Новоодеський районний суд Миколаївської області
Справа №2-43/2011р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

31 січня 2011 року

Новоодеський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Гажі О.П.

при секретарі Шведовій Я.О.

з участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нова Одеса справу за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованої заробітної плати, компенсації за затримку розрахунку при звільнені, їх індексації та відшкодування моральної шкоди із зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обовязків, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 19.08.2010 року звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованої заробітної плати, компенсації за затримки розрахунку при звільнені, їх компенсації та відшкодування моральної шкоди.

В своєму позові ОСОБА_3 зазначив, що він працював водієм вантажного автомобіля у відповідача ПП ОСОБА_2 по контракту з 14 січня 2009 року по 01 липня 2009 року з посадовим окладом 620 гривень на місяць. За усною домовленістю з відповідачем оплата його праці повинна була складати 0,35 грн. за один кілометр шляху. Зазначив, що відповідач не виплачував йому заробітну плату, внаслідок чого він припинив свою роботу у відповідача. Посилаючись на те, що відповідач добровільно на його неодноразові звернення відмовився виплатити йому заборговану заробітну плату і розрахункові, позивач, обґрунтовуючи свої вимоги по заборгованій зарплаті і заподіяній з вини відповідача моральній шкоді, просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборговану заробітну плату за період з січня 2009 року по червень 2009 року включно в сумі 11528,65 грн., середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 23057,28 грн., а разом з урахуванням інфляції 37365,43 грн. та 4000 гривень в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Відповідач ПП ОСОБА_2 до початку розгляду справи по суті звернувся із зустрічним позовом до позивача ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обовязків.

В обгрунтування зустрічних позовних вимог ПП ОСОБА_2, не заперечуючи, а підтверджуючи факт трудових відносин з позивачем, але посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_3 трудових обовязків, заподіяння ним матеріальної шкоди, внаслідок перевитрати паливо-мастильних матеріалів і відмову відшкодувати цю шкоду в добровільному порядку, просив суд, на підставі ст.ст.130,134 КЗпП України, стягнути з ОСОБА_3 в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди суму в розмірі 15341,09 гривень.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов ОСОБА_3 Посилаючись на викладені в позові обставини, просили суд позов задовольнити в повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги ПП ОСОБА_2 не визнали. Посилаючись на безпідставність зустрічних позовних вимог, недоведеність вини ОСОБА_3 в розтраті і перевитратах паливно-мастильних матеріалів, пропущення ОСОБА_2 строків звернення до суду за захистом порушених прав, передбачених ст.233 КЗпП України, представник позивача просив суд в задоволені зустрічних позовних вимог відмовити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позову ОСОБА_3 не визнали. В обґрунтування своїх заперечень проти позову ОСОБА_3 зазначили, що вимоги позивача про нарахування заробітної плати по 0,35 грн. за кожний кілометр шляху безпідставні. Посилаючись на виплату позивачу заробітної плати в повному обсязі,

відсутність її заборгованості та відмову позивача, як матеріально-відповідальної особи, в добровільному порядку погасити шкоду за перевитрату паливно-мастильних матеріалів, відповідач та його представник просили суд відмовити позивачу в задоволені позову та задовольнити зустрічний позов.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, проаналізувавши та оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 до ПП ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов ПП ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задоволенню не підлягає. Цей висновок суду ґрунтується на наступному:

Як вбачається з досліджених в судовому засіданні обставин справи, позивач ОСОБА_3 дійсно з 14.01.2009 року по 01.07.2009 року працював у відповідача ПП ОСОБА_2 водієм вантажного автомобіля по трудовому договору (контракту) від 14.01.2009 року, з посадовим окладом 620 гривень в місяць.

Відповідач в порушення вимог ст.24-1 КЗпП України не зареєстрував трудовий контракт у державній службі зайнятості.

Факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем, на що він посилається в своїх вимогах у зазначені ним строки, не заперечується самим відповідачем і підтверджується, крім його особистих пояснень, зазначенням цих обставин і в зустрічних позовних вимогах.

Відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач та його представник в судовому засіданні не надали доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а саме того, що оплата праці позивача за усною домовленістю з відповідачем нараховувалася йому по 0,35 грн. за кожний кілометр шляху.

Як вбачається з письмового контракту заробітна плата позивача складала 620 гривень в місяць.

Законом України «Про державний бюджет на 2009 рік» встановлено, що мінімальний розмір заробітної плати з 01 січня 2009 року складає 605 гривень, а з 01 квітня 2009 року 625 гривень.

Тому виходячи з умов трудового договору, укладеного між сторонами, розмір заробітної плати позивача повинен був складати за період з січня 2009 року по 01 квітня 2009 року, відповідно до розміру викладеного в контракті, тобто 620 гривень, а з 01 квітня 2009 року не нижче, ніж визначений законом мінімальний розмір заробітної плати, тобто 625 гривень в місяць.

З урахуванням особливостей трудового контракту, середньоденний заробіток позивача за період з січня по квітень 2009 року включно складав 20,66 гривні. (620грн.: 30 днів), а з 01 квітня 2009 року по 01 липня 2009 року розмір його середньоденного заробітку складав 20,83 гривні(625 грн. : 30 днів).

Середньомісячний заробіток позивача складав 622,5 гривні ( 3 міс. х 620грн. + 3 міс. по 625 грн. : 6 міс.).

З обставин справи, зокрема з пояснень позивача, вбачається, що він не отримував заробітної плати у відповідача за відпрацьований період часу, а відповідач в судовому засіданні не надав доказів в підтвердження того, що ним була виплачена заробітна плата позивачу в повному обсязі відповідно до вимог чинного законодавства.

Не надано відповідачем і доказів того, що він здійснив повний розрахунок з позивачем при звільнені з роботи.

Згідно з вимогами ст.ст.115-117 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися працівникам регулярно, а в день звільнення з роботи відповідач повинен був провести повний розрахунок з позивачем і письмово повідомити його про нараховані суми до виплати, але цього не зробив.

Відповідач у відповідності до ст.117 КЗпП України повинен нести відповідальність за затримку розрахунку при звільнені і виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з обставин справи розмір невиплаченої і заборгованої заробітної плати позивача за період з 14 січня 2009 року по червень 2009 року включно повинен складати 3466,22 гривні, з яких за 17 днів січня 2009 року ( з 14 по 31 січня) - 351,22 грн., лютий 2009 року -620 грн., березень 2009 року -620 грн., квітень 2009 року 625 грн., травень 2009 року 625 гривень, червень 2009 року 625 гривень.

Відповідач в порушення ст.115 КЗпП України не виплачував позивачу у визначені законом строки заробітну плату, внаслідок чого за відпрацьований позивачем робочий час з 14 січня 2009 року по червень 2009 року включно заборгував йому заробітну плату в загальному розмірі 3466,22 гривні.

Відповідач в судовому засіданні надав суду довідку про нараховану позивачу заробітну плату за період з січня 2009 року по липень 2010 року, загальна сума якої, згідно цієї довідки складає 4337 гривень.

Тому суд, з урахуванням визнаного відповідачем розміру нарахованої заробітної плати в сумі 4337 гривень, приймаючи до уваги те, що ним не надано доказів виплати цієї заробітної плати позивачу, приходить до висновку, що відповідач в порушення ст.115 КЗпП України заборгував позивачу заробітну плату в сумі 4337 гривень за відпрацьований період часу з січня 2009 року по липень 2010 року, як вказано в довідці відповідача.

В судовому засіданні також встановлено, що час затримки виплати заробітної плати позивачу за період з 01 липня 2009 року по 01 липня 2010 року складає 12 місяців.

Тому, з урахуванням положень ст.117 КЗпП України, відповідач, з вини якого не було виплачено належні позивачу (працівникові) суми у строки, передбачені ст.116 КЗпП України, повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та з урахуванням визначеного розміру посадового окладу і позовних вимог в загальному розмірі 7470 гривень (середньомісячна заробітна плата 622,5 грн. х 12 міс.).

Загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем по невиплаченій заробітній платі і заборгованості за час затримки її виплати буде складати 11807 гривень (4337 грн. заборгованої зарплати + 7470 грн. заборгованості за затримку її виплати).

У відповідності до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», згідно з затвердженим порядком проведення цієї індексації заборгованість з виплати вищевказаних сум в розмірі 11807 грн. підлягає індексації відповідно до рівня інфляції.

З урахуванням індексів інфляції за період з липня по грудень 2009 року та за період 2010 року сума індексації, що підлягає нарахуванню , в звязку з інфляцію повинна складати 1037,72 гривень (11807грн. х 0,994 х 1,005 х 1,005 х 1,012 х 1,012 х 1,009 х 1,024 х 1,022 х 1,007 = 12844,72грн. 11807 грн. заборгованості).

Загальна заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі і затримки її виплати з урахуванням індексу інфляції буде складати 12844,72 гривень

Враховуючи, що відповідач порушив трудове законодавство, не виплачував позивачу у визначені законом строки його заробітну плату, не провів своєчасно розрахунок при звільнені, відмовився в добровільному порядку виплати позивачу передбачені законодавством виплати, позивач вимушений був витрачати додаткові зусилля для організації свого життя, зазнав нервових переживань і душевних страждань.

Враховуючи характер і обставини спірних правовідносин, ступінь вини відповідача та характер і глибину душевних, нервових переживань позивача, а також враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що заподіяна відповідачем моральна шкода позивачу повинна бути відшкодована згідно з його позовними вимогами у грошовому еквіваленті, а достатньою компенсацією такої моральної шкоди буде сума в розмірі 1250 гривень ( двох середньомісячних окладів на час звільнення з роботи 625 грн.).

Зустрічні позовні вимоги ПП ОСОБА_2 до ОСОБА_3 являються безпідставними і задоволенню не підлягають, так як не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і в порушення ст.ст.10,60 ЦПК України не доведені відповідачем належними і допустимими доказами.

Зокрема, суд зазначає, що відповідач не довів вини позивача в перевитраті ним паливно-мастильних матеріалів і заподіянні матеріальної шкоди на суму 15341,09 гривень.

Підставами і умовами матеріальної відповідальності працівників, відповідно до ст.130 КЗпП України, на яку як на підставу свого зустрічного позову посилається відповідач, є тільки пряма дійсна шкода і лише в порядку і в межах, передбачених чинним законодавством і тільки коли така шкода заподіяна винними протиправними діями працівника.

Обовязкових підстав і умов такої відповідальності позивача в судовому засіданні не встановлено і відповідачем не доведено обставин викладених в його зустрічному позові.

Доказів, в тому числі документів, щоб підтверджували зустрічні позовні вимоги, доводили б відповідальність позивача за заподіяну з його вини матеріальну шкоду в розмірі позовних вимог в судовому засіданні відповідач не надав, хоча такий обовязок доказування, відповідно до вимог 138 КзПП України, ст.ст.10,60 ЦПК України в даному випадку покладено на відповідача.

Дослідженні в судовому засіданні обставини справи стверджують те, що акти перевитрати паливно-мастильних матеріалів відразу ж і належним чином не складались, умови і причини такої перевитрати пального, якщо вона і була не вияснялись, вина в цьому позивача не доводилась, наказів, розпоряджень власника з цих обставин щодо покриття нестачі не видавалось.

Проведена дослідча перевірка працівниками правоохоронних органів з цього приводу по заяві ПП ОСОБА_2 щодо нестачі паливно-мастильних матеріалів з боку ОСОБА_3 не мала позитивних наслідків, а тому постановою Корабельного РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області від 01.12.2010 року було прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою ПП ОСОБА_4

Крім того, суд зазначає, що позивач та його представник, в своїх запереченнях проти зустрічного позову, посилаються на вимоги ст.233 КзПП України, а саме на пропуск ПП ОСОБА_4 річного строку звернення до суду за вирішенням питання про відшкодування шкоди, а також на відсутність клопотання про поновлення цього строку і відсутність поважних причин для його поновлення.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати по справі, а саме: державне мито в розмірі 1% від суми присуджених до виплати коштів по заборгованій заробітній платі, що складає 128,45 грн. та плюс 8,50 грн. мита за позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди та 120 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи на користь держави в особі ТУ ДСА в Миколаївській області.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 179,212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до приватного підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованої заробітної плати, компенсації за затримку розрахунку при звільнені, їх індексації та відшкодування моральної шкоди, - задовольнити частково, а в задоволені зустрічного позову приватного підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обовязків відмовити.

Стягнути з приватного підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 4337 ( чотири тисячі триста тридцять сім) гривень заборгованої заробітної плати, 7470 ( сім тисяч чотириста сімдесят) гривень компенсації за затримку розрахунку при звільнені, 1037,72 ( одну тисячу тридцять сім грн. 72 коп.) гривень індексації за затримку проведення розрахунку та 1250 (одну тисячу двісті пятдесят)гривень в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, а всього стягнути 14094,72 гривні.

В задоволені іншої частини позову відмовити.

Стягнути з ПП Меделяна ОСОБА_5 на користь держави державне мито в загальній сумі 136,95 гривень та 120 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Новоодеський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги, яка подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, що були відсутні при оголошені рішення протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Головуючий: