АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2011 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Галичанський А. Д.

суддів: Чупікової В.В., Яремка В.В.

секретар: Тодоряк Г.Д.

за участю: позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької обласної дитячої лікарні № 2 про визнання звільнення незаконним, скасування наказу, поновлення на роботі на посаді заступника головного лікаря з лікувальної роботи, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 січня 2011 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2010 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Чернівецької обласної дитячої лікарні № 2 про визнання звільнення незаконним, скасування наказу, поновлення на роботі на посаді заступника головного лікаря з лікувальної роботи, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Посилався на те, що він працював у відповідача з 1990 року, з 04 січня 2005 року обіймав посаду заступника головного лікаря з лікувальної роботи.

_______________________________________________________________________

Справа № 22ц-623 2011 р. Головуючий у І інстанції Дудаков С.Є.

Категорія: 51/52 Суддя-доповідач ОСОБА_5

Вказував, що через принципову позицію як керівника і депутата щодо зловживань з боку адміністрації, йому були створені нестерпні умови для роботи на цій посаді. Йому було оголошено низку безпідставних доган і звільнено з роботи.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 липня 2010 року він був поновлений на роботі у звязку з незаконним звільненням на посаді заступника головного лікаря з медичної частини.

В подальшому знов був звільнений з роботи з 23 вересня 2010 року у звязку зі скороченням його посади, будучи до цього ознайомленим з наказом про виведення із штатного розкладу цієї посади.

Вважав наказ про скорочення посади і його звільнення незаконними, посилаючись при цьому на те, що наказ від 11 січня 2010 року про зміни штатного розкладу лікарні не може бути підставою скорочення його посади з 23 вересня 2010 року, а оскаржуваний наказ грубо суперечить рішенню суду про поновлення на роботі і наказу від 22 липня 2010 року № 89 про введення його посади до штату лікарні, а самий наказ не скорочує посаду заступника головного лікаря з медичної частини.

Просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Чернівецької обласної дитячої лікарні № 2 від 23 липня 2010 року № 90 і визнати незаконним його звільнення з роботи у звязку із скороченням посади заступника головного лікаря з лікувальної роботи даної лікарні.

30 листопада 2010 року позивачем подана заява про збільшення позовних вимог, в якій просив визнати його звільнення незаконним , скасувати наказ відповідача про звільнення його з роботи, поновити його на посаді заступника головного лікаря з лікувальної роботи Чернівецької обласної дитячої лікарні № 2, стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу, та стягнути 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 січня 2011 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

На дане рішення суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на предмет його скасування з постановленням нового рішення про задоволення його позовних вимог.

Апелянт вважає оскаржуване рішення суду незаконним і необґрунтованим, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи допущено порушення норм матеріального права та цивільно-процесуального законодавства.

28 лютого 2011 року до суду апеляційної інстанції надійшло заперечення на вказану апеляційну скаргу від Чернівецької обласної дитячої лікарні № 2, в якій просили скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся до суду 7 вересня 2010 року з позовом, в якому були відсутні такі вимоги як поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Заяву про збільшення позовних вимог про поновлення на роботі подав 30 листопада 2010 року, а його звільнення з роботи відбулось 27 вересня 2010 року за п.1 ст. 40 КЗпП України, тобто пропустив місячний термін, встановлений законом для звернення до суду з таким позовом.

Крім того суд вважав, що поновлення на роботі за рішенням суду не є перешкодою для скорочення посади і суд не повинен обговорювати питання про його доцільність.

З врахуванням вказаних обставин, суд прийшов до висновку, що у позивача не було підстав вважати, що порушені його права, а тому в задоволенні позову відмовив через безпідставність його предявлення.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Суд першої інстанції вищезазначені обставини встановив повно і всебічно на підставі належних і допустимих доказів, яким дав вірну юридичну оцінку і до встановлених таким чином спірних правовідносин правильно застосував норми матеріального права, що їх регулюють.

Помиляється апелянт, вважаючи, що підставою звільнення був наказ №90 від 23.07.2010 р., оскільки він був ним лише попереджений про звільнення з роботи з 23.09.2010 р. у звязку зі скороченням посади, про що апелянт зазначає також у скарзі.

Частиною 1 статті 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення.

Копію наказу №171-3В від 27.09.2010 р. про звільнення ОСОБА_1 отримав 27.ІХ.2010 р. і з цього дня почався відлік місячного строку, який закінчився 27.Х.2010 р., а заяву про вирішення спору про звільнення позивач подав безпосередньо до суду 30.ХІ.2010 р. (а.с. 41, 46), тобто з пропуском місячного строку звернення до суду.

За таких обставин наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги, що позивачем не пропущений місячний строк звернення до суду, так як він з таким позовом звернувся 7.09.2010 р.

Стаття 235 КЗпП України не підлягає застосуванню судом так як рішення про поновлення на роботі позивача судом не приймалося так як ним не було встановлено звільнення позивача без законної підстави, а тому доводи з цього приводу не впливають на законність прийнятого рішення.

Судом апеляційної інстанції була оголошена перерва в судовому засіданні з 16 по 31 березня 2011 року для надання можливості позивачу вирішити з відповідачем питання про переведення на іншу посаду. Однак, в судовому засіданні 31.03.2011 р. позивач пояснив суду, що не бажає займати інші посади, крім заступника головного лікаря з медичної частини, а тому доводи про те, що йому не була запропонована інша робота є безпідставними.

Нормами права не встановлено, що поновлення на роботі за рішенням суду є перешкодою для скорочення посади, а також підставою для введення посади в штатний розпис, а тому доводи скарги з цього приводу є також безпідставними.

Помиляється апелянт вважаючи, що наказ від 11.01.2010 р. №21 про зміни штатного розкладу не створює для нього жодних правових наслідків.

Так, на заперечення доводів апеляційної скарги відповідач подав суду штатний розпис на 2010 р. та зміни до нього з 11 січня 2010 р., затверджені начальником головного управління охорони здоровя Чернівецької облдержадміністрації, з яких видно, що посада заступника головного лікаря з медичної частини ОДЛ №2 з 11.01.2010 р. виводиться і в матеріалах справи відсутні будь-які докази про обставини введення зазначеної посади у звязку з поновленням ОСОБА_1 на ній за рішенням суду, що крім того свідчить про погодження звільнення заступника головного лікаря із відповідним органом охорони здоровя як це встановлено наказом №222 від 8.06.2001 р. Міністерства охорони здоровя України.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на законність рішення суду першої інстанції і в своїй сукупності не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції, який відмовив за безпідставністю предявленого позову.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 січня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: