Справа № 2-56/11
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"01" квітня 2011 р. м. Апостолове

Апостолівський районний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді Петренко А.П.

при секретарі Ровній Н.А.

з а участю:позивача: ОСОБА_1 представника позивача: ОСОБА_2 відповідача ОСОБА_3 представника відповідача: ОСОБА_4 .

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Апостолове, залі суду № 4 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення в житлове приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

До Апостолівського районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення в житлове приміщення. В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_1 пояснив, що з відповідачкою зареєстровані та фактично проживають ІНФОРМАЦІЯ_1 на вул. Лесі Українки в м. Апостолове Дніпропетровської області. Будинок на праві приватної власності належить позивачу. Після розлучення з ОСОБА_3 проживають в різних частинах будинку, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають, разом сплачують лише за комунальні послуги. Зазначає, що відповідачка відмовляється укласти угоду про плату житловим приміщенням, фактично проживає в ньому чим порушує його право власності та завдає моральної шкоди. Позивач просить: усунути порушення права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: м. Апостолове Дніпропетровської області, вул. Лесі Українки, 16, з боку відповідачки ОСОБА_3 та зобов'язати її для цього знятися з реєстраційного обліку в будинку, забрати звідти своє майно та речі. Стягнути з відповідачки судові витри по справі. ОСОБА_3 звернулася з зустрічним позовом про вселення в житлове приміщення.

В обґрунтування позову пояснила, що 01.07.1986 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 25 серпня 1992 року шлюб було розірвано. Деякий час сторони проживали окремо та згодом стали проживати знову разом в будинку за вищезазначеною адресою. ОСОБА_3 вказує, що за час спільного проживання з ОСОБА_1 побудували господарські прибудови, зазначила, що постійно доглядала за будинком, займалася вихованням спільної дитини, приймала участь у грошових витратах на догляд та поліпшення будинку. ОСОБА_3 просить: визнати за нею право користування житловим приміщенням у будинку, що знаходиться за адресою: м. Апостолове, вул. Л. Українки, буд. 16. Винести рішення, яким вселити її в будинок, що знаходиться за адресою: м Апостолове вул. Лесі Українки, буд. 16. Стягнути з відповідача завдану ним моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень. Стягнути з відповідача витрати на юридичну допомогу в розмірі 500 гривень.

ОСОБА_1 в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зустрічний позов не визнав.

Представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав просив їх задовольнити, в задоволенні позовних вимог просив відмовити.

ОСОБА_3 позов ОСОБА_1 не визнала, просила суд задовольнити заявлені нею позовні вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_4 зазначила, що ОСОБА_3 має законні підстави проживати в будинку який належить ОСОБА_1 на праві приватної власності тому в задоволенні його позову просить суд відмовити.

Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача свідків, вважає що в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю необхідно відмовити. Не підлягає задоволенню також зустрічний позов про визнання права користування житловим приміщенням, вселення в житлове приміщення, стягнення моральної шкоди. Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 уклали шлюб 01 липня 1986 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІІ КИ № 438834 (а.с. 8). Шлюб розірвано 25 серпня 1992 року, відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії ІІІ КИ № 394056 (а.с. 7). З свідоцтва на право особистої власності на домоволодіння суд вбачає, що будинок в м. Апостолове по вул. Л. Українки за № 16 належить ОСОБА_1, що також підтверджується договором купівлі-продажу та технічним паспортом (а.с 8-13). Відповідно до копії довідки від 22.10.2009 року за № 4590, ОСОБА_3 дійсно проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 52). Згідно довідки від 09 лютого 2010 року ОСОБА_3 отримала юридичні послуги та сплатила згідно договору 1 500 гривень.

ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 - допитані в судовому засіданні як свідки, кожен окремо, пояснили, що позивач та відповідач проживають в будинку за адресою: м. Апостолове вул. Лесі Українки, 16, в останній час між ними склалися конфліктні стосунки, спільного господарства не ведуть проте проживають разом. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Як передбачає ч.3 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 вселилися на житлову площу позивача та проживали на ній на правах члена сім'ї дружини ОСОБА_1, а після розірвання шлюбу між ними - як колишній член її сім'ї, тому має однакове з позивачем право користування будинком і не може бути виселена або обмежена у праві користування ним інакше, як на підставах і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу, а саме, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. При цьому, ОСОБА_1, заявляючи свої вимоги про усунення порушення його права власності на житловий будинок та зобов'язання відповідачки знятися з реєстрації і забрати своє майно та речі не посилався на вимоги вказаної статті, та відповідно доказів, передбачених ст.ст.60-62 ЦПК України, які могли б підтвердити неможливість його проживання з відповідачкою-позивачкою за зустрічним позовом суду не надав.

При цьому, суд не приймає до уваги як належні докази неможливості проживання сторін у спірному будинку - заяву на ім'я начальника Апостолівського РВ УМВС України ОСОБА_10 про прийняття мір реагування до ОСОБА_3, постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 06.06.2007 року, заяву міському голові від 29.02.2008 року, заяву на ім'я начальника Апостолівського РВ УМВС України ОСОБА_10 від 28.07.2008 року, постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 02.08.2008 року, заяву в Апостолівський РВ УМВС України від 17.08.2009 року, заяву Апостолівському міському голові ОСОБА_11 від 30.06.2009 року, оскільки, виниклі між сторонами неприязні взаємини, самі по собі не можуть бути підставою для виселення. Враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України№2 від 12.04.1985 року, з наступними змінами, суд зазначає, що одні лише факти звернення, які надав суду позивач, до відповідних органів зі скаргами на порушення правил співжиття без застосування до винних осіб заходів впливу, не є підставою для усунення порушення права власності на будинок ОСОБА_1В, зобов'язання знятися з реєстрації та забрати своє майно, тобто фактично виселитися. Таким чином, вимоги позивача - відповідача за зустрічним позовом про усунення порушення його права власності є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Не підлягають задоволенню і вимоги про зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3 за місцем її проживання тому, що підстав зняття відповідача з реєстрації за місцем її проживання, передбачених ч.1 ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Українівід 11.12.2001 року, в даному випадку не існує. На підставі вище викладеного, в зв'язку з необґрунтованістю та безпідставністю, також слід відмовити в задоволенні вимог про зобов'язання ОСОБА_3 вчинити певні дії, а саме: забрати свої речі з будинку за адресою: м. Апостолове вул. Лесі Українки, 16. На підставі положень ст. 88 ЦПК України не підлягає задоволені і вимога про стягнення судових витрат на користь позивача.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за нею права користування житловим приміщенням у будинку, що знаходиться за адресою м. Апостолове вул. Лесі Українки 16, суд зазначає, що дана вимога не підлягає задоволенню в зв'язку з тим, що право користування займаним приміщенням будинком за вищезазначеною адресою, прямо передбачено положеннями ч.3 ст.156 ЖК України. В зв'язку з тим, що сторонами в судовому засіданні визнавався факт проживання ОСОБА_3 в будинку за адресою: м. Апостолове вул. Лесі Українки будинок № 16, що також було підтверджено допитаними в судовому засіданні свідками, вимога про вселення ОСОБА_3 в вищевказаний будинок є безпідставною, судом не встановлено порушення житлових прав ОСОБА_3, тому зазначена вимога не підлягає задоволенню.

Вирішуючи вимогу ОСОБА_3 про стягнення з відповідача моральної шкоди суд зазначає наступне.

Частина 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно із ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В зв'язку з тим, що позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають та не встановлено порушення її прав відповідачем, інших підстав для стягнення моральної шкоди стороною по справі не зазначено, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні даної вимоги. Оскільки в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено, на підставі положень ст. 88 ЦПК України не підлягає задоволенню також вимога про стягнення з відповідача витрат на юридичну допомогу в розмірі 500 гривень.

Керуючись ст. ст. 8,10,11,60, 208-209, 212-215, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення в житлове приміщення відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через Апостолівський районний суд.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи , які брали участь у справі , але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А.П. Петренко