Справа № 2-978/11
РІШЕННЯ

Іменем України

23 вересня 2011 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Стадника І.М.,

при секретарі Барановій О.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача, адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 (на підставі довіреності),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в районний суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним. В обгрунтування позову посилається на те, що в січні 2010 року йому терміново були потрібні кошти і він звернувся до відповідача з проханням дати потрібну суму грошей в борг. Останній погодився, проте запропонував укласти з ним не договір позики, а договір купівлі-продажу будинку, в якому позивач проживає з сімєю, та який належав йому на праві власності.

4 лютого 2010 року між ним і ОСОБА_3 в нотаріальній конторі було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку №13 по вул. Будівельній в смт. Стрижавка Вінницького району Вінницької області, що за твердженням позивача фактично не відповідало його бажанням та намірам.

Під час підписання договору купівлі-продажу будинку позивач отримав від відповідача 11400 Євро, тобто суму, еквівалентну 128000 грн. Розписку про взяття грошей в борг він не писав, так як укладався договір купівлі-продажу.

В травні 2010 року оскільки він не зміг зібрати кошти та віддати борг ОСОБА_3, останній запропонував укласти з ним договір найму житлового будинку, на що він був змушений погодитись, оскільки договір укладався на термін до 31 січня 2011 року і відповідно переносився термін погашення боргу.

До вказаної дати повернути борг він так і не зміг, а тому ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про його виселення, а він, в свою чергу, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу з тих підстав, що в спірному будинку він проживає з 1997 року (з 2005 року з сімєю); після укладення договору відповідач в будинок не вселився; про те, що фактично було укладено договір не купівлі-продажу, а позики, свідчить укладення договору найму житлового будинку.

Тому позивач вважає, що 4 лютого 2010 року між ним та ОСОБА_3 було фактично укладено договір позики, договір же купівлі-продажу є удаваним і ОСОБА_5 просить визнати його недійсним на цій підставі.

Позивач ОСОБА_1 позов підтримав і суду показав, що фактично він позичив у ОСОБА_3 гроші під заставу майна житлового будинку, який тоді йому належав. Була домовленість про те, що будинок перебуватиме в заставі, але пізніше виявилося, що це неможливо, а тому уклали договір купівлі-продажу, як запропонував ОСОБА_3 Стверджує про те, що погодився віддати будинок в заставу, не мав наміру нічого продавати.

Так, грошові кошти в сумі 128000 грн. отримав від ОСОБА_3 4 лютого 2010 року під 5 відсотків на місяць (60% річних) строком на 6 місяців. Гроші отримував у Євро, які відразу ж обміняв на гривні.

Домовились про те, що укладуть договір купівлі-продажу, а коли він віддасть весь борг знову укладуть договір купівлі-продажу і він поверне собі будинок. У звязку з тим, що вчасно не зміг віддати кошти, з ініціативи ОСОБА_3 підписав договір найму, що дало відстрочку сплати коштів ще на півроку.

Кошти так і не зміг віддати, а тому в лютому 2011 року ОСОБА_3 поставив питання про його виселення з спірного будинку.

Стверджує, що за користування коштами сплачував ОСОБА_3 відсотки, проте не памятає точної суми (біля 5 тис. доларів) та не може надати суду доказів такої сплати.

Позивач має юридичну освіту закінчив Харківську академію МВС.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав і суду пояснив, що в січні 2010 року його товариш ОСОБА_6 повідомив про те, що в смт. Стрижавка терміново продається хата. В нього були вільні кошти і він розглядав можливість придбати нерухомість для сина, а тому зацікавився пропозицією. Приїхали до ще одного їх спільного знайомого ОСОБА_7, який підтвердив інформацію та дав телефон ОСОБА_1 З останнім домовилися про зустріч, приїхали на обійстя, оглянули будинок і домовилися про ціну. Продавець спочатку просив за будинок 20 тис. доларів, проте він не погодився. За кілька днів повідомив продавцю, що згоден придбати будинок за 16 тис. доларів, на що той погодився.

ОСОБА_1 взяв всі необхідні документи, з якими вони поїхали до нотаріуса ОСОБА_8, де і уклали договір.

Згідно з договором він придбав домоволодіння: будинок, сарай, погріб, криницю, огорожу, убиральню за ціною 16000 доларів, або 128000 грн., проте у нотаріуса передав грошові кошти саме в Євро, а саме 11700.

Витрати по оформленню договору поніс ОСОБА_1, який і обрав нотаріуса.

В звязку з тим, що договір укладався взимку, він на прохання позивача погодився на те, що продавець звільнить будинок до травня 2010 року. Крім того, вселення в будинок не було для нього нагальним. Хтось мав дивитися за обійстям з тим, щоб воно підтримувалося в належному стані. Згідно з договором найму ОСОБА_1 міг проживати в будинку до 31 січня 2011 року, проте він міг предявити вимогу про його виселення в будь-який час.

Після укладення договору купівлі-продажу, він зареєстрував його в установленому порядку, отримав свідоцтво про право власності на обєкт нерухомості.

Відповідач заперечує отримання від позивача відсотків за користування позикою, а з другої половини 2010 року вимагав від нього виселитися з будинку.

В лютому 2011 року він хотів перепродати будинок, а тому поставив позивача і його дружину до відома про необхідність звільнити будинок, звертався з цього приводу в міліцію.

Пізніше розглядав два варіанти вирішення спору з ОСОБА_1: або відремонтувати будинок і продати його, або щоб ОСОБА_1 його викупив за тією ціною, яку йому пропонували інші особи (22-25 тис. доларів).

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні обставини справи і відповідні їм правовідносини.

4 лютого 2010 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу (а.с. 8-9), згідно з яким продавець продав, а покупець купив цілий житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, який розташований в смт. Стрижавка по вул. Будівельній під номером 13, Вінницького району Вінницької області та розташований на присадибній ділянці розміром 0,1300 га.

Відчужувана нерухомість була особистою власністю продавця і належала йому на підставі рішення постійно діючого третейського суду при асоціації Розвитку та правозахисту підприємстввід 29 вересня 2008 року, зареєстрованого в КП Вінницьке обласне обєднане бюро технічної інвентаризації4 листопада 2008 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Вінницькою районною державною нотаріальною конторою 30 травня 1995 року №3-1362 та зареєстрованого в КП ВООБТІ16 листопада 2004 року.

В договорі вказана технічна характеристика будинку відповідно до довідки-характеристики, виданої КП ВООБТІ.

За домовленістю сторін продаж цей вчинено за 128000 грн., які покупець повністю сплатив продавцю при підписанні цього договору. Зазначена ціна є не нижчою, за вартість відчужуваного будинку, що вказана в довідці-характеристиці 115809 грн.

Продавець і покупець, однаково розуміючи значення і умови цього правочину та його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів на його укладення, а також те, що він не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину і не є правочином зловмисним.

Нотаріус також ознайомив сторони зі змістом ст. 182, 233, 334, 377, 383, 655-661, 673, 678-681 ЦК України, ст. 120, 125, 126 ЗК України, ст. 60, 65, 74 СК України, та правовими наслідками укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваного майна.

Згідно з п. 4.8 Договору сторони домовились, що відчужуваний житловий будинок буде повністю звільнений продавцем до 1 травня 2010 року.

Договір посвідчено ОСОБА_8, приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу, підписано сторонами в її присутності, та зареєстровано в реєстрі.

20 квітня 2010 року ОСОБА_3 зареєстрував даний договір в КП ВООБТІ.

2 травня 2010 року між сторонами укладено договір найму житлового приміщення (а.с. 11-15), згідно з яким ОСОБА_3 і ОСОБА_9 (його дружина) наймодавці передали, а ОСОБА_1 (наймач) прийняв в тимчасове користування житловий будинок в смт. Стрижавка по вул. Будівельна, 13.

Термін найму (ст. 4) встановлено з 2 травня 2010 року до 31 січня 2011 року, причому сторони мають право достроково припинити цей договір попередивши одне одного за 14 днів.

Даний договір укладений в простій письмовій формі і підписаний сторонами.

На його підставі ними складено також акт здачі-приймання (а.с. 16).

Свідок ОСОБА_7 суду підтвердив, що в 2010 році його знайомий ОСОБА_10 повідомив про те, що знає чоловіка, який хоче продати будинок. Дочка свідка працює в агентстві нерухомості, а тому він зацікавився пропозицією і розповів про неї дочці. Далі він розказав про продаж будинку ОСОБА_6. Наскільки йому відомо, будинок продавався тому, що власник мав кредит у банку, розбив машину і терміново потребував грошей, понад 20 тис. доларів. Весною 2010 року зі слів ОСОБА_6 він дізнався про те, що будинок продався. Водночас ОСОБА_3 при зустрічі сказав йому, що купив даний будинок для сина.

Свідок ОСОБА_6 суду підтвердив, що під час новорічних свят чи відразу після цього до нього прийшли ОСОБА_7 з ОСОБА_10 і пропонували купити ділянку з будинком. На його думку ціна була вигідною, проте у звязку з відсутністю в нього вільних коштів, він передав цю інформацію ОСОБА_3, який нею зацікавився. Коли останній оглядав домоволодіння, він був присутній. Так, на земельній ділянці розташований не оформлений фундамент і старий будинок.

Пізніше він дізнався про те, що ОСОБА_3 купив будинок, оформив його, а в кінці 2010 року чи на початку 2011 року сказав йому, що ОСОБА_1 не виселяється (давав йому строк для виселення, потім передавав в оренду, після закінчення строку якої ОСОБА_1 все одно будинок не звільнив). Точно не знає, але можливо ОСОБА_11 брав в ОСОБА_1 гроші за оренду житла.

Таким чином, зазначені свідки однозначно підтвердили суду те, що у відносинах між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 йшлося саме про купівлю-продаж будинку, передачу його у власність останньому, а не про укладення договору позики із заставою будинку, як про те стверджує позивач.

Свідок ОСОБА_12 дружина позивача, суду показала, що в грудні 2009 року її чоловік потрапив в аварію, а тому вони шукали гроші. Не вистачало 16 тис. доларів, чоловік шукав їх і повідомив її, що знайшов в кого позичити під проценти. Коли чоловік укладав угоду з ОСОБА_3 вона присутньою не була і її умов не знає. Зі слів чоловіка, вони потрохи (біля 800 доларів в місяць) віддавали гроші, проте в січні 2011 року прийшов ОСОБА_3 і повідомив, що купив у них хату і вимагав звільнити її. Вона стверджувала про те, що чоловік не міг продати хату, так як в них маленька дитина і вони в сімї цього не погоджували. Будинок отриманий чоловіком у спадщину, проте вона проживає в ньому з чоловіком і дитиною.

Свідок ОСОБА_13 товариш ОСОБА_1 суду показав, що останній звертався до нього з тим, щоб позичити грошей. Він відповів відмовою, так як не мав потрібної суми. Через якийсь час ОСОБА_1 говорив про те, що позичив у когось під проценти і просив підвезти його в с. Вінницькі Хутори, де він мав віддати гроші. Передача мала відбутися в машині, але він виходив і безпосередньо передачі грошей не бачив. Зі слів ОСОБА_1 він передавав біля 4 тис. грн. Ще кілька разів підвозив ОСОБА_1 до сільгоспакадемії, за місцем роботи ОСОБА_14, проте передачі грошей жодного разу не бачив. Про договір купівлі-продажу ОСОБА_1 йому нічого не говорив. Висловлювався про те, що будинок в заставі.

Покази зазначених свідків суд оцінює критично, так як ОСОБА_12 є членом сімї і заінтересована в результаті справи, а ОСОБА_13 є товаришем позивача. Про обставини справи вони знають зі слів ОСОБА_1 При укладенні договору купівлі-продажу чи його виконанні (передачі грошей тощо) вони не були.

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані Розділом IV Правочини. Представництво, главами 52, 53, 54 Цивільного кодексу України.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, і бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Як на підставу для визнання договору купівлі-продажу від 4 лютого 2010 року недійсним позивач посилається на те, що він є удаваним, вчиненим з метою приховати інший правочин, який насправді було вчинено договір позики.

Згідно з ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

В такій ситуації існують два правочини: один удаваний, а інший той, який сторони дійсно мали на увазі. Удаваний правочин своєю формою нібито прикриває реальний правочин.

Позивач стверджує про те, що між сторонами реально було укладено договір позики. Разом з тим, суду не надано доказів, які б підтверджували укладення договору позики і його істотні умови відповідно до ст. 1046, 1048 (суму позики, її строк, проценти за договором тощо).

Крім того, згідно з ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, яки посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 не було укладено письмового договору позики, ОСОБА_1 не видавав розписки на підтвердження укладення договору та його умов, як не отримував у ОСОБА_3 розписок на підтвердження часткового погашення суми позики чи процентів за нею відповідно до ст. 545 ЦК України.

Суду не представлено також доказів того, що між сторонами не міг бути укладений договір позики із забезпеченням виконання зобовязань за ним заставою нерухомого майна, як про те стверджує позивач.

Натомість договір купівлі-продажу від 4 лютого 2010 року містить всі істотні умови договорів даного виду, укладений в установленій законом формі між особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Про його спрямованість на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (набуття у ОСОБА_3 права власності на обєкт нерухомого майна) свідчать ті обставини, що після укладення договору ОСОБА_3 його зареєстрував в установленому порядку, а після закінчення обумовленого строку для звільнення будинку продавцем 1 травня 2010 року, розпорядився своїм майном, передавши його в найм ОСОБА_1

В свою чергу ОСОБА_1 стверджував про те, що позичив грошові кошти в ОСОБА_3 строком на шість місяців, проте погодився на виселення з будинку менше ніж за 3 місяці від дати укладення договору купівлі-продажу. В травні 2010 року підписавши договір найму житлового будинку він тим самим визнав право власності на нього за ОСОБА_3

Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача і відмову в задоволенні його позову.

Враховуючий викладене вище, на підставі ст. 203, 204, 655 ЦК України, керуючись ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Вінницької області через Вінницький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: