Справа № 2-2685/11
РІШЕННЯ

Іменем України

19.09.2011 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючого судді Медвідь Н.О.

при секретарі Гузь А.В.

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 Володимира до ОСОБА_2 Ен, ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним, визнання договору купівлі-продажу, визнання земельних ділянок спільним майном подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 Ен, ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним, визнання договору купівлі-продажу, визнання земельних ділянок спільним майном подружжя посилаючись на те, що 01 серпня 1989 року між сторонами було укладено шлюб. Під час перебування в шлюбі, а саме в 2006 році, ним та відповідачкою було прийнято спільне рішення про надання відповідачу коштів в сумі 140 000 доларів США для придбання останнім земельних ділянок в с. Лісники, Києво - Святошинського району Київської області. На підтвердження даного факту самим відповідачем ОСОБА_3 17 травня 2006 року було дано розписку, в якій відповідач засвідчив, що отримав кошти в сумі 140 тис. доларів США для придбання спірних земельних ділянок В розписці зазначено, що 07 квітня 2006 року у присутності ОСОБА_1 ОСОБА_3 придбав ці два наділи. Крім цього зазначено, що вказані земельні ділянки у випадку, якщо з ОСОБА_3Б щось трапиться, не можуть відійти його родині, ні співмешканці Відповідач ОСОБА_3 гарантував, що не буде використовувати землю у власних цілях, як заставу у банки або в іншій спосіб. Після цього, 01 квітня 2010 року, спірні земельні ділянки, були подаровані відповідачем ОСОБА_3Б відповідачці ОСОБА_2, про що свідчать договори дарування земельних ділянок. Також зазначив, що спірні земельні ділянки були придбані відповідачем ОСОБА_3 за їхні спільні кошти.

Враховуючи факт боргу відповідачки перед позивачем та відповідачем в розмірі 140 тис. доларів США, а також з огляду на погашення даного боргу шляхом дарування земельних ділянок, вважає, що договори дарування земельних ділянок, укладені між відповідачами насправді мали відплатний характер, оскільки такими договорами дарування було погашено борг відповідача ОСОБА_3 в розмірі 140 000 $. Тому вважає договори дарування земельних ділянок удаваним правочином, оскільки вони вчинені сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили - договору купівлі - продажу.

Станом на 01 квітня 2010 року, тобто на момент укладення договорів дарування земельних ділянок позивач і відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі, тому вважає спірні земельні ділянки спільною сумісною власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Тому просив визнати договір дарування земельної ділянки площею 0,1235 га, розташованої в с Лісники, Києво - Святошинського району Київської області по вул. Високий Замок, 14 за кадастровим номером :01:008:0172 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Ен; 01 квітня 2010 року - удаваним правочином. Визнати договір дарування земельної ділянки площею 0,1190 га, розташованої в с Лісники, Києво - Святошинського району Київської області по вул. Високий Замок, 16 за кадастровим номером :01:008:0195 укладений між відповідачами від 01 квітня 2010 року - удаваним правочином. Визнати, що 01 квітня 2010 року між відповідачами був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1235 га розташованої в с Лісники, Києво - Святошинського району Київської області по вул. Високий Замок, 14 за кадастровим номера :01:008:0172. А також договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1190 га розташованої в с Лісники, Києво - Святошинського району Київської області по вул. Високий Замок, 16 за кадастровим номером: :01:008:0195. Визнати спірні земельні ділянки, об'єктом права спільної сумісної власною подружжя ОСОБА_1 Володимира та ОСОБА_2 Енн. Судові витрати по справі покласти на відповідачів.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав.

Представники відповідачки ОСОБА_2 позов не визнали , посилаючись на те, що вимоги не виповідають чинному законодавству України, оскільки основною ознакою, яка є необхідною для визнання правочину удаваним є воля обох сторін такого договору на приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Позивач повинен довести наявність умислу та волі відповідачів на укладення договорів купівлі продажу, а не договорів дарування земельних ділянок.

В той же час, наявні матеріали справи свідчать про той факт, що єдиним доказом, на який посилається позивач, як на підставу своїх вимог, є розписка відповідача ОСОБА_3 від 17.05.2006р, адресована позивачу.

Відповідно до вказаної розписки відповідач зазначає, що отримав від позивача та відповідачки кошти сумою 140 000 дол. США на придбання земельних ділянок, які 7 квітня 2006 року він і придбав. Вказана розписка не може бути доказом того, що відповідачі мали намір укласти договір купівлі-продажу оспорюваних земельних ділянок. Розписка відповідача від 17.05.2006р. адресована позивачу, який не є стороною договорів дарування земельних ділянок;розписка не містить інформації або зобов'язання відповідача здійснити відчуження у будь-який спосіб земельних ділянок відповідачці;розписка не містить інформації щодо наміру відповідача взагалі здійснити в майбутньому відчуження земельних ділянок;на момент складання даної розписки відповідачка, взагалі, знаходилась поза межами України. Договори дарування земельних ділянок від 01.04.2010р. укладені між відповідачами майже через 4 роки після придбання земельних ділянок відповідачем ОСОБА_3Б Окрім надання відповідачу позики, відповідачка, укладаючи договір купівлі-продажу, повинна була ще раз передати відповідачу суму у розмірі 140 000 дол. США. Тобто , договір купівлі-продажу не погашав зобов'язання відповідача перед відповідачкою та позивачем. В той же час, вартість земельної ділянки від 11 березня 2010 року. відповідно до висновків про оцінку земельних ділянок, які були проведені оцінювачем - ФОП ОСОБА_4, грошова оцінка земельних ділянок, які на той час належали відповідачу склала 44 077,38 доларів США, що є значно менше ніж 140 000 доларів США, на 95 922,62 доларів США.Позивачем ані у тексті позовної заяви, ані будь-якими допустимими та належними доказами не доведено намір відповідачів укласти договір купівлі-продажу.

Договори дарування земельних ділянок від 01 квітня 2010р. не можуть бути визнані договорами купівлі-продажу, оскільки не містять істотних умов договору купівлі-продажу.Договори дарування земельних ділянок від 01 квітня 2010р. посвідчені нотаріально. Тому вважають, що сторонами при укладанні договорів дарування були додержані та виконані всі необхідні умови, які передбачені чинним законодавством для даного виду договору.

Також зазначають, що відповідач був другом сім'ї відповідачки та позивача більше 20 років, і на момент дарування спірних земельних ділянок відповідачу, а саме - 11 квітня 2010, достеменно було відомо, що відповідачка та позивач не проживають спільно вже близько місяця та мають намір розлучитися, тому укладаючи вказані договори дарування Відповідач мав на меті укласти саме договори дарування і жодним чином не мав наміру приховувати будь-який інший правочин. Більше того, бажання відповідача здійснити саме правочини дарування було викликано, в першу чергу, повагою та вдячністю до відповідачки , яка підтримувала його як митця. Таким чином й вимоги позивача щодо визнання земельних ділянок спільною власністю подружжя відповідачки та позивача не підлягають задоволенню.

Відповідач ОСОБА_3 позов визнав.

Суд вислухавши осіб, які приймають участь в справі, вивчивши матеріали справи, в позові відмовляє з таких підстав:

Судом встановлено, що 01 серпня 1989 року між громадянином США ОСОБА_1 Володимиром та громадянкою США ОСОБА_2 Енн було укладено шлюб, якій зареєстрований та засвідчений секретарем округу ОСОБА_5, штат Іллінойс, ОСОБА_6 Кінгом, про що було видано свідоцтво про шлюб. 06 серпня 1989 року.

Як пояснив представник позивача під час перебування в шлюбі, а саме в 2006 році, позивачем та відповідачкою було прийнято спільне рішення про надання відповідачу коштів в сумі 140 000 доларів США для придбання останнім земельних ділянок в с. Лісники, Києво - Святошинського району Київської області. ОСОБА_3 17 травня 2006 року було дано ОСОБА_1 розписку, в якій . засвідчив, що отримав кошти в сумі 140 тис. доларів США від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для придбання спірних земельних ділянок. Після цього, 01 квітня 2010 року, спірні земельні ділянки, були подаровані ОСОБА_3Б відповідачки , про що свідчать договори дарування земельної ділянки серії ВММ №180728 та серії ВММ №180729, посвідчені нотаріусом Києво - Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_7 Договори дарування земельних ділянок, укладені між відповідачами насправді мали відплатний характер тому , вважає їх удаваним правочином, оскільки вони вчинені сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили - договору купівлі - продажу. Але доводи позивача суд вважає надуманими, такими, що не виповідають чинному законодавству.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як роз»яснив Пленум Верховного суду України в своїй постанові п. 25 № 9 від 06.11.2009 року за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. що суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином.

При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж: ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між: ними встановлюються інші правовідносини. Отже, виходячи з викладеного, основною ознакою, яка є необхідною для визнання правочину удаваним є воля обох сторін такого договору на приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, тобто особа, яка вимагає визнання правочину недійсним, який укладено з метою приховати інший правочин, повинна довести, що правочин укладений з такою метою, позивач повинен довести наявність умислу та волі відповідачів укласти договори купівлі продажу, а не договорів дарування земельних ділянок. Єдиним доказом, на який посилається позивач, як на підставу своїх вимог, є розписка відповідача ОСОБА_3 від 17.05.2006р проте, як вбачається з цієї розписки відповідач ОСОБА_3 зазначає, що отримав від позивача та відповідача ОСОБА_2 кошти сумою 140 000 дол. США на придбання земельних ділянок, але розписка не може бути доказом того, що відповідачі мали намір укласти договір купівлі-продажу спірних земельних ділянок, розписка . не є належним доказом на підтвердження наміру відповідачів укласти договір купівлі-продажу земельних ділянок, оскільки позивач не є стороною договорів дарування земельних ділянок; розписка не містить інформації або зобов'язання ОСОБА_3 здійснити відчуження у будь-який спосіб земельних ділянок ОСОБА_2 ; розписка не містить інформації щодо наміру відповідача ОСОБА_3 взагалі здійснити в майбутньому відчуження земельних ділянок; Отже, розписка, на яку посилається позивач як на єдину підставу визнання договорів дарування земельних ділянок від 01 квітня 2010р. удаваними та визнання їх договорами купівлі-продажу, не може бути належним доказом удаваності договорів дарування, оскільки не доводить факту укладання між відповідачами удаваного правочину. Також посилання позивача що договори дарування земельних ділянок, укладені між відповідачами насправді мали відплатний характер, оскільки такими договорами дарування було погашено борг відповідача у розмірі 140 000, гр..тому вони є удаваним правочином, що насправді вони вчинили договір купівлі-продажу є необґрунтованими, оскільки єдиним доказом, на які посилається позивач це розписка ОСОБА_3 від 17.05.2006р., але єдине що доводить розписка - це факт існування боргових зобов'язань ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 та Позивачем.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тобто , виходячи з наведених положень ЦК України, розписка від 17.05.2006р. є доказом передання позичальнику позикодавцями визначеної грошової суми. При цьому, в силу положень ст. 1046 ЦК України, позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Тобто чинне законодавство чітко визначає умови виконання даного виду грошового зобов'язання, а саме - повернення позикодавцеві такої ж суми грошових коштів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з викладеного, грошове зобов'язання у формі позики не може бути визнано за рахунок іншого зобов'язання, а саме - договору купівлі-продажу, оскільки договір купівлі-продажу передбачає, що одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином , згідно діючому законодавству для визнання правочину удаваним необхідно довести, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їхні дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Крім цього позивачем в судовому засіданні не доведено намір відповідачів укласти договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.І ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цивільних прав.

Таким чином, для визнання договорів дарування земельних ділянок від 01 квітня 2010р. договорами купівлі-продажу, позивач повинен був довести , що відповідачі не лише мали намір укласти договори купівлі-продажу, але й повинен був довести, що сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах договорів купівлі-продажу, а саме - щодо предмета, ціни тощо.

Отже, договори дарування земельних ділянок від 01 квітня 2010р. не можуть бути визнані договорами купівлі-продажу, оскільки не містять істотних умов договору купівлі-продажу, а позивач, в свою чергу, не надав суду жодних доказів на обґрунтування цієї обставини.. Більше того, відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до п. 1.1. договорів зазначено, що відповідач ОСОБА_3 передає безоплатно ОСОБА_2 спірні земельні ділянки. Розділ 4 договорів дарування, в свою чергу, не містить будь-якого обов'язку відповідача ОСОБА_2 здійснити будь-яку дію майнового або немайнового характеру.

Таким чином, виходячи з викладеного, сторонами при укладанні договорів дарування були додержані та виконані всі необхідні умови, які передбачені чинним законодавством для даного виду договору.

Таким чином, укладаючи оспорювані договори дарування відповідач ОСОБА_3 мав на меті укласти саме договори дарування і жодним чином не мав наміру приховувати будь-який інший правочин.

Щодо позовних вимог визнання земельних ділянок спільною власністю подружжя, суд також вважає їх необґрунтованими

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, поміж іншого, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Враховуючи положення ст.. 57 СК України та роз»яснення Пленуму Верховного Суду України в ч. 2 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р.: набуті відповідачкою на підставі договорів дарування спірні земельні ділянки, входять до особистої приватної власності її.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень

Представник позивача не довів тих обставин на які посилався як на підставу вимог позивача не надав докази в обґрунтування вимог його не спростував тих обставин на які посилалися представники відповідача ОСОБА_2 в обґрунтування своїх заперечень, що є його обов»язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.. 10 ЦПК України . При цьому суд створив всі умови для змагального процесу , роз»яснював представнику позивача його права та обов»язки.

Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про не обґрунтованість та недоведеність вимог позивачів, оскільки вони не відповідають вимогам ст.57-59 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 235, 526, 626, 638, 656, 717, 719, 1046, 1047 ЦК України, ст.. 57 СК України, ст..ст. 10, 11, 209, 212-214, 215, ЦПК, суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 Володимира до ОСОБА_2 Ен, ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним, визнання договору купівлі-продажу, визнання земельних ділянок спільним майном подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення .

Суддя: