Дніпровський районний суд м.Дніпродзержинська
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2011 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська

Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Байбари Г.А.,

при секретарі Волошиній О.М.,

за участю позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпродзержинську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 з позовом, в якому просить визнати причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними та визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини за законом, що відкрилася 15 березня 2002 року після смерті ОСОБА_4.

В обґрунтування позову зазначив, що 15.03.2002 року помер його батько ОСОБА_4, який проживав та був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1. Спадкоємцями за законом є він - позивач та ОСОБА_2, яка прийняла спадщину, але не дає йому письмової згоди для прийняття спадщини. В установлений законом строк спадщину він не прийняв. Причини пропуску строку прийняття спадщини за законом вважає поважними тому, що вони пов'язані з об'єктивними, непереборними і істотними труднощами для нього на вчинення цих дій.

В судовому засіданні позивач підтримував позов, надав пояснення аналогічні його обґрунтуванню та пояснив також, що після смерті батька спадкоємцями є він його мати -відповідач у справі та його старший брат ОСОБА_5. Мати і брат сказали, що вони будуть займатися оформленням спадщини. В 2006 році мати та брат запросили його до нотаріуса Третьої державної дніпродзержинської нотаріальної контори ОСОБА_6, яка роз'яснила, що він може успадкувати частку квартири АДРЕСА_1, яка була приватизована на батька, матір та на нього-позивача. Брат і мати запропонували подарити належну йому - позивачеві частину квартири братові ОСОБА_5, а взамін за це запропонували однокімнатну квартиру в м. Дніпродзержинську. Про інше спадкове майно мови не йшло. Він довіряв матері та брату, давав їм свій паспорт, а сам питаннями спадкування не займався. До 2006 року взагалі ніхто з них заяву про прийняття спадщини нотаріусу не надавав. Другий раз він був у нотаріуса ОСОБА_6, коли підписав договір дарування своєї частини квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_5, який обіцяв йому за це однокімнатну квартиру АДРЕСА_3, та в якій згодом він був зареєстрований разом з братом, і яку вони приватизували на їх обох. Після 2006 року брат говорив йому, що спадкове майно оформляється і на нього - позивача. Він позивач продовжував користуватися, як дачею, належним батькові житловим будинком і земельною ділянкою по вул. Шмідта в селі Єлизаветівка Петриківського району, приїжджаючи туди інколи, вирощуючи овочі та фрукти. В травні 2010 року, коли він знаходився в цьому будинку, туди приїхав брат з працівниками міліції і йому сказали, що він знаходиться там незаконно. Так він вперше дізнався, що йому не належить нічого із спадкового майна. Він звернувся до нотаріуса ОСОБА_6 з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлого батька, але йому в цьому було відмовлено, в зв'язку з пропуском строку, та в зв'язку з тим, що свідоцтво про право на спадщину оформлено на іншого спадкоємця, а йому було рекомендовано звернутися до суду.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала та пояснила, що її син ОСОБА_1 не проживав разом з нею та померлим батьком протягом 20 років, а проживав ІНФОРМАЦІЯ_2, де живе і до цього часу. Він не цікавився їх життям, не допомагав їм, приїздив до них один-два рази на рік. Після смерті її чоловіка ні ОСОБА_1, ні старший син ОСОБА_7 не претендували на спадщину. До нотаріуса вона звернулася тільки в 2006 році, а нотаріус запросила їх трьох спадкоємців. В березні 2006 року нотаріус роз'яснила їм, що всі вони можуть прийняти спадщину, оскільки вона постійно проживала з померлим чоловіком, ОСОБА_5 проживав разом з ними з 2000 року без реєстрації, а ОСОБА_1, хоча і не проживав, але був зареєстрований в їх квартирі. Костянтин та ОСОБА_7 сказали, що вони відмовляються від спадщини на її користь. Вони не подавали заяв про прийняття спадщини, а вона оформила спадщину на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 та на житловий будинок і земельну ділянку по вул. Шмідта в с. Єлизаветівка Петриківського району. 16.05.2006 року ОСОБА_1 подарив брату ОСОБА_5 приватизовану на нього 1/3 частину квартири АДРЕСА_4, а ОСОБА_5 прописав його в однокімнатну квартиру АДРЕСА_5, яку вони разом приватизували. ОСОБА_8 потребував від ОСОБА_5 15000 доларів, а той запропонував продати квартиру по проспекту Аношкіна, але ОСОБА_8 з цим не погодився. Після цього між ними почався конфлікт. 3.05.2010 року ОСОБА_8 приїхав до них додому, провокував сварю., погрожував, сказав, що він хазяїн будинку в селі Єлизаветівка і, що він там все пошкодить. У зв'язку з цим вони 4.05.20 [0 року визивали працівників міліції до будинку, що знаходиться в селі Єлизаветівка, який дійсне був пошкоджений ОСОБА_8. Стверджує, що позивачу ніхто не заважав прийняти спадщину після померлого батька, але він цього не зробив з власної волі.

Представник відповідача ОСОБА_3 вважає, що в задоволенні позову має бути відмовлено, оскільки позивач знав, що оформляється спадщина після смерті померлого батька, мав можливість оформити право на спадщину, але цього не зробив. У нотаріуса він не заперечував проти оформлення спадщини на матір. Вважає, що до правовідносин спадкування після померлого 15.03.2002 року ОСОБА_4 мають застосовуватися норми ЦК УРСР 1963 року.

Вислухавши пояснення сторін, представника відповідача, свідка ОСОБА_5, який дав у суді покази аналогічні поясненням відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд встановив, що 15.03.2002 року помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про його смерть (а.с.34).

Спадкоємцями першої черги його майна були його дружина ОСОБА_2 та діти: ОСОБА_1 і ОСОБА_5, з чим погоджувалися сторони у справі.

Відповідач у справі ОСОБА_2 прийняла спадщину після померлого чоловіка та їй державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 11.03.2006 року було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, а 27.02.2008 року було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами №18 по вул. Шмідта в с. Єлизаветівка та свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку розміром 0.40 га по вул. Шмідта, 18 в с. Єлизаветівка Петриківського району Дніпропетровської області (а.с. 42, 80, 82).

28.07.2010 року державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, якою відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого 15.03.2002 року ОСОБА_4 в зв'язку з тим, що пропущено строк для прийняття спадщини, відсутні документи які б підтверджували прийняття спадщини та видано свідоцтво про право на спадщину на ім'я іншого спадкоємця. Йому рекомендовано звернутися цо суду для вирішення питання по суті (а.с.11).

Позивач, посилаючись на своє незнання строків і порядку спадкування та на те, що його ввели в оману мати, брат і державний нотаріус, на підставі ст. 1272 ЦК України, просить суд визнати причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними та визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини за законом, що відкрилася 15 березня 2002 року після смерті ОСОБА_4.

В пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Відповідно п. 24 Зашаченої Постанови, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом.

Право на спадкування позивача у справі після смерті 15 березня 2002 року його батька ОСОБА_4 виникло до набрання чинності Цивільним Кодексом України, тому до цих правовідносин спадкування не може застосовуватися положення ч. З ст. 1272 ЦК України про визначення судом додаткового строку спадкоємцю, достатнього для подання ним заяви про прийняття спадщини, що є предметом спору у цій цивільній справі.

Відповідно ч.і, 2 ст. 549 УК УРСР (1963 р.), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав до державної нотаріальної контори по місту відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Статтею 550 ЦК УРСР передбачено продовження строку на прийняття спадщини.

До початку розгляду справи по суті позивач не змінив предмету та підстав позову, що передбачено ст. 31 ЦПК України, не заявляв, при наявності до того правових підстав, про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих на ім'я відповідачки у справі, та про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом, чи про продовження строку на прийняття спадщини.

Тому, з урахуванням викладеного, суд, розглядаючи цивільну справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін, вважає що позивачу має бути відмовлено в задоволенні його позову.

Керуючись статтями 8, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі в 10 - денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги через суд першої інстанції, що його ухвалив.

Суддя: Г.А.Байбара.