АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Оніщук М.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2011 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Шебуєвої В.А., Борисової О.В.,

при секретарі Сливка А.В.,

за участю:

представника відповідача ЛінніченкоІ.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 02 червня 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» про визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір № 181-ф/08 на суму 75800 доларів США, укладений між ним та відповідачем.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 02.06.2011 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити заявлений позов, при цьому посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, вказує на те, що судом не було враховано відсутність у банку індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції, а також не надано оцінку та не враховано такі обставини, як різка зміна курсу валют.

Позивач в судове засіданні не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не подавав, а тому колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності позивача, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні вказав на законність рішення суду та просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити за її безпідставністю.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що між позивачем та відповідачем 24.03.2008 року був укладений кредитний договір,

відповідно до якого позивачу було надано кредит в розмірі 75800 доларів США на умовах оплати 14,3% річних за користування кредитом і строком погашення до 23.03.2018 року. Згідно з умовами кредитного договору цільовим використанням кредиту є споживчі потреби.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що всі умови Кредитного договору сторонами були узгоджені та підписані.

Встановлення наявних договірних правовідносин, дозволило суду першої інстанції при вирішенні спору обгрунтовано керуватися ст. 628 ЦК України, якою встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Аналізуючи дану норму закону, суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що кредитний договір був укладений за взаємною згодою сторін, відповідає домовленості сторін, викладеній в них, а тому має виконуватися сторонами.

Колегія суддів вбачає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що виходячи з порядку, умов та обставин укладення кредитного договору між сторонами, добровільності при укладенні даного договору з боку позивача, суд приходить до висновку, що його умови відповідають нормам цивільного законодавства України та не суперечать іншим актам цивільного законодавства, а тому мають виконуватися сторонами.

Суд вірно встановив та відобразив у рішенні той факт, що у відповідності до кредитного договору, валютою як кредитування, так і повернення є доллар США.

Суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин ст. 533 ЦК України, відповідно до якої використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Даючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів звертає увагу на наступне. Згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», яким встановлено право банку на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) здійснювати валютні операції, в т.ч. надавати кредити у іноземній валюті фізичним особам, та відповідно вимагати виконання зобов'язання в іноземній валюті.

Не обґрунтованими є посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що умови договору є несправедливим, адже укладення даного договору, узгодження умов одержання та повернення кредиту відбувалось у відповідності до вільного волевиявлення боржника, а його укладення підтверджує згоду боржника − позивача з усіма умовами, викладеними у договорі. Позивач не довів в ході судового розгляду в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді справи наявність підстав, встановлених статтею 215 ЦК України для визнання правочину недійсним, а його посилання на неправильне застосування судом першої інстанції ст.ст. 3, 13 ЦК України та ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є хибними.

Доводи апелянта про відсутність індивідуальної ліцензії на укладення кредитного договору про надання кредиту в іноземній валюті також не заслуговують на увагу і спростовуються тим, що в підпунктах «в», «г» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» зазначено, що індивідуальної ліцензії потребує така операція, як надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. В той же час чинним законодавством не визначено межі термінів і сумм надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483), використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій

уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМ України є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Наявність відповідної генеральної ліцензії встановлена в ході судового розгляду в суді першої інстанції.

Водночас, колегія суддів зазначає, що доводи позивача в апеляційній скарзі про недотримання законодавчого порядку здійснення валютної операції при укладенні Кредитного договору були предметом розгляду в суді першої інстанції, їм надано належну правову оцінку, а тому колегія суддів вважає їх безпідставними у зв'язку з вищевикладеним аналізом позиції суду першої інстанції та посиланням на законодавчі акти, які регулюють порядок надання кредитів в іноземній валюті.

Судом першої інстанції встановлено, що кредитний договір був укладений за взаємною згодою сторін, відповідає домовленості сторін, викладеній в них, а тому має виконуватись сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У зв'язку з вищевикладеним. колегія суддів вважає безпідставними твердження позивача про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, а тому цілком правомірно прийняв рішення про відмову в задоволенні позову.

Отже, оскільки при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення в справі не виявлено, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 − відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 02 червня 2011 року − залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ.

Головуючий

Судді