АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 22-ц-673/ 2011 р. Головуючий
Категорія: про розірвання договору 1 інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кірсанова Л.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2011р. судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Кірсанової Л.І.

Суддів - Пилипчук Н.П.

ОСОБА_2

при секретарі - Козир Л.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну

справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2010 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Житлово будівельного кооперативу «Холодногорський-2», треті особи Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання факту проживання однією сім»єю, розірвання договору довічного утримання, визнання права власності на квартиру,-

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_7 24 січня 2009 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, визнати частково недійсною довідку ЖБК «Холодногірський 2» №212 від 21 листопада 1996 року, визнати недійсним договір довічного утримання від 23 грудня 2005 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_8Д, а також визнати за ним право власності на зазначену квартиру.

Надалі позовні вимоги ОСОБА_3 були уточнені та позивач просить визнати факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_8, визнати за ним право власності на ? частину квартири, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 на підставі його частки у праві сумісної власності, визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між відповідачкою ОСОБА_4 та ОСОБА_8, а також визнати за ним право власності на зазначену квартиру в цілому.

В обгрунтування своїх вимог, позивач посилається на те, що 06 листопада 1964 року він уклав шлюб з ОСОБА_9. Від зазначеного шлюбу в них родився син ОСОБА_10. Так, починаючи з дня реєстрації шлюбу та до дня смерті дружини вони проживали однією сім'єю, вели спільне господарство. Виняток складав лише час, коли він відбував покарання з 15 травня 1975 р. по 17 травня 1981 року відповідно до вироку Люботинського районного суду Харківської області. Тобто, все майно, набуте ними за період шлюбних відносин є таким, що набуте подружжям та має правовий статус спільної власності. Таким чином, й спірна квартира є їхньою спільною власністю, оскільки на момент виникнення у померлої дружини права власності на неї, діяв Закон України «Про власність», відповідно до якого, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім»ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою згодою між ними.

Таким чином, спірна квартира була придбана за їх сумісні кошти та формально зареєстрована на ім'я ОСОБА_8 21 листопада 1996 року, оскільки дружина була членом житлового кооперативу «Холодногірський-2», що підтверджується тим, що у 1974 році ними було продано будинок, розташований за адресою: Харківська область, м. Люботин, вул. Папаніна, 7, а кошти, отримані від його продажу направлені на виплату першого пайового внеску. Крім того, весь час позивач працював та отримував заробітну платню, за рахунок якої також здійснював оплату пайових внесків. Тобто вказана квартира була придбана внаслідок їх з дружиною спільної праці, на підставі чого, з урахуванням ст..17 Закону України «Про власність» за ним має бути визнано право на 1/2 частину цієї квартири.

Однак, 23 грудня 2005 року його дружиною було укладено договір довічного утримання колишньою невісткою ОСОБА_4, відповідачем по справі, за яким відповідачці передавалося права власності на спірну квартиру. Проте, його, як співвласника зазначеної квартири, про укладення цього договору повідомлено не було. Крім того, позивач зазначає що договір довічного утримання має бути визнаний недійсним внаслідок невідповідності волевиявлення ОСОБА_8 її волі в зв»язку з специфічним станом психіки, зумовленим тяжкою хворобою.

У судовому засідання позивач та його представник повністю підтримали позовні вимоги та просили визнати факт проживання однією сім'єю позивача та ОСОБА_8 в період з вересня 1973 року по 08 серпня 1997 року, визнати за позивачем право власності на ? частину спірної квартири, визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_8 та відповідачкою ОСОБА_4 23.12.2005 року та визнати за позивачем право власності на спірну квартиру.

Відповідач ОСОБА_4 проти позову заперечувала. Посилалася на те, що вона є колишньою дружиною сина позивача по справі та покійної дружини ОСОБА_8 З ними вона знайома з 1980 року. У 1987 році вона уклала шлюб з ОСОБА_10 З покійною матір'ю її колишнього чоловіка ОСОБА_8 в неї завжди були гарні відносини, вони постійно спілкувалися. Після того, як вона розірвала стосунки з чоловіком, ОСОБА_8 наполягала, щоб вона проживала у спірній квартирі, повідомивши, що вона тяжко хвора та просила її постійно бути рядом. З того часу вони стали проживати разом, знаходилися у добрих стосунках, вона допомагала ОСОБА_8 Позивач, на момент того, як вона проживала у спірній квартирі, у квартирі не проживав, у догляді за дружиною не допомагав. Із своїм сином, ОСОБА_10 у покійної раніше було укладено договір довічного утримання, однак, 24 жовтня 2005 року його було розірвано, оскільки син до матері не приходив, нехтував нею. Ніякої омани, психологічного та морального тиску при укладенні договору з її боку не було. Так, з ініціативи ОСОБА_8 між ними 23 грудня 2005 року було укладено договір довічного утримання. Позивач знав про укладення цього договору. Він особисто привозив їх до нотаріуса, у нотаріуса знайомився з текстом договору, оскільки у п. 10 Договору були прописані його права щодо проживання у ній. Всі умови вказаного договору з її боку виконувалися, тому у задоволенні позову вона просила відмовити.

Житлово будівельний кооператив «Холодногорський-2» просив розглянути справу у його відсутність, рішення постановити на розсуд суду.

Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 проти задоволення позову заперечувала. Посилалася на те, що при посвідченні договору довічного утримання між ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_4 вона впевнилася у дієздатності ОСОБА_8, роз'яснила положення договору довічного утримання. У той же день ОСОБА_8 буда підписана заява, відповідно до якої вона повідомляє, що спірна квартира була виплачена за її особисті кошти, під час виплати вона в зареєстрованому шлюбі не була та осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на цю квартиру не має. Крім цього, при посвідченні договору був присутній й позивач, який знайомився з його умовами, вивчав інші документи та жодних нарікань з цього приводу не висказав. Сама ОСОБА_8 звернула увагу на право позивача проживати у спірній квартирі, про що в договір був внесений відповідний пункт. Нею були перевірені надані документи та посвідчений спірний договір довічного утримання, який зареєстрований у реєстрі та книзі заборон.

Представник третьої особи ОСОБА_6 за дорученням у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, оскільки договір довічного утримання був укладений з дотриманням всіх вимог.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2010 року в задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з цим рішенням ОСОБА_3 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування обставин, що мають значенні у справі, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове рішення про задоволення його позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на ті ж обставини, що і в суді першої інстанції.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення районного суду залишити без змін.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи убачається, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 відповідно до реєстраційного посвідчення Харківського міського бюро технічної інвентаризації зареєстрована за ОСОБА_11 на підставі довідки ЖБК «Холодногірський-2» від 26 грудня 1996 року за реєстровим № 375/56144. Відповідно довідки № 212 від 1996 року ОСОБА_11 є володільцем зазначеної двокімнатної квартири. Пай повністю виплачений нею у грудні 1990 року./ а. с. 55, 56, 87/

06 листопада 1964 року між позивачем по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_9 у відділі РАГС Люботинського міського управління юстиції, актовий запис № 185, було зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_3. 12 вересня 1973 року зазначений шлюб між ними було розірвано./ а. с. 115/.

08 серпня 1997 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 у Ленінському відділі реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 273, знов було зареєстровано шлюб.( а. с. 10)

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що 23 грудня 2005 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за № 8295, за яким ОСОБА_8 передає у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_4. При цьому, право власності на зазначену квартиру у відповідачки ОСОБА_4 виникає з моменту підписання договору та його державної реєстрації, а право розпорядження виникає з моменту смерті ОСОБА_8 та позивача по справі ОСОБА_3, зняття заборони з квартири або письмової згоди позивача по справі. У той же день ОСОБА_8 була підписана заява, у якій вона повідомляє нотаріуса, що спірна кооперативна кватира виплачена за її особисті кошти та під час виплати цієї квартири вона в зареєстрованому шлюбі не перебувала та осіб, які б могли поставити питання про визнання право власності на відчуження квартири не має( а. с. 53,54,9).

Згідно п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру, інше нерухоме майно, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утримання доглядом довічно.

В зв»язку з наведеним є безпідставними вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним та розірвання договору довічного утримання, укладеного між померлою ОСОБА_8 та відповідачем по справі.

При вирішенні цього питання судова колегія враховує, що районний суд правильно встановив, що ОСОБА_8 як самостійний суб'єкт цивільних правовідносин відповідно до п. З ст. З, ст. 627 ЦК України була вільною в укладанні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, засад розумності та справедливості. Немає підстав вважати, що під час укладання оспорюваного договору нею були порушені вимоги ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України щодо порядку розпорядження спільною сумісною власністю подружжя, оскільки враховуючи вищенаведене спірний правочин з розпорядженням спільним майном подружжя не пов'язаний. Цей факт підтверджується тим, що право власності на спірну квартиру було набуте ОСОБА_8 за особисті кошти та не під час перебування у шлюбі з позивачем по справі, про що свідчить власноруч підписана заява до нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_12, а також показання самого нотаріуса, які були дані ним у судовому засіданні. Зазначене також підтверджується поясненнями свідків, наданих в суді першої інстанції, матеріалами справи та не спростовано позивачем та його представником.

Твердження позивача,що він не знав про укладення договору довічного утримання судова колегія визнає надуманим , так як з пояснень відповідача та свідків ОСОБА_13 ОСОБА_14, допитаних судом першої інстанції, вбачається, що ОСОБА_3 був присутнім при укладенні вказаного договору та не заперечував проти його укладення. Більш того, вказаним договором довічного утримання передбачено, що згідно ст. 746 п. 4 ЦК України ОСОБА_4 зобов»язується довічно забезпечувати ОСОБА_3 право проживання у спірній квартирі.( а. с. 9)

Не приймає до уваги судова колегія й посилання позивача на недійсність договору довічного утримання з підстав, викладених у ст. 225 ЦК України.

Так, відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» коли фізичну особу не визнано недійсною, однак, у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину відповідно до ст.145 ЦПК України суд зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішується з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.212 ЦПК України.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 25 травня 2009 року по зазначеній справі призначалася посмертна судово- психіатрична експертиза щодо померлої ОСОБА_8 Однак, відповідно до ст. 60 ЦПК України позивачем жодних доказів щодо перебування ОСОБА_8 у зазначеному стані суду та необхідних документів для проведення експертизи не надано. Тому матеріали справи повернуті в зв»зку з неможливістю проведення вказаної експертизи ( а. с. 71-74).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи позивач також просив встановити факт проживання з ОСОБА_8, яка померла 20 березня 2006 року, однією родиною в період з 12 вересня 1973 року по 08 серпня 1997 року, з метою визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 у праві спільної сумісної власності та визнання договору довічного утримання недійсним.

За таких обставин, районний суд правильно зазначив, що у вимогах позивача про визнання факту проживання однією родиною вбачається спір про право.

Згідно п.1 ч.І ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Відповідно до ст. 13 Кодексу про шлюб та сім»ю 1969 року, який діяв під час перебування позивача з ОСОБА_8 у розлученні Права обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Таким чином шлюб міг бути укладений і зареєстрований тільки у встановленому законом порядку. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Майно, нажите під час шлюбу є його сумісною власністю.

В зв»язку з наведеним районним судом обґрунтовано визнано, що фактично позивач просив визнати шлюб між ним та померлою ОСОБА_8 в судовому порядку, що не є компетенцією суду.

Тому суд першої інстанції правильно вважав безпідставними позовні вимоги ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю з померлою ОСОБА_8 та відмовив в задоволенні і цієї частини позовних вимог.

Також судова колегія враховує, що відповідно до довідки ЖБК «Холодногірський-2» ( а . с. 55)ОСОБА_8 пай за квартиру повністю виплачений у грудні 1990 року, тобто коли позивач та померла ОСОБА_8 не перебували в зареєстрованому шлюбі.

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону СРСР «Про власність в СРСР» N 1305-1 від 06.03.90, який діяв на момент набуття права власності ОСОБА_8 на спірну квартиру, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває право власності на це майно.

В зв»язку з наведеним судова колегія визнає помилковим та безпідставним посилання позивача на ч. 1. ст.. 17 Закону України «Про власність», з обґрунтуванням його права на 1/2 частину спірної квартири, як на майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім,ї у 1996 році.

Положення ст.17 Закону України «Про власність», щодо виникнення спільної сумісної власності членів сім,ї на майно, придбане внаслідок їх спільної праці, не поширюються на правовідносини, які мали місце до набрання чинності цим Законом, тобто до 15 квітня 1991 року.

Таким чином, доводи позивача щодо набуття спільної сумісної власності на спірну квартиру свого підтвердження не знайшли.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та відповідно до вимог закону визнав, що відсутні підстави для визнання факту проживання однією сім»єю позивача та ОСОБА_8 в період з 12 вересня 1973 року по 08 серпня 1997 року, визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної двокімнатної квартири АДРЕСА_4 на підставі його частки у праві спільної сумісної власності, визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_8 та відповідачкою по справі 23 грудня 2005 року та визнання за позивачем права власності на зазначену квартиру.

Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.

З огляду на вказане судова колегія знаходить, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, його рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних та цивільних справ у 20- денний термін з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: