Кагарлицький районний суд Київської області
Справа № 2 18/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2011 року м. Кагарлик

Кагарлицький районний суд Київської області в складі: Головуючого:

Судді Закаблук О.В.

При секретарі: Галабурда В. О.

З участю представників: ОСОБА_1

ОСОБА_2

ОСОБА_3

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5. Гребенівської сільської ради Кагарлицького району Київської області. ОСОБА_6 міської державної нотаріальної контори Київської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності, свідоцтва про право на спадщину за законом та договором дарування житлового будинку, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Суд з метою повного, всебічного та об»єктивного винесення рішення буде досліджувати по даній справі докази та давати їм оцінку в хронологічному порядку.

Так, 02.12.2009 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_7 представник озивача ОСОБА_8 до ОСОБА_5 , Гребенівська сільська рада, Ржиіцівська міська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право власності, свідоцтва про право на спадщину за законом та договору дарування житлового будинку, в якій позивачка просила суд винести рішення, яким:

1.Визнати недійсним свідоцтво про право власності від 01.04.2004 р. на житловий будинок за адресою: Київська область. Кагарлицький район, с. Гребені, вул. Івана Зими, 9, видане Гребенівською сільською радою на ім'я ОСОБА_9 та зареєстрованого в Кагарлицькому БТІ за реєстром №129 кн. 1 від 01.04.2004 р.

2. Визнати недійсним свідоцтво про право власності від 17.04.2004 р. №1469 видане ОСОБА_6 міською державною нотаріальною конторою ОСОБА_7 на 1/2 частину житлового будинку за адресою Київська область. Кагарлицький район, с. Гребені, вул. Івана Зими. 9 та зареєстрованого в Кагарлицькому БТ1 за реєстром №129 кн. 1 від 26.04.2004р.

3. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 17.04.2004 р. №1472 зидане ОСОБА_6 міською державною нотаріальною конторою ОСОБА_7 на 1/2 частину житлового будинку за адресою Київська область. Кагарлицький район, с. Гребені, вул. Івана Зими, 9 та зареєстрованого в Кагарлицькому БТ1 за реєстром №129 кн. 1 від 26.04.2004 р.

4. Визнати недійсним договір дарування від 29.05.2004 р. житлового будинку за адресою Київська область. Кагарлицький район, с. Гребені, вул. Івана Зими, 9. укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 та посвідчений ОСОБА_6 міською державною нотаріальною конторою за реєстром №2103.

04 грудня 2009 року згідно ухвали суддею Кагарлицького районного суду Київської/ області ОСОБА_10 було відкрите провадження в справі.

15 липня 2010 року суддею Іванютою Т.Є. було винесено заяву про самовідвід..

23 липня 2010 року суддею Кагарлицького районного суду Київської області було винесено ухвалу про відкриття провадження в даній справі.

В судове засіданні, яке відбулося 29 грудня 2011 року позивачка ОСОБА_4 позов підтримала в повному обсязі.

Представник позивачки ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив суду, що по вул. Івана Зими, 9 в с. Гребені Кагарлицького району родина ОСОБА_5, а це ОСОБА_9, ОСОБА_7 та їх діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мали власний будинок.

29 грудня 2001 року помер ОСОБА_9. Спадкоємцями його майна були дружина та діти, але ніхто в встановлений законом термін за спадщиною в нотаріальну контору не звертався.

На початку 2004 року з тяжкою хворобою в лікарню положили ОСОБА_4 і вона практично більш чим 8 місяців не змогла пересуватись вільно і приїхати в село.

В цей ж час брат ОСОБА_5, він же відповідач по справі почав вводити в оману матір з метою підготовки документів для підписання договору дарування. На думку представника позивача така підготовка документів необхідна була для того, щоб потім затруднити позивачці також оформляти документи на свою частку в спадковому майні, та тяжко було б визнати договір не дійсним.

Як навіть слідує з пояснень позивачки, на момент підготовки документів право власності на житловий будинок ніхто не мав.

01 квітня 2004 року за підписом голови Гребенівської сільської ради ОСОБА_11 на ім'я ОСОБА_9, який помер ще 29 грудня 2001 року видається свідоцтво про право власності на нерухоме майно, відповідно до якого ОСОБА_9 належить житловий будинок по вул. Івана Зими,9 в с. Гребені Кагарлицького району загальною площею 74,8 кв. м. і житловою площею 42,0 кв. м. Копія цього свідоцтва знаходиться в матеріалах справі.

26 квітня 2004 року за реєстраційним номером 5322009 вказане домоволодіння зареєстровані в Кагарлицькому БТІ за номером 129 в книзі №1.

Як вказане в витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно Кагарлицького БТІ підставою виникнення права власності у ОСОБА_9 були представлені в БТІ документи, а саме: свідоцтво про право власності на частку в сільському майні подружжя р. 1469 від 17 квітня 2004 року, видане ОСОБА_6 нотаріальною конторою і свідоцтво про право на спадщину р. 1472 від 17.04.2004 року видане також ОСОБА_6 нотаріальною конторою.

На думку представника позивача не можна було видавати сількою радою свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 01 квітня 2004 року на померлу людину у 2001 році.

Можливо, що в сільській раді не було відомо про те, що ОСОБА_9 помер у 2001 році.

Також на думку представника позивача не можна було видавати на померлу людину нотаріальною конторою вказані в витягу з БТІ документи. На думку представника позивача це було зроблено свідомо, але незаконно.

Відповідно положень п.п. ап.6.1 Тимчасового положення «Про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно», затвердженого Міністерством юстиції України за № 7/5 від 07 лютого 2002 року оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності акту про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки. Тобто органі місцевого самоврядування видають свідоцтво про право власності на нерухоме майно фізичним особам, яким належить таке майно.

На замовлення відповідача, видаючи вищезазначені документи, Гребенівська сільська рада в особи голови сільради ОСОБА_11, відповідач по даній справі -нотаріус ОСОБА_6 нотаріальної контори порушили норми ст. 25 ЦК України.

Відповідно вказаної норми права цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті.

Не може померла людина через більш чим два років після її смерті мати цивільну правоздатність і не може бути суб'єктом цивільно-правових відносин.

Право власності це право мати цивільну правоздатність. Права власності фізичної особи, відповідно до норми п. 11 ч.1 ст. 346 ЦК України, припиняється з припиненням юридичної особи и смертю власника. Права власності ОСОБА_9 припинилось з його смертю 27 грудня 2001 року. 01 "квітня 2004 року Гребенівська сільська рада немала право видавати свідоцтво про право власності на ОСОБА_9, оскільки таки свідоцтва, відповідно вказаних норм права, видаються живим на день видачі фізичним особам.

Видача свідоцтва про право власності, видача свідоцтв нотаріальною конторою, це є вчинення правочину. Для здійснення правочину, відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин , повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину, відповідно до норми ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Недійсність правочину не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Суд має визнати вказані правочини недійсними і відповідно ст. 216 ЦК України зобов'язати відповідача повернути все, що він одержав в наслідок незаконного правочину.

Правочин, тобто договір дарування, який був вчинені у 2004 році, був вчинений ОСОБА_7 під впливом, тиском і оманом відповідача ОСОБА_5 і такий правочин, відповідно до ч. 1 ст. 229 та ст. 230 ЦК України має бути визнаний судом недійсним в цілому з моменту її вчинення.

На думку представника, та враховуючи наведене суд має визнати свідоцтво про право власності на житловий будинок № 9 по вул. Івана Зими в с. Гребені Кагарлицького району, виданий Гребенівською сільською радою 01 квітня 2004 року на померлого ще у 2001 році ОСОБА_9 недійсним.

Видані позивачу ОСОБА_9 ОСОБА_6 міською державною нотаріальною конторою свідоцтва про право власності на Уі частину житлового будинку від 17 квітня 2004 року, видане той ж конторою свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку по вказаному адресу від 17 квітня 2004 року були оформлені на підставі вказаного незаконного свідоцтва про право власності від 01 квітня 2004 року, тому, видані ОСОБА_6 міською нотаріальною конторою свідоцтва та укладені на їх підставі договір дарування житлового будинку по вул. Івана Зими, 9 в с. Гребені Кагарлицького району мають бути судом визнані недійсними цілому з моменту вчинення правочину.

На думку представника доводи та факти, викладені в позовній заяві найшли своє підтвердження наданими суду документами, саме:

- копією свідоцтва про народження ОСОБА_12, що вона є рідною дочкою ОСОБА_7 та ОСОБА_9 та рідною сестрою відповідача по справі ОСОБА_5;

- заповітом ОСОБА_9 від 03 червня 2000 року про те, що ОСОБА_9 на випадок своєї смерті все своє майно заповідав дочці ОСОБА_13 та сину ОСОБА_14 в рівних долях;

- довідками ГребенівськоҐ сільської ради: від'28 січня 1995 року про те, що ОСОБА_9 є мешканцем с. Гребені та забудовником; від 04 липня 2002 року № 144 та від 10 жовтня 2002 року про те, що ОСОБА_4 дійсно проживає с. Гребені з 26 грудня 2001 року по 01 липня 2002 року;

- заявою № 446 ОСОБА_7 від березня місяця 2004 року в БТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно, що належить ОСОБА_9;

копіями паспортів сторін, що посвідчують особі позивачів та відповідача;

копією спірного договору дарування від 25 травня 2004 року житлового будинку по вул. Івана Зимй,9в с. Гребені;

- копією свідоцтва про право власності на житловий будинок по вул. І. Зими,9 в с. Гребені від 17 квітня 2004 року, посвідченій державним нотаріусом ОСОБА_3;

- копією свідоцтва про права на спадщину за законом від 17 квітня 2004 року № 1472 про те, що спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається з 1/2 частини житлового будинку по вул. І.Зими, 9 в с. Гребені, що належало померлому 2001 р. ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності виданого Гребенівською сільськдю радою 0 І квітня 2004 року, тобто через три роки після його смерті;

- копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01 квітня 2004 року на 1/1 частку житлового будинку по вул. І. Зими,9 в с. Гребені, видане Гребенівською сільською радою на ім'я ОСОБА_9;

- копією про витяг з реєстру прав на нерухоме майно;

- копією плану будинку по вул. Івана Зими, 0 в с. Гребені та прибудов;

- довідкою ОСОБА_6 державної міської нотаріальної контори;

- довідкою голови Гребенівської сільради про місце проживання ОСОБА_4;

- копіями свідоцтв про смерть ОСОБА_9 у 2001 році та ОСОБА_7 у 2010 році;

- повідомленням Кагарлицького БТІ адвокатському об'єднанню «Інвікта» про надання рішення Гребенівської сільради на підставі чого було оформлено право власності на житловий будинок на ОСОБА_9;

- відповіддю сільською головою на запит суду;

- відповідями сільською головою на адвокатські запити про те, що ОСОБА_7 в с. Гребені опікунів чи піклувальників не назначались, довідками нарколога та психіатра про те, що ОСОБА_7 на обліку вказаних лікарів не перебувала та іншими документами.

Крім того, представник позивачки звертає увагу суду на ту обставину, що відповідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно на ім'я ОСОБА_7 М;К. від 01 квітня 2004 року, виданий Гребенівською сільською радою ОСОБА_9 є власником цілого будинку по вул. Івана Зими,9.

Відповідно ж свідоцтва про право власності, видане державним нотаріусом ОСОБА_3 17 квітня 2004 року на підставі вказаного свідоцтва сільради від 01 квітня 2004 року, доля ОСОБА_9 не зрозуміло на підставі чого і чому так, нотаріусом визначені на свій розсуд як 1/2 частку будинку.

Також представник позивача вважає, що позовні вимоги його довірителя доведені наступними доказами:

- письмовим показом позивача ОСОБА_7 про те, що її син ОСОБА_5 в березні - квітні 2004 року, скористувавшись відсутністю в селі через хворобу дочки ОСОБА_4 вів її в оману, заставив підписати договір дарування, давав обіцяння наділити частку в майні ОСОБА_4, після чого відношення сина до матері змінився, ображав її, говорив, що її місце на «гробках» і намагався вигнати з хати через що вона вимушена була звернутись з початку в міліцію, а потім і в суд;

- показами в суді позивача ОСОБА_4, яка практично повністю підтримала позов, дала аналогічні покази як і їх мати;

- показами відповідачів, в тому числі і нотаріуса ОСОБА_3, сільського голови ОСОБА_15, що підтвердили покази позивачів та свідків;

- показами свідків: ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_8 про те, що відповідач по справі ОСОБА_5 у 2004 році, користуючись відсутністю через хворобу біля матері дочки ОСОБА_13, вів свою матір ОСОБА_7 в оману, став залякувати її та вимусив підписати договір дарування йому житлового будинку по вул. І. Зими,9 в селі Гребені, після чого її не доглядав, намагався вигнати матір з хати.

03.09.2009 року секретарем Гребенівської сільської ради ОСОБА_20 був засвідченій заповіт ОСОБА_7 відповідно якого вона заповідала ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в рівних долях належну її земельну частку /пай/. На даній час кожна сторона отримала свою частку з паю.

Відповідачем ОСОБА_5 суду був наданий заповіт матері від 2005 року.

Відповідно Закону України «Про нотаріат» кожний заповіт фізичної особи повністю скасовує складений нею попередній заповіт.

Таким чином, на думку представника позивача вищевказаний заповіт на даний час є не скасований, не зміненій та не визнаний недійсним заповіт ОСОБА_7 від 01.05.2010 року, засвідчений секретарем Гребенівської сільради ОСОБА_20, відповідно якого ОСОБА_7 заповідає ОСОБА_4 належний її житловий будинок, господарські будівлі і споруди та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, які знаходиться по вул. Івана Зими,9 в с. Гребені Кагарлицького району.

Також в судовому засіданні представник позивача наполягав на моральній стороні моралі даної справи, проте це, на думку суду немає впливу на об»активне, повне та законне вирішення спірного питання.

Кожна сторона в судовому процесі в цивільних справах має довести суду свої правові підстави позовних вимог або спростовувати їх.

Відповідно до норми ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється в момент її смерті. Цивільна правоздатність ОСОБА_9 припинилась ще 28.12. 2001 року.

Відповідно ж до норми ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Померлий у 2001 році ОСОБА_9 під час отримання свідоцтва про право власності 01 квітня 2004 року таких обсягів не мав і не міг мати в будь якому випадку.

Підставою для визнання правочину недійсним, відповідно до норми ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину (сторонами) стороною вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п 'ятою і шостою ст. 203 ЦК України. В даному випадку при видачі спірних свідоцтві та підписанні договору дарування вказані вимоги закону були порушені і тому ці правочини мають бути визнані недійсними з моменту їх вчинення.

Так як вказаний договір дарування був підписаний ОСОБА_7 в наслідок ведення її в оману, відповідно до ст. 233 судом договір дарування також має бути визнаний недійсним.

На даний час існує один єдиний заповіт від 01 травня 2010 року і тому тільки ОСОБА_4 відповідно до ст. 1223 ЦК України має право на спадкування заповітного майна.

Відповідно, представник позивача вважає, що сторона позивача повністю довела суду свої правові вимоги і тому представник позивача просить суд повністю задовольнити їх, визнати недійсним видане 01 квітня 2004 року Гребенівською сільською радою ОСОБА_9 свідоцтво про право власності на житловий будинок по вул. І.3ими,9 в с. Гребені Кагарлицького району, визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом видане ОСОБА_6 міською державною нотаріальною конторою 17 квітня 2004 року ОСОБА_7, визнати недійсним свідоцтво про право власності на 1/2 частину житлового будинку видане 17 квітня 2004 року тої самої нотаріальною конторою на ОСОБА_7 і на підстави їх визнання недійсними з моменту їх видачі, визнати договір дарування житлового будинку по вул. Івана Зими,9 в с. Гребені від 29 травня 2004 року, укладений між: ОСОБА_7 та ОСОБА_5 та посвідченим ОСОБА_6 міською державною нотаріальною конторою за реєстром № 2103 недійсним в цілому з моменту укладання договору.

В судовому засіданні ОСОБА_5 проти позову заперечував в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечував,та пояснив суду, що з даним позовом він погодитися не може, вважаю його необгрунтованим й незаконним, адже, на думку представника відповідача він не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

На думку представника пвідповідача головною метою даного позову є визнання недійсним договору дарування, укладеного між Відповідачем і Позивачем 29.05.2004 року, за яким Відповідач за доброї волі й бажання матері отримав одноосібно спірний житловий будинок у приватну власність. Матір Відповідача. знаходячись під впливом своєї доньки - ОСОБА_4 і її сім'ї та проживаючи у цій сім'ї з 2008 року, а також маючи достатньо літній вік (87 років), раптом змінила своє ставлення до розподілу нерухомого майна, яке перебувало в її власності. А тому, шляхом подання позову не стільки покійна матір, скільки сестра зі своєю родиною (так представником інтересів Позивача виступає онука Позивача - ОСОБА_8М.), намагаються повернути назад до матері згаданий житловий будинок і від неї одержати його у свою власність шляхом складання заповіту від 31.05.2010 р.

28.12.2001 року помер батько Відповідача і відповідно чоловік Позивача -ОСОБА_9. Після його смерті залишилося у спадок майно - житловий будинок № 9 по вул. Івана Зими у с. Гребені Кагарлицького району Київської області. Даний будинок був побудований батьком Відповідача господарським способом приблизно у 1966

році і числився за ним у погосподарських книгах Гребенівської сільської ради. Проте, правовстановлюючих документів на житловий будинок в розумінні діючих на той час підзаконних актів, а саме: Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 13.12.95 р. N 56 і зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 19.01.96 р. N 31/1056 чи Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.98 р. N 121 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26.06.98 р. за N 399/2839, ОСОБА_9 на руки видано не було. Тому спадщина у вигляді житлового будинку, що відкрилася після смерті батька Відповідача, не була зареєстрована в органах БТІ, які згідно із законодавством здійснюють реєстрацію прав власності на об'єкти нерухомого майна.

Весною 2004 році після розмови у сімейному колі за участю покійної матері (Позивача), Відповідача і його рідної сестри ОСОБА_4 принципово було вирішено оформити документи на житловий будинок на матір й надалі матір мала подарувати його Відповідачу. Але оскільки даний будинок, як вже зазначалося вище, числився за померлим батьком Відповідача, то спочатку необхідно було отримати на нього свідоцтво про право власності, а потім визначити частку спільного майна, належного дружині померлого, тобто Позивачу.

Орган місцевого самоврядування - Гребенівська сільська рада, як зазвичай це робилося за усталеною практикою майже в усіх населених пунктах України. 01.04.2004 року видала матері Відповідача (Позивачу) документ (свідоцтво) про право власності на нерухоме майно (згаданий житловий будинок) на ім'я померлого її чоловіка - ОСОБА_9, який цієї ж дати Позивачем було зареєстровано в Кагарлицькому БТІ за реєстром № 129 кн. 1.

ОСОБА_13 Позивач в ОСОБА_6 міській державній нотаріальній конторі 17.04.2004 року одержала свідоцтво про право власності на 1/2 частину житлового будинку у спільному майні подружжя (у реєстрі за № 1469), а також свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку (у реєстрі № 1472). як спадкоємець, який в порядку п. 2 ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу УРСР (1963 року) прийняв спадщину після смерті свого чоловіка - ОСОБА_9 Після цього зазначені свідоцтва були 26.04.2004 р. зареєстровані в Кагарлицькому БТІ за реєстром № 129 кн. 1.

Таким чином, 26.04.2004 року Позивач одноособово мала у своїй приватній власності житловий будинок й вправі була розпорядитися ним на власний розсуд. Будь-яких перешкод у реалізації цього права їй ніхто не чинив, у тому числі й Відповідач.

29.05.2004 року Позивач подарувала йому житловий будинок, уклавши з Відповідачем договір дарування, посвідчений ОСОБА_6 державною нотаріальною конторою за реєстром № 2103 та зареєстрований 26.07.2004 року у Кагарлицькому БТІ за реєстром № 129 в кн. 1.

Процесом оформлення документів на житловий будинок, що відбувався у 2004 році, займалася Позивач разом з Відповідачем, а тому вона знала і повністю розуміла значення вчинюваних дій, як-то щодо отримання свідоцтва про право власності на померлого чоловіка чи-то щодо отримання свідоцтв про право власності на 1/2 частини житлового будинку у спільному майні подружжя і про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку після смерті чоловіка чи-то укладення договору дарування житлового будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. А відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України, у т.ч. шляхом визнання права, визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Отже, як вбачається із наведених вище норм матеріального та процесуального права особа вправі звернутися до суду у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів.

У даному разі видача 01.04.2004 року Гребенівською сільською радою свідоцтва про право власності на житловий будинок на померлого ОСОБА_9 ніяким чином не порушує майнових прав Позивача ОСОБА_7 і не впливає на подальшу їх реалізацію нею, оскільки ОСОБА_9Ф одержала майнові права на цілий житловий будинок шляхом видачі й реєстрації їй свідоцтв про право власності на 1/2 частину житлового будинку у спільній власності подружжя та про право спадщини за законом на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування після померлого чоловіка ОСОБА_9

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 01.12.2004 року N 18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба ' розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як

зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що с самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Згідно з ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Отже, обов'язковою умовою для визнання акта недійсним с також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів особи - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Вказане вище узгоджується з п. 2 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України N 02-5/35 від 26.01.2000 р.

Згідно з ч. З ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, представник відповідача вважаює, що позивачем у позовній заяві не були наведені обставини, які б підтверджувались достатніми доказами, які б свідчили пре обгрунтованість позовних вимог. Докази, подані позивачем, не підтверджують обставин, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, та були спростовані доводами Відповідача.

З огляду на вищенаведене, не вбачається на думку представника відповідача підстав для задоволення позову, оскільки спірним свідоцтвом про право власності не були порушені права та охоронювані законом інтереси позивача, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

У будь-якому разі в порядку спадкування або визнання права власності увесь житловий будинок перейшов би у власність Позивача. Подальша реалізація цього права шляхом укладення договору дарування житлового будинку на користь Відповідача була вільним волевиявленням Позивача, так як відповідала вимогам чинного законодавства, зокрема, ст. 203, 209, 316, 317, 319 ЦК України й не порушувала її майнових прав.

Крім того, представник відповідача вважає, що оспорюваним свідоцтвом був посвідчений юридичний факт, що право власності на спірний будинок, який знаходиться в селі Гребені по вулиці Івана Зими під номером дев'ять, належить громадянину ОСОБА_9 на підставі рішення Гребенівської сільської ради від 21.03.91 р., що і було підставою видачі свідоцтва про право власності та свідоцтва на спадщину спадкоємцю померлого - Позивачу.

Також, представник відповідача вважає, що що Гребенівська сільська рада, видаючи оспорюване свідоцтво, не порушувала прав Позивача та діяла в межах закону, оскільки даним свідоцтвом лише засвідчила виникле з часу побудови і реєстрації у відповідних книгах сільради у померлого ОСОБА_9 права на нерухоме майно.

Представник відповідача звертаю увагу суду на те, що відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 р. N 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Згідно з довідкою виданою Гребенівською сільською радою Кагарлицького району Київської області вказане вище домоволодіння зареєстроване у погосподарській книзі за № 169 у 1966 році та його власником є ОСОБА_9.

Оригінал Довідки Гребенівської сільської ради № 33 від 19.02.10 р. знаходиться в матеріалах справи.

Так, право власності на житловий будинок та господарські будівлі у померлого ОСОБА_9 виникло ще у 1966 р., тому з огляду на те, що на час своєї смерті ОСОБА_9 був власником житлового будинку з господарськими будівлями, його право власності на дане майно перейшло у порядку спадкування до Позивача.

Крім того, слід зазначити, що особа може звернутися до суду про захист свого цивільного права або інтересу у межах відповідного строку (строку позовної давності). Відповідно до ст. 257 ЦК України до подібних вимог установлюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності

починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Однак, з моменту видачі оспорюваних свідоцтв і укладення оспорюваного договору дарування минуло більш, ніж 5 років. Причому Позивач, як згадувалося, знала про наявність даних оспорюваних документів, позаяк їх отримувала, підписувала та вчиняла інші дії, направлені на набуття і відчуження свого майнового права на житловий будинок.

У зв'язку із цим, Позивач мала змогу пред'явити позов в межах 3-річного строку позовної давності, проте цього не зробила. Тому, вважаю, що Позивач без будь-яких на те поважних причин пропустила строк позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, в силу ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Під час судового засідання за клопотанням Позивача були допитані свідки, які підтвердили, що ОСОБА_7 перебувала у здоровому розумі та повністю розуміла значення своїх дій щодо укладення договору дарування житлового будинку в селі Гребені по вулиці Івана Зими під номером дев'ять.

Відповідно до Узагальнення Верховного суду України від 24.11.08 р. «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді спору про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, недійсним (встановлення нікчемності) факти його укладення, повного або часткового виконання однією зі сторін може підтверджуватися тільки письмовими доказами, якщо інше не передбачено законодавством.

Переконливим та беззаперечним письмовим доказом того, що воля покійної ОСОБА_7 повністю узгоджувалася з результатом правочину є заповіт складений 05.04.05 р., яким ОСОБА_7 заповідала все своє майно одноособово Відповідачу ОСОБА_5, тобто майже через рік після укладення нею договору дарування від 29.05.2004 р.

Крім того, 23.11.09 р. був складений ще один заповіт, яким ОСОБА_7 заповіла ОСОБА_5 та ОСОБА_4 належну їй земельну ділянку (пай) в рівних частинах, що також підтверджує відсутність будь-яких конфліктів між ОСОБА_5 та його матір'ю ОСОБА_7

Поміж іншого, Позивач у своєму позові для визнання оспорюваних свідоцтв недійсними безпідставно посилається на норми ЦК України, зокрема, ст.ст. 203, 215. що регулюють загальні положення про правочин. Свідоцтва, видані органами державної влади або/та місцевого самоврядування, не є правочинами, а розцінюються як акти ненормативного (локального) характеру, які поширюють свою дію на певне коло осіб. Тому застосування до спірних правовідносин згаданих матеріально-правових норм є помилковим.

Представник відповідача також звертає увагу суду на те, що у позовній заяві Позивач не вказує підставу, відповідно до якої він бажає визнати недійсним свідоцтва про право власності та свідоцтво про право на спадщину за законом.

Так у своїй позовній заяві Позивач посилається на ч. 1 ст. 215 ЦК України відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вказує, що згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Проте, відповідно до Узагальнення Верховного суду України від 24.11.08 р. «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. Вбачається, що до таких документів слід відносити, наприклад, рішення органів державної влади; свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку, ордер тощо).

Відповідно до п. 1.12 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно затвердженого наказам Міністерства юстиції України рішення про реєстрацію чи відмову в реєстрації прав приймає реєстратор прав власності на нерухоме майно (далі - реєстратор), що є працівником БТІ, який безпосередньо здійснює реєстрацію прав власності на нерухоме майно.

01.04.04 р. реєстратор Кагарлицького бюро технічної інвентаризації прийняв рішення про реєстрацію права власності на домоволодіння за адресою: Київська область, Кагарлицький район, с. Гребені, вул. Івана Зими, 9.

Згідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вважаю, шо в разі незгоди Позивача з рішенням реєстратора. Позивач мав залучити до участі у справі у якості відповідача ОСОБА_21 бюро технічної інвентаризації чи його посадову особу та просити суд захистити його цивільне право шляхом визнання незаконним вказаного вище рішення.

Однак, Позивач не заявляв вимог, щодо визнання незаконним рішення реєстратора Кагарлицького бюро технічної інвентаризації про реєстрацію права власності на домоволодіння за адресою: Київська область, Кагарлицький район, с. Гребені, вул. Івана Зими, 9, а тому суд не може вийти за межі вимог заявлених Позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, з огляду на вищевикладене, вимоги Позивача є безпідставними й необгрунтованими, а тому в позові слід відмовити.

Суд, вислухавши позивачку, представника позивачки, відповідача, представника відповідача, свідків, приходить до висновку щодо часткового задоволення позову, а саме, - в частині визнання не дійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, який розташовано по вул.. І. Зими. 9, видане 01 квітня 2004 року Гребенівською сільською радою Кагарлицького району Київської області ОСОБА_9, - задоволити, а в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності від 17.04.2004 р. №1469 видане ОСОБА_6 міською державною нотаріальною конторою ОСОБА_7 на 1/2 частину житлового будинку за адресою Київська область. Кагарлицький район, с. Гребені, вул. Івана Зими. 9 та зареєстрованого в Кагарлицькому БТ1 за реєстром №129 кн. 1 від 26.04.2004 р.та визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 17.04.2004 р. №1472 видане ОСОБА_6 міською державною нотаріальною конторою ОСОБА_7 на 1/2 частину житлового будинку за адресою Київська область. Кагарлицький район, с. Гребені, вул. Івана Зими, 9 та зареєстрованого в Кагарлицькому БТ1 за реєстром №129 кн. 1 від 26.04.2004 р., визнання н едійсним договору дарування від 29.05.2004 р. житлового будинку за адресою Київська область. Кагарлицький район, с. Гребені, вул. Івана Зими, 9. укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 та посвідчений ОСОБА_6 міською державною нотаріальною конторою за реєстром №2103., - відмовити, обґрунтовуючи своє рішення наступними доказами.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні показав, що покійна ОСОБА_7 перед смертю хотіла, щоб все її майно було розподілене між дітьми навпіл. В останній час, тобто перед смертю ОСОБА_7 її відносини з сином, - ОСОБА_5 погіршилися, точніше вона нічого сказати не може.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні показала, що перед смертю ОСОБА_7 та ОСОБА_5 були досить таки неприязні відносини, вона на нього ображалася щодо оформлення хати.

Свідок ОСОБА_22 в судовому засіданні зазначив, що проживає неподалік від господарства ОСОБА_7. В останній час, тобто пред смертю ОСОБА_7 та ОСОБА_5 існували не зовсім теплі стосунки. Наскільки йому було відомо, даний факт трапився через спадковий будинок.

Суд в подальшому буде застосовувати наступні норми матеріального та процесуального права.

Отже, що стосується застосування норм процесуального права, то в даному випадку суд використав наступні норми процесуального права.

Згідно з ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст.. 3 ЦПК України кожна особа має в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, відповідно позивачка правомірно звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Дане рішення було прийнято судом на підставі положень ст.. 10 ЦПК України, де, зокрема, зазначено, що:

Ч. 1, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Ч. 2, - Сторони, та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості;

Ч. 3, - кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ч. 4, - суд сприяє всебічному і повному з»ясуванн. обставин справи: роз»ясніє особам, які беруть участь у справі, їх права та обов»язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В даному випадку суд від себе особисто наголошує на тій обставині, що він не має права вийти за межі позовних вимог, які заявлені позивачем, так як дана обставина в подальшому при вирішенні даної справи буде мати істотне значення.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Отже, що стосується підсудності, то згідно ст.. 107 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються районними, районними у містах, міськими та міськрайонними судами.

В даному випадку є виключна підсудність, так як згідно ч. 1 ст. 114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред»являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, тобто в даному випадку правила підсудності не порушено.

Далі суд буде розглядати питання процесуальних строків, зокрема, строків давності.

Так, згідно діючого законодавства, зокрема, діючого ЦПК України, особа може звернутися до суду про захист свого цивільного права або інтересу у межах відповідного строку (строку позовної давності).

Відповідно до ст. 257 ЦК України до подібних вимог установлюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Однак, як встановлено судом в судовому засіданні з пояснень сторін, зокрема позивача, з матеріалів справи, які були досліджені під час слухання справи, з моменту видачі оспорюваних свідоцтв і укладення оспорюваного договору дарування минуло більш, ніж 5 років. Причому Позивач, як згадувалося, знала про наявність даних оспорюваних документів, позаяк їх отримувала, підписувала та вчиняла інші дії, направлені на набуття і відчуження свого майнового права на житловий будинок.

У зв'язку із цим, Позивач мала змогу пред'явити позов в межах 3-річного строку позовної давності, проте цього не зробила. Тому суд вважає, що Позивач без будь-яких на те поважних причин пропустила строк позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, в силу ч. 4 ст. 267 ЦПК України є підставою для відмови у позові.

Крім того, як наголошувалося вище в мотивувальній частині рішення, рішення суду приймається на підставі норм діючого ЦПК України, зокрема, суд наголошує на положенні ч. 1 ст.. 11 ЦПК України, «Диспозитивність цивільного судочинства», згідно з яким суд не має права вийти за межі заявлених позовних вимог, а як вбачається з прохальної частини позовної заяви від 02.12.2009 року, вх. № 9956 позивачка взагалі не ставить питання про поновлення строків позовної давності для подання позовної заяви.

Що ж стосується застосування норм матеріального права, то суд зазначає слідуюче.

Відповідно, що стосується інших позовних вимог, то суд не згоден з ними на слідуючих підставах.

Що ж стосується позовних вимог, то суд вважає наступне.

Відносно скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, який розташовано по вул.. І. Зими. 9, виданого 01 квітня 2004 року Гребенівською сільською радою Кагарлицького району Київської області ОСОБА_9, то суд пояснює наступне..

01 квітня 2004 року за підписом голови Гребенівської сільської ради ОСОБА_11 на ім'я ОСОБА_9, який помер ще 29 грудня 2001 року видається свідоцтво про право власності на нерухоме майно, відповідно до якого ОСОБА_9 належить житловий будинок по вул. Івана Зими,9 в с. Гребені Кагарлицького району загальною площею 74,8 кв. м. і житловою площею 42,0 кв. м. Копія цього свідоцтва знаходиться в матеріалах справи.

26 квітня 2004 року за реєстраційним номером 5322009 вказане домоволодіння зареєстровані в Кагарлицькому БТІ за номером 129 в книзі №1.

Відповідно положень п.п. ап.6.1 Тимчасового положення «Про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно», затвердженого Міністерством юстиції України за № 7/5 від 07 лютого 2002 року оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності акту про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки. Тобто органі місцевого самоврядування видають свідоцтво про право власності на нерухоме майно фізичним особам, яким належить таке майно.

На замовлення відповідача, видаючи вищезазначені документи, Гребенівська сільська рада в особі голови сільради ОСОБА_11 порушив норму ст. 25 ЦК України.

Відповідно вказаної норми права цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті.

Не може померла людина через більш чим два роки після її смерті мати цивільну правоздатність і не може бути суб'єктом цивільно-правових відносин.

Право власності, - це право мати цивільну правоздатність. Права власності фізичної особи, відповідно до норми п. 11 ч.1 ст. 346 ЦК України, припиняється з припиненням юридичної особи и смертю власника. Права власності ОСОБА_9 припинилось з його смертю 27 грудня 2001 року. 01 "квітня 2004 року Гребенівська сільська рада немала право видавати свідоцтво про право власності на ОСОБА_9, оскільки таки свідоцтва, відповідно вказаних норм права, видаються живим на день видачі фізичним особам.

Як вважає суд, і це є його внутрішнє переконання, головною метою даного позову є визнання недійсним договору дарування, укладеного між Відповідачем і Позивачем 29.05.2004 року, за яким Відповідач за доброї волі й бажання матері отримав одноосібно спірний житловий будинок у приватну власність.

Матір Відповідача. знаходячись під впливом своєї доньки - ОСОБА_4 і її сім'ї та проживаючи у цій сім'ї з 2008 року, а також маючи достатньо літній вік (87 років), раптом змінила своє ставлення до розподілу нерухомого майна, яке перебувало в її власності. А тому, шляхом подання позову не стільки покійна матір, скільки сестра зі своєю родиною (так представником інтересів Позивача виступає онука Позивача - ОСОБА_8М.), намагаються повернути назад до матері згаданий житловий будинок і від неї одержати його у свою власність шляхом складання заповіту від 31.05.2010 р.

28.12.2001 року помер батько Відповідача і відповідно чоловік Позивача -ОСОБА_9. Після його смерті залишилося у спадок майно - житловий будинок № 9 по вул. Івана Зими у с. Гребені Кагарлицького району Київської області. Даний будинок був побудований батьком Відповідача господарським способом приблизно у 1966 році і числився за ним у погосподарських книгах Гребенівської сільської ради. Проте, правовстановлюючих документів на житловий будинок в розумінні діючих на той час підзаконних актів, а саме: Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 13.12.95 р. N 56 і зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 19.01.96 р. N 31/1056 чи Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.98 р. N 121 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26.06.98 р. за N 399/2839, ОСОБА_9 на руки видано не було. Тому спадщина у вигляді житлового будинку, що відкрилася після смерті батька Відповідача, не була зареєстрована в органах БТІ, які згідно із законодавством здійснюють реєстрацію прав власності на об'єкти нерухомого майна.

Як встановлено судом в судовому засіданні з показів сторін, весною 2004 року після розмови у сімейному колі за участю покійної матері (Позивача), Відповідача і його рідної сестри ОСОБА_4 принципово було вирішено оформити документи на житловий будинок на матір й надалі матір мала подарувати його Відповідачу. Але оскільки даний будинок, як вже зазначалося вище, числився за померлим батьком Відповідача, то спочатку необхідно було отримати на нього свідоцтво про право власності, а потім визначити частку спільного майна, належного дружині померлого, тобто Позивачу.

Орган місцевого самоврядування - Гребенівська сільська рада, як зазвичай це робилося за усталеною практикою майже в усіх населених пунктах України. 01.04.2004 року видала матері Відповідача (Позивачу) документ (свідоцтво) про право власності на нерухоме майно (згаданий житловий будинок) на ім'я померлого її чоловіка - ОСОБА_9, який цієї ж дати Позивачем було зареєстровано в Кагарлицькому БТІ за реєстром № 129 кн. 1.

В даному випадку суд вбачає суттєве порушення діючого законодавства з боку Гребенівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, чому і прийшов до висновку щодо скасування рішення вищевказаної сесії щодо оформлення права власності на спірне майно.

ОСОБА_13 Позивач в ОСОБА_6 міській державній нотаріальній конторі 17.04.2004 року одержала свідоцтво про право власності на 1/2 частину житлового будинку у спільному майні подружжя (у реєстрі за № 1469), а також свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку (у реєстрі № 1472). як спадкоємець, який в порядку п. 2 ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу УРСР (1963 року) прийняв спадщину після смерті свого чоловіка - ОСОБА_9 Після цього зазначені свідоцтва були 26.04.2004 р. зареєстровані в Кагарлицькому БТІ за реєстром № 129 кн. 1.

Таким чином, 26.04.2004 року Позивач одноособово мала у своїй приватній власності житловий будинок й вправі була розпорядитися ним на власний розсуд. Будь-яких перешкод у реалізації цього права їй ніхто не чинив, у тому числі й Відповідач.

29.05.2004 року Позивач подарувала йому житловий будинок, уклавши з Відповідачем договір дарування, посвідчений ОСОБА_6 державною нотаріальною конторою за реєстром № 2103 та зареєстрований 26.07.2004 року у Кагарлицькому БТІ за реєстром № 129 в кн. 1.

Процесом оформлення документів на житловий будинок, що відбувався у 2004 році, займалася Позивач разом з Відповідачем, а тому вона знала і повністю розуміла значення вчинюваних дій, як-то щодо отримання свідоцтва про право власності на померлого чоловіка чи-то щодо отримання свідоцтв про право власності на 1/2 частини житлового будинку у спільному майні подружжя і про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку після смерті чоловіка чи-то укладення договору дарування житлового будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. А відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України, у т.ч. шляхом визнання права, визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Отже, як вбачається із наведених вище норм матеріального та процесуального права особа вправі звернутися до суду у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів.

У даному разі видача 01.04.2004 року Гребенівською сільською радою свідоцтва про право власності на житловий будинок на померлого ОСОБА_9 порушила майнові права позивача ОСОБА_7 і в подальшому впливає на подальшу їх реалізацію нею.

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 01.12.2004 року N 18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що с самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Згідно з ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Отже, обов'язковою умовою для визнання акта недійсним с також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів особи - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Вказане вище узгоджується з п. 2 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України N 02-5/35 від 26.01.2000 р.

Згідно з ч. З ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд вважає, що позивачем у позовній заяві не були наведені обставини, які б підтверджувались достатніми доказами, які б свідчили про обгрунтованість позовних вимог.

Також суд вважає, що що Гребенівська сільська рада, видаючи оспорюване свідоцтво, порушила прав Позивача та діяла поза меж закону.

Крім того, слід зазначити, що особа може звернутися до суду про захист свого цивільного права або інтересу у межах відповідного строку (строку позовної давності), що позивачкою зроблено не було.

Під час судового засідання за клопотанням Позивача були допитані свідки, які підтвердили, що ОСОБА_7 перебувала у здоровому розумі та повністю розуміла значення своїх дій щодо укладення договору дарування житлового будинку в селі Гребені по вулиці Івана Зими під номером дев'ять.

Відповідно до Узагальнення Верховного суду України від 24.11.08 р. «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді спору про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, недійсним (встановлення нікчемності) факти його укладення, повного або часткового виконання однією зі сторін може підтверджуватися тільки письмовими доказами, якщо інше не передбачено законодавством.

Переконливим та беззаперечним письмовим доказом того, що воля покійної ОСОБА_7 повністю узгоджувалася з результатом правочину є заповіт складений 05.04.05 р., яким ОСОБА_7 заповідала все своє майно одноособово Відповідачу ОСОБА_5, тобто майже через рік після укладення нею договору дарування від 29.05.2004 р.

Крім того, 23.11.09 р. був складений ще один заповіт, яким ОСОБА_7 заповіла ОСОБА_5 та ОСОБА_4 належну їй земельну ділянку (пай) в рівних частинах, що також підтверджує відсутність будь-яких конфліктів між ОСОБА_5 та його матір'ю ОСОБА_7

Поміж іншого, Позивач у своєму позові для визнання оспорюваних свідоцтв недійсними безпідставно посилається на норми ЦК України, зокрема, ст.ст. 203, 215. що регулюють загальні положення про правочин. Свідоцтва, видані органами державної влади або/та місцевого самоврядування, не є правочинами, а розцінюються як акти ненормативного (локального) характеру, які поширюють свою дію на певне коло осіб. Тому застосування до спірних правовідносин згаданих матеріально-правових норм є помилковим.

Представник відповідача також звертає увагу суду на те, що у позовній заяві Позивач не вказує підставу, відповідно до якої він бажає визнати недійсним свідоцтва про право власності та свідоцтво про право на спадщину за законом.

Так у своїй позовній заяві Позивач посилається на ч. 1 ст. 215 ЦК України відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

казує, що згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Проте, відповідно до Узагальнення Верховного суду України від 24.11.08 р. «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. Вбачається, що до таких документів слід відносити, наприклад, рішення органів державної влади; свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку, ордер тощо).

Відповідно до п. 1.12 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно затвердженого наказам Міністерства юстиції України рішення про реєстрацію чи відмову в реєстрації прав приймає реєстратор прав власності на нерухоме майно (далі - реєстратор), що є працівником БТІ, який безпосередньо здійснює реєстрацію прав власності на нерухоме майно.

01.04.04 р. реєстратор Кагарлицького бюро технічної інвентаризації прийняв рішення про реєстрацію права власності на домоволодіння за адресою: Київська область, Кагарлицький район, с. Гребені, вул. Івана Зими, 9.

Згідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Крім того, суд вважає, що в разі незгоди Позивача з рішенням реєстратора позивач мав залучити до участі у справі у якості відповідача ОСОБА_21 бюро технічної інвентаризації чи його посадову особу та просити суд захистити його цивільне право шляхом визнання незаконним вказаного вище рішення.

Однак, Позивач не заявляв вимог, щодо визнання незаконним рішення реєстратора Кагарлицького бюро технічної інвентаризації про реєстрацію права власності на домоволодіння за адресою: Київська область, Кагарлицький район, с. Гребені, вул. Івана Зими, 9, а тому суд не може вийти за межі вимог заявлених Позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Крім того, суд зазначає, що згідно п. 26 ППВС України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів не дійсними, - нотаріуси, що посвідчували право чини, залучаються до участі в справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує не дійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса

Суд ще раз наголошує, що до справи не залучався орган, який здійснив безпосередньо оформлення та реєстрацію свідоцтва про право власності на ОСОБА_9 - ОСОБА_21 бюро технічної інвентаризації, питання про скасування реєстрації права власності за померлим - ще одного юридичного факту, що потіг за собою видачу свідоцтв про право власності та про право на спадщину спадкоємцю ОСОБА_7 не вирішувалося, тобто не всі юридичні дії, які привели до видачі правовстановлювальних документів на їм "я ОСОБА_9 Позивач має намір визнати недійсними чи скасувати?!

В позові не обгрунтовано, які права та інтереси Позивача порушені при видачі їй свідоцтв про право власності та про право на спадщину та не зазначається, які необхідно застосувати наслідки при визнанні їх недійсними.

Судом встановлено, що при укладенні договору дарування на ім"я ОСОБА_5 Позивач розумів значення своїх дій, керував ними. Про вчинений договір дарування було відомо як Позивачу, так і ОСОБА_4 і її сім'ї, свідкам -сусідам, фактично з часу посвідчення договору - з 2004 року. Але позов пред "являється тільки у 2009 році, після закінчення терміну позовної давності і питання про поновлення пропущеного строку не вирішувалося.

Суд ще раз наголошує на тій обставині, що відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, з огляду на вищевикладене, вимоги Позивача є безпідставними й необгрунтованими, а тому в позові слід відмовити.

Що стосується судових витрат, то суд приходить до висновку щодо стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_5, Гребенівської сільської ради Кагарлицького району Київської області ОСОБА_6 міської державної нотаріальної контори Київської області на користь ОСОБА_4 8 грн. 50 коп сплаченого державного мита та 37 грн. сплачених коштів за інформаційно технічне забезпечення розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.. 215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Гребенівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, ОСОБА_6 міської державної нотаріальної контори Київської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності, свідоцтва про право на спадщину за законом та договором дарування житлового будинку, - задовольнити частково.

Визнати не дійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок, який розташовано по вул.. І. Зими. 9, видане 01 квітня 2004 року Гребенівською сільською радою Кагарлицького району Київської області ОСОБА_9.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_5, Гребенівської сільської ради Кагарлицького району Київської області ОСОБА_6 міської державної нотаріальної контори Київської області на користь ОСОБА_4 8 грн. 50 коп сплаченого державного мита та 37 грн. сплачених коштів за інформаційно технічне забезпечення розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ч. 1 ст.223 ЦПК України.

Суддя: О.В. Закаблук