Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області
справа №2-1338/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2011 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого - судді Олефіренко Н.А.

секретаря - Шевченко В.В.

за участю представників позивача - ОСОБА_1

за участю представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про захист прав споживачів та про визнання кредитного договору частково недійсним. В подальшому в ході розгляду справи позивачем були змінені позовні вимоги за якими просив визнати недійсним кредитний договір укладений ним з ПАТ «УкрСиббанк».свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим. що кредитний договір № 0 від 24.04.2008 року є недійсним в зв'язку з відсутністю у сторін договору на момент йото укладання індивідуальної ліцензії Національного банку України, яка передбачена п.п. «г» п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» і яка б дозволила використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за кредитним договором.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача проти лозову заперечував, посилаючись на законність укладення спірного кредитного договору на підстав банківської ліцензії, письмового дозволу та додатку до письмового дозволу.

Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Як встановлено в судовому засіданні між позивачем та ПАТ «УкрСиббанк» 24.04.2008 року було укладено споживчий кредитний договір № 0. Згідно п. 1.1 договору банк надає позичальнику кредит в розмірі та валюті, визначеній спірним договором, а позичальник приймає та зобов'язується належним чином використати і повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користуванням кредитом. Відповідно до спірного договору (п.1.1) банк надає позичальнику кредит, а позичальник приймає його на наступних умовах розмір кредиту - 34 000, валюта кредиту - долари США, цільове призначення кредиту - споживчі цілі.

Представник позивача, як і позивач, стверджує, що у відповідача при укладені спірного договору кредит) була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка дозволила використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору.

В судовому засіданні факт відсутності вказаної індивідуальної ліцензії представник відповідача не спростував.

У п. 1.2.2 спірною договору зазначено, що платежі для повернення суми кредиту повинні здійснюватися позичальником у валюті платежу кредиту в строки та на умовах, встановлених договором.

Згідно вимог ст.192ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Крім того. Указом від 25.08.1996 року №762/96 «Про грошову реформу в Україні» зазначено, що починаючи з 16 вересня 1996 року, єдиним законним засобом платежу на території України є гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.3 ст.533 ЦК використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається.-у випадках, порядку тама умовах встановлених законом.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року Уві4 «Про судове рішення у цивільних справах» в п. 14 зазначено, що згідно з ч.1 ст.192 ЦК законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Статтею 47 Закону України «Про банки і банківське діяльність» встановлює загальні вимоги до здійснення комерційними банками банківських операцій та передбачає для вчинення яких банківських операцій комерційним банком слід отримати банківську ліцензію та письмові дозволи.

Разом з тим, режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обовязки субєктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства визначається Декретам КМУ «Про систему валютного регулювання і

валютного контролю».

Згідно п.2 ч.1 ст. 1 вищевказаного Декрету, до валютних операцій відносяться операції, повязані з переходом права власності на валютні цінності.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст.1 вказаного Декрету до валютних цінностей відноситься іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, то вилучаються з нього, але підлягають обміну на грошові

знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових одиницях, то перебувають на рахунках або вносяться то банківських та інших фінансових установ за межами України.

Відповідно до ч.1 ст. 5 Декрету Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Відповідно до п. «Г» ч.4 сг.5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема індивідуальна ліцензія потребує уразі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Отже, індивідуальні ліцензії мають цільовий характер і налаються на вчинення разової валютної операції.

Як встановлено в судовому засіданні у відповідача на момент укладання спірного договору індивід)алый ліцензія на використання іноземної валюти при здійсненні платежів за вказаним договором була відсутня.

Насамперед в судовому засіданні представником відповідача були надані; банківська ліцензія № 75 від 24.12.2001 року, дозвіл №75-2 від 19.11.2002 року та додаток до дозволу № 75-2 в підтвердження достатності підстав для використання іноземної валюти як засобу платежу при виконанні спірного договору кредиту але це спростовується наступним.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого, постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року

№ 483. згідно якого використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється лише якщо отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями) та у випадках передбачених законами України.

Згідно оспорюваного договору банк здійснив видачу кредиту позичальнику згідно з кредитною заявою позичальника. Кредит надається однією сумою шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника.

З аналізу наведеного вбачається: що сторони погодили порядок видачі кредитних коштів (без видачі яких кредитний договір в силу його реальності є не укладеним), а саме, подання позичальником кредитної заяви комітету банку з вказуванням рахунку на який позичальник отримав кредитні кошти.

Отже, єдиним ініціатором вчинення валютної операції та отримувачем кредитних коштів є саме позичальник, який звернувся і кредитною заявою до банку з проханим видати кредит.

Випадків передбачених законодавством, в яких позичальник має право використовувати іноземну валюту як засіб платежу за відсутності індивідуальної ліцензії також не передбачено.

Суд звергає увагу на те, що п.1.2 вказаного Положення передбачено як регламентує порядок та умови видачі Національним банком резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. При цьому позивач використовував готівкову іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за спірним договором кредиту, вносячи готівкою долари США до каси банку.

Відповідно до п. 1.2.2 спірного договору передбачено, що повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця шляхом внесення готівки в касу банку, що і виконував позивач і це не було спростовано представником відповідача.

Згідно Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах, затвердженою Постановою НБУ №492 від 12.11.2003 року, поточний рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України (п. 1.1) затверджених постановою Правління Національного банку України від 30.05.2007 року №200, встановлюється порядок та умови використання готівкової іноземної валюти резидентами та нерезидентами в Україні.

Відповідно до п. 6.2. вказаних Правил, фізичні особи - резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у випадках передбачених п.п. «а», «в» та «є» пункту 6.1 цієї глави, зокрема у разі: сплати мита, інших податків та зборів (обов'язкових платежів),митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства; платежі за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами: оплата товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків.

Відповідно до п.6.3. Правил фізичні особи, а також юридичні особи - резиденти та іноземні представництва можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на в'їзд (виїзд) до цих країн фізичним особам, які виїжджають приватних справах та в службові відрядження.

Таким чином, сторонам чинним законодавством не було, надано права здійснювати використання готівкової іноземної валюти при здійсненні платежів за спірним договором кредиту та внесення плати за користування кредитом на користь відповідача шляхом внесення доларів США до каси банку.

Посилання представника відповідача на те, що Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» не передбачається отримання індивідуальної ліцензії на «перерахування іноземної валюш» суперечить вище наведеному п.п. «г» п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», яким передбачено, що індивідуальної ліцензії потребують операції з використанням іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Суд не бере до уваги посилання на лист Національного банку України від 07.12.2009 року «Про правомірність укладання валютних договорів в іноземній валюті», оскільки згідно ст.56 Закону України «Про Національний банк України» нормативно-правові акти Національного банку, видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку..

Насамперед суд звертає увагу на те, що у своєму ж литі від 02.06.2000 року «Про здійснення резидентами України операцій згідно з Декретом КМУ «Про систему валютною регулювання і валютного контролю». НБУ дотримувався прямо протилежної позиції, зокрема вказуюбчи на таке: наявність у банка генеральної ліцензії (письмового дозволу) не надає права на здійснення валютних операцій, які згідно ст. 5 Декрету мають проводитися виключно на підставі індивідуальної ліцензії.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що чинним законодавством України на момент укладання спірного кредитного договору не передбачено, що безпосередньо банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу Національного банку України надають право громадянам України здійснювати валютні операції, зокрема виконувати і ротові зобов'язання за кредитним договором в іноземній валюті, в силу імперативних положень ст.ст. 192, 533 ЦК України, п. «г» ч.4 ст.5 Декрету.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України. підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. 1-3, ч. 5,6 ст. 203 цього Кодексу.

Стаття 227 ЦК встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі ст. 227 ЦК є оспорюваним.

Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину. так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо їдким прапочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль заводом діяльності, яка потребує ліцензування.

Отже оспорюваний кредитний договір відповідно до ст.ст. 203, 215, 227 ЦК України є недійсним.

Крім того, оцінюючи піщані відповідачем банківська ліцензія № 75 від 24. 12.2001 року, дозвіл №75-2 від 19,11.2002 року та додаток до дозволу № 75-2 судом встановлено, що в них чітко зазначено перелік операцій, які має право здійснити банк, але відсутнє право відповідача надавати валютні кредити фізичним особам..

Відповідно до ч.2, 3, 6 ст. 1З ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Не допускають дії особи, що вчиняються з наміром за вдати ш коди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Як вбачається з Листа Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року, відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України суди вправі з дотриманням правил підсудності розглядати о а к і позови як про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності: про встановлення нікчемності правочину і застосування наслідків його недійсності.

Стосовно положень ч.2 ст.215 ЦК про те, що суд не вимагає визнання правочину недійсним, якщо його недійсність встановлена законом, необхідно зазначиш, що така погреба може виникнути у разі коли сторони виконали певні умови нікчемного правочину, який нотаріально посвідчений: він порушує права третіх осіб: він зареєстрований у державних органах тощо, у таких випадках рішенням суду, який лише констатує факт недійсності правочину, можуть бути визначені відповідні правові наслідки недійсності правочину, зобовязано державі органи скасувати його реєстрацію.

Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав, які вони мають встановлювати, а породжують передбачені законом. І хоча о ст.16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч.1 ст.216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у звязку з недійсністю правочину. оскільки у ст. 16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав.

Таким чином, суд вважає, що надані пояснення представника відповідача спростовуються вище викладеним і містяться лише на формальних міркуваннях.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 192, 203, 215, 216, 227, 553, 548 ЦК України, ст.ст.10,11, 60, 61, 212, 213, 215 ЦПК України, суд

В И Р І III И В:

Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та про визнання кредитного договору недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір кредиту № 0 від 24.04.2008 року складений між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк».

Апеляційна скарга на рішення суду подається в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення. можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії нього рішення.

Суддя: Н.А. Олефіренко