під час роботи також погоджувався, претензій не заявляв і дії відповідача щодо такого рішення не оскаржував.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач з заявою про виплату допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу до відповідача з 2000 року до часу звільнення не звертався. З розміром нарахованих і виплачених відпускних починаючи з 2000 року позивач погоджувався.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про безпідставність заявлених позивачем вимог.

При вирішенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, судом першої інстанції не вірно застосована норма ст.ст.23,1167 ЦК України, оскільки спірні правовідносини відносяться до трудових, а тому цю вимогу слід було вирішувати тільки на підставі ст..237=1 КЗпП України. Згідно ч.1 зазначеної норми відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Обґрунтовуючи задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд послався на те, що вона повязана з відвідуванням позивача судових, правоохоронних та експертних установ. Однак ці обставини повязані насамперед з визначеним позивачем способом захисту порушеного права і не є підставою за ст. 237=1 КЗпП України для відшкодування моральної шкоди. Будь яких інших доказів відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, які б підтверджували заподіяння позивачу моральної шкоди , суду надано не було.

За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог в тому числі і в частині стягнення судових витрат на проведення експертизи та надання юридичної допомоги на підставі ст.88 ЦПК України.

На підставі Закону України „Про вищу освіту, Закону України „Про оплату праці ст.ст. 116, 233, 237-1 Кодексу законів про працю України, керуючись ст.ст. 303, 307, 309 п.4 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Приватного вищого навчального закладу Херсонського економіко-правового інституту - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 06 жовтня 2010 року скасувати і ухвалити нове, яким в задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_3, відмовити за необґрунтованістю.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення однак з цього часу воно може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: