Справа № 2-819/11
Провадження № 2-819/11
РІШЕННЯ

Іменем України

14.02.2011 року Заводський районний суд м.Миколаєва

в складі головуючого судді - Щербини С.В., при секретарі - Горта О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання угоди дійсною та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, про визнання угоди дійсною та визнання права власності, в якому зазначив, що в квітні 2004 року, з метою покращення своїх житлових умов, він та члени його родини продали належну їм на праві спільної власності двокімнатну квартиру. За оголошеннями в газеті, він знайшов квартиру АДРЕСА_1 яка належала відповідачці по справі. Вони узгодили ціну квартири яка на той час складала 42930 гривень, та була еквівалентною 8100 доларів США.

В подальшому вони узгодили порядок розрахунку, і вже на прикінці червня 2004 року він передав представникові ОСОБА_2, 7000 тисяч доларів. При цьому несплачена ним частина склала 500 доларів. Позивач вказує, що між ним та представником продавця було досягнуто умову про передачу остатку коштів протягом 6 місяців. На виконання цієї домовленості він уклав договір оренди спірної квартири та вселився в квартиру. Вже в жовтні 2004 року, він був готовий здійснити розрахунок з власницею квартири або її представником по довіреності, однак не зміг цього зробити, оскільки останні всіляко ухилялися від цього, а також від остаточного оформлення угоди у нотаріуса.

Фактично він та його родина проживали в спірній квартирі з червня 2004 року до моменту звернення до суду в жовтні 2007 року.

Вважаючи що всі суттєві умови договору ним були виконані, а відповідач ухилявся від отримання частини коштів за договором та від нотаріального оформлення угоди, позивач просив суд, з посиланням на положення ст.ст. 209, 219, 334, 526, 655-657 ЦК України, визнати угоду між ним та відповідачкою такою що відбулася та визнати за ним право власності на квартиру №7 в буд. 22 по вул..3ащука в м.Миколаєві.

В судовому засіданні позивач, свої позовні вимоги підтримав, підтвердив викладені в позові обставини та просив суд позов задовольнити.

Відповідачка, позовні вимоги позивача не визнала, посилаючись на те, що саме з його вини не відбулася угода, оскільки він не сплатив всієї суми коштів, також вона зазначила, що не отримувала коштів від позивача, у звязку з чим просила суд в задоволені його позову відмовити.

Суд вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі встановленій законом.

За загальними положеннями ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. При цьому в контексті ст. 210 договір купівлі-продажу є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Перевіряючи обґрунтованість доводів позивача, щодо домовленості між ним та відповідачкою щодо усіх істотних умов договору та його часткове виконання та ухиляння відповідачки від нотаріального посвідчення договору, суд встановив, що 07 квітня 2004 року між представником власника квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_1, укладено договір передплати авансу відповідно до якого осатаній передав продавцеві 1590 гривень, що було еквівалентно 300 доларам США. При цьому сторони узгодили, що загальна вартість квартири склала 42930 гривень, що на той час було еквівалентно 8100 доларам США. Сторони домовились про оформлення договору купівлі продажу 15.05.2004 року з остаточним розрахунком.

В подальшому протягом квітня, травня та червня місяця 2004 року, ОСОБА_4, неодноразово передавав ОСОБА_3 та її чоловіку кошти за купівлю квартири а дата укладення остаточної угоди неодноразово переносилась.

Відповідно до акт від 29.06.2004 року, підписаного ОСОБА_3 та ОСОБА_1М угода купівлі продажу в цей день не відбулася, у звязку з відсутністю у останнього всієї суми необхідної для розрахунку з продавцем квартири ОСОБА_2.

Склавши зазначений акт, сторони знов-таки домовились про перенесення дати укладення договору на 30 вересня 2004 року, коли покупець та позивач по справі мав би сплатити додатково, залишок в сумі 2660 гривень, що на той час було еквівалентно 500 доларам США.

Оскільки остаточна сума, в оговорений сторонами строк, покупцем сплачена не була, а угода відповідно до вимог чинного законодавства, щодо її форми також не оформлювалась, суд вважає, відповідно до ст. 638 ЦК /України, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не укладеним, а його позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно не підлягає задоволенню позов ОСОБА_1 щодо визнання за ним права власності на спірну квартиру.

Посилання позивача на положення ст. 219 ЦК України, суд не приймає до уваги, оскільки зазначена норма матеріального права взагалі не стосується даних правовідносин.

Доводи позивача, що він вселився в спірну квартиру, після того як виконав частину зобовязання, суд до уваги не приймає оскільки, як випливає з матеріалів справи, підставою вселення було укладення 01.07.2004 року договору оренди житлового приміщення, строк дії якого закінчився 01 жовтня 2004 року.

Керуючись ст.ст. 5-8, 10-11,212-215, 218 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, визначені ст.. 294, 296 ЦПК України до апеляційного суду Миколаївської області.

Суддя С.В. Щербина