Справа № 2-401/11
РІШЕННЯ

Іменем України

15 вересня 2011 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Стадника І.М.,

при секретарі Барановій О.М.,

з участю:

позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представників відповідачів ОСОБА_5, адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту перебування на утриманні, визнання права власності на 1/3 частину будинковолодіння, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, договору купівлі-продажу житлового будинку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в районний суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту перебування на утриманні, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним, визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом на ? частину спадкового майна.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що з 1970 року і по даний час проживав зі своїм дідом ОСОБА_7 в колгоспному дворі, головою якого була ОСОБА_8.

Після її смерті в 1983 році головою двору став ОСОБА_7, який помер 10 березня 1995 року. Тоді ж, тобто в 1983 році двір було переведено до категорії робочих, а він як неповнолітній член колгоспного двору мав право на долю в колгоспному дворі, з якого не вибував.

Таким чином, позивач вважає, що на підставі ст. 123 ЦК України в редакції 1963 року його частка в колгоспному дворі складає 1/3 частину.

Крім того, весь час до смерті його діда ОСОБА_7 він перебував його утриманні.

Разом з тим, 27 серпня 2009 року його матір відповідач по справі ОСОБА_3 оформила на своє імя право власності на цілий жилий будинок, розташований в с. Зарванці Вінницького району Вінницької області, вул. Островського, 16, вилучивши в такий спосіб його частку в будинку.

Оскільки через хворобу позивач перебував на утриманні свого діда ОСОБА_7 до дня його смерті, вважає, що мав також обовязкову частку в спадковому майні як його утриманець. Частка ця на думку позивача складає 1/6.

Тому просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане на імя його матері, а також вчинений нею договір купівлі-продажу, згідно з яким вона 8 вересня 2009 року продала цілий жилий будинок ОСОБА_4

Також просить визнати право власності на 1/3 ідеальну частку будинковолодіння №16, що по вул. Островського, 16 в с. Зарванці Вінницького району Вінницької області.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав і суду пояснив, що

2 роки тому влітку вперше побачив ОСОБА_5, яка приїздила до будинку. Кілька разів вона привозила покупців на хату в с. Зарванці.

Даний будинок будував його дід ОСОБА_7 з дружиною. Проживали в ньому: дід, його дочка, а його матір ОСОБА_3 і він. В 1989 році він пішов в армію, з якої повернувся в 1991 році. При цьому з 1990 року дід змінив місце проживання співмешкав з жінкою в м. Вінниці, проте кожного дня навідувався до нього, допомагав матеріально, так як у нього була маленька заробітна плата (працював вантажником), а дід отримував пенсію. В 1994 році він виїхав в м. Омськ Російської Федерації, звідки повернувся в квітні 2007 року.

Вважає, що має право власності на половину будинку, так як виріс в спірному будинку. Народився він в с. Зарванці, вул. Островського, 16 Вінницького району Вінницької області (згідно з паспортом в с. Якушинці Вінницького району Вінницької області). Батьки будували будинок в с. Якушинці , а він проживав з дідом, який не був членом колгоспу.

Представник позивача ОСОБА_2 суду пояснила, що з 1990 року співмешкає з ОСОБА_1, причому з 1990 по 1994 рік проживали в с. Зарванці, в будинку по вул. Островського, 16. Вони з ОСОБА_1 працювали, проте в неї на утриманні є четверо дітей і дід їм допомагав віддавав біля 20 рублів на місяць. В 1994 році вони спільно виїхали в м. Омськ Російської Федерації, звідки вона приїхала в 2005 році, а ОСОБА_1 в 2007 році.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала і суду пояснила, що позивач по справі є її сином, відносини з яким погіршилися після того, як він почав співмешкати з ОСОБА_2 Остання просила її брати кредити на своє імя обіцяючи розрахуватися за них, проте не зробила цього. Кредитори почали вимагати від неї виконання зобовязань.

Оскільки до того часу вона вже перебувала з сином і його дружиною в неприязних відносинах (останні ніде не працювали, господарства не вели, жили в будинку, який вона успадкувала після батька), вирішила продати будинок з тим, щоб розрахуватися з боргами. Спірний будинок належав її батькам, причому під час його будівництва вона працювала і віддавала батькам кошти. За життя її батько ОСОБА_7 допомогу її синові не надавав, так як останній зловживав спиртним, гуляв. В останні роки перед смертю батько взагалі проживав не з внуком в с. Зарванці, а співмешкав з іншою жінкою в м. Вінниці. Впродовж 13 років, в тому числі коли помер ОСОБА_7, її сина ОСОБА_1 взагалі не було на території України він проживав в м. Омськ Російської Федерації, звідки повернувся в 2007 році і вона його прописала у своєму будинку і дозволила в ньому проживати.

При посвідченні договору купівлі-продажу ОСОБА_3 особисто ходила до нотаріуса і підписала договір. На отримані від ОСОБА_4 гроші вона придбала будинок в іншому місці, де і проживає.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 позов не визнала і суду пояснила, що познайомилася з довірителькою в 2008 році. Остання скаржилася на те, що в неї великі борги перед банками і кредитними спілками, які виникли через те, що невістка (співмешканка сина) брала на її імя кредити в даних установах. Тому вона вирішила продати будинок, щоб розрахуватися з боргами. Спірний будинок збудований ОСОБА_7 та його дружиною, яка померла в 1990 році. ОСОБА_3 з чоловіком і сином проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1. В період з 1990 по 1995 рік (по день смерті) ОСОБА_7 проживав з іншою жінкою ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла в 1999 році. До того, в 1994 році ОСОБА_1 виїхав в Російську Федерацію, звідки повернувся лише в 2007 році.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав і суду пояснив, що придбав в установленому порядку будинок, проте не може в нього вселитися, так як там проживає ОСОБА_1

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_6 позов не визнала і суду пояснила, що в матеріалах справи є виписки з погосподарських книг, згідно з якими спірний будинок був лише до 1983 року, причому ОСОБА_1 членом даного колгоспного двору не був, проживав в цей час в с. Якушинці по вул. Б. Хмельницького, 26. Після 1983 року, коли домоволодіння було переведене до категорії робочих, ОСОБА_1 почав проживати в ньому. Пізніше ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право власності на цілий житловий будинок, яке ніким не оскаржене і не скасоване. Після смерті ОСОБА_7 спадщину після нього прийняла в установленому порядку його дочка ОСОБА_3, яка в подальшому законно розпорядилася своєю власністю, уклавши договір купівлі-продажу з ОСОБА_4 На думку представника відповідача ОСОБА_1 не надав доказів того, що він був членом колгоспного двору, перебував на утриманні свого діда тощо. Крім того, ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності.

Свідок ОСОБА_10 суду показав, що ОСОБА_1 був його однокласником, проживав поблизу школи в будинку по вул. Островського, 16 в с. Зарванці. Проживав здебільшого з дідом, так як його мати зловживала спиртним. До 1986-1987 року бачив його там регулярно. Також зустрічалися на вихідних після того, як свідок вступив до технікуму. В 1989 році як свідок, так і ОСОБА_1 пішли в армію. Як до, так і після армії ОСОБА_1 працював, а десь з 1993 чи 1994 року проживав з дружиною в с. Зарванці.

Свідок ОСОБА_11 суду показала, що ОСОБА_7 проживав по сусідству з її матірю в с. Зарванці Вінницького району. ОСОБА_1 почав проживати з дідом десь з 1980-их років. Про те, чи працював він до армії, не знає, проте після армії він почав співмешкати з ОСОБА_12, якийсь час продовжували проживати з дідом, а потім кудись виїхали і повернулися 3-4 роки тому. ОСОБА_7 помер в 1990-их роках, але перед тим одружився чи співмешкав з жінкою на імя ОСОБА_9.

Свідок ОСОБА_13 суду показала, що знає позивача як внука ОСОБА_7. Останній хворів і в останні роки перед смертю проживав в ІНФОРМАЦІЯ_3 з її сестрою ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла в 1999 році. ОСОБА_7 помер ще раніше за цією ж адресою. Про його смерть сестра повідомила дочці ОСОБА_3, яка забрала його з квартири в будинок в с. Зарванці Вінницького району, де похоронили. За життя ОСОБА_7 вона ОСОБА_1 жодного разу не бачила, зі слів самого ОСОБА_7 останній перебував в увязненні десь в Російській Федерації.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі та оцінивши їх в сукупності та взаємозвязку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно з свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння №462 від 15.01.1990 року ОСОБА_15 належав цілий жилий будинок, розташований в с. Зарванці Вінницького району Вінницької області, вул. Островського, 16 (а.с. 142).

Домоволодіння складається з житлового будинку з прибудовою 1980 року побудови, з господарськими будівлями (сараями, убиральнею) 1960-65 років побудови, що підтверджується технічним паспортом (а.с. 38-40).

Згідно з виписками з погосподарських книг, довідкою сільської ради (а.с. 88-94) до 1983 року домоволодіння належало до колгоспного двору, головою якого була ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_4, а єдиним членом ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5.

ОСОБА_1 в період з 1983 по 1985 рік проживав в будинку, який відноситься до категорії робочих, разом з ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_6 (голова двору) та своєю матірю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, яка стала головою двору після смерті ОСОБА_17

В 1986-1990 та в 1991-1995 роках в будинку, який відносився до категорії робочих, проживали (були прописані) голова двору ОСОБА_7, його дочка ОСОБА_3 та син останньої ОСОБА_1

Таким чином, ОСОБА_1 ніколи не був членом колгоспного двору, до складу майна якого входив би житловий будинок по вул. Островського, 16 в с. Зарванці Вінницького району. Тому його посилання на необхідність застосування до спірних правовідносин ст. 120-123, 563 ЦК Української РСР є безпідставними.

Свідоцтво №462 про право особистої власності на домоволодіння №16, що по вул. Островського, 16, видане ОСОБА_7 15 жовтня 1990 року. Згідно з даним свідоцтвом ОСОБА_7 був власником цілого жилого будинку, воно ніким не оскаржене і не визнавалося недійсним. Не заявляв відповідних вимог і ОСОБА_1

10 березня 1995 року ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 136).

Як показали свідки ОСОБА_11, ОСОБА_13 та не заперечують сторони з 1990 року ОСОБА_7 продовжував бути зареєстрованим в ІНФОРМАЦІЯ_8, проте фактично проживав в м. Вінниці та співмешкав з ОСОБА_14

Водночас ОСОБА_1 з 06.01.1987 року по 10.05.1989 року та з 29.07.1989 по 29.06.1992 року працював на Вінницькому заводі радіотехнічної апаратури (нині ВАТ Маяк), а в 1989-1990 роках був призваний до лав Збройних сил (а.с. 24).

Статтею 531 ЦК Української РСР, яка діяла в момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства.

Перебування на утриманні має місце у випадку, коли допомога, яку отримує особа від іншої особи, є основним засобом забезпечення її існування.

Твердження позивача ОСОБА_1 про те, що він перебував на утриманні свого діда ОСОБА_7 спростовуються його ж поясненнями, показами свідків, а також письмовими доказами по справі.

Так, ОСОБА_1 був повнолітнім і працездатним, як до призову, так і після служби в армії, в тому числі в період, під час якого він нібито перебував на утриманні ОСОБА_7, працював, а за рік перед смертю свого діда взагалі виїхав на постійне проживання в м. Омськ Російської Федерації. Крім того, вони проживали окремо, а допомога, яку надавав ОСОБА_7 ОСОБА_1, якщо і мала систематичний характер, як про те стверджує представник позивача, щомісячний характер, не могла бути основним засобом існування останнього (20 рублів на місяць).

ОСОБА_1 повернувся в Україну та за згодою ОСОБА_3 (а.с. 26) був зареєстрований у спірному будинку в 2007 році, а його непрацездатність (третю групу інвалідності) вперше встановлено лише 03.12.2010 року (а.с. 56).

З моменту смерті ОСОБА_7 10 березня 1995 року і до даного часу ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини після нього не звертався.

Водночас 27 серпня 2009 року ОСОБА_3 як дочка і єдиний спадкоємець першої черги за законом після ОСОБА_7, яка проживала і з 6 листопада 1990 року (а.с. 138) була зареєстрована в спірному будинку (а.с. 138), прийняла в установленому порядку спадщину, що складалася з цілого жилого будинку з приналежними до нього будівлями, розташованого в с. Зарванці Вінницького району Вінницької області, вул. Островського, 16 (а.с. 145).

Під час оформлення і видачі даного свідоцтва порушень прав позивача не було і суд не знаходить підстав для визнання його недійсним як про те просить позивач.

08 вересня 2009 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу та продала йому спірний будинок.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Посилання позивача на те, що ОСОБА_3 не підписувала даного договору, діяла під впливом обману чи з наміром протиправно позбавити його житла, не знайшли підтвердження в судовому засіданні.

Форма і зміст договору відповідають вимогам законодавства, а волевиявлення його учасників, що є дієздатними, відповідає їх волі.

Посилання відповідача ОСОБА_3 на те, що вона була змушена продати будинок з тим, щоб розрахуватися з боргами перед банками і кредитними спілками, підтверджені матеріалами справи, зокрема документами інвентаризаційної справи на будинок, згідно з якими ОСОБА_3 була боржником за рядом виконавчих проваджень про стягнення з неї коштів на користь банків та кредитних спілок.

Разом з тим, ціна договору купівлі-продажу є не нижчою за його інвентаризаційну вартість.

Як пояснила відповідач ОСОБА_3, що підтверджено матеріалами справи (а.с. 178), вона придбала інший будинок і забезпечена житлом в Хмельницькій області, де і проживає. Зазначене спростовує посилання позивача на те, що його матір потерпіла від шахрайських дій з боку іншого відповідача чи третіх осіб.

Таким чином, по справі немає підстав для встановлення нікчемності даного правочину, чи визнання його недійсним.

Судові витрати по справі мали б скласти 551,85 грн.: судовий збір в розмірі 431,85 грн. (8,50 за вимогу немайнового характеру і 432,35 грн. за вимогу майнового характеру відповідно до ціни позову) та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн.

При поданні позову позивачем було повністю сплачено витрати на ІТЗ та 373 грн. судового збору. Сплату решти судового збору в розмірі 58,85 грн. було відстрочено (а.с. 66).

Згідно з ч. 2 ст. 82 ЦПК України у випадку відстрочення сплати судових витрат, вони стягуються за судовим рішенням у справі.

Разом з тим, враховуючи майновий стан позивача (в справі наявні акти про те, що сімя є малозабезпеченою), його стан здоровя є інвалідом ІІІ-ої групи, суд вважає за можливе відповідно до ст. 82 ЦПК України звільнити його від сплати відстрочених судових витрат в розмірі 58,85 грн. в доход держави.

Враховуючи викладене вище, на підставі ст. 204 ЦК України, керуючись ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту перебування на утриманні, визнання права власності на 1/3 частину будинковолодіння, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, договору купівлі-продажу житлового будинку відмовити повністю.

Скасувати заходи забезпечення позову накладення арешту на житловий будинок №16, що по вул. Островського в с. Зарванці Вінницького району Вінницької області, вжиті згідно з ухвалою Вінницького районного суду від 12 квітня 2011 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги у випадку, якщо її не було подано.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Вінницької області через Вінницький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: