АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 22-ц-374 / 2011 р. Головуючий: 1 інстанції
Категорія: трудові Доповідач: Даниленко В.М
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2011 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

при секретарі: Андрійко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою Селянського (фермерського) господарства «Воля» на рішення Борівського районного суду Харківської області від 17 листопада 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Селянського (фермерського) господарства «Воля» (далі: СФГ «Воля») про стягнення заборгованості з заробітної плати, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2010 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в подальшому уточненим, у якому вказував на те, що з травня 2007 року він працював у СФГ «Воля».

Наказом голови СФГ «Воля» від 01 грудня 2009 року № 54 його було звільнено з роботи в цьому господарстві на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Протягом всього часу роботи у відповідача заробітна плата виплачувалася вкрай несвоєчасно, а при звільненні з роботи заборгованість по заробітній платі за останні декілька місяців взагалі йому виплачена не була.

Звернення ж позивача до адміністрації господарства з проханням виплатити належну йому заробітну плату залишилися без належного реагування.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що порушенням відповідачем вимог трудового законодавства йому завдано й моральної шкоди, позивач ОСОБА_2 просив суд стягнути з СФГ «Воля» на його користь заборгованість по заробітній платі за квітень - грудень 2009 року, загальний розмір якої (з урахуванням вже виплачених йому 2 100 грн. у жовтні 2010 року) становить 4 056,80 грн., середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні в сумі 7 987,64 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати в звязку з порушенням термінів її виплати в розмірі 641,82 грн., а також 2 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої йому роботодавцем порушенням його трудових прав, та 3 000 грн. витрат, понесених ним на оплату юридичних послуг.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник підтримали заявлені ним позовні вимоги в повному обсязі й наполягали на їх задоволенні.

Представники відповідача - СФГ «Воля» заявлені позивачем вимоги визнали частково, посилаючись на те, що несвоєчасність виплати останньому заробітної плати повязана з фінансовими та матеріальними труднощами, які мали місце в господарстві в 2009 році.

При цьому представники відповідача вказували й на те, що протягом 2009 року позивач ОСОБА_2 неодноразово отримував заробітну плату натуроплатою - сільгосппродукцією, а крім того, господарством надавалися йому відповідні послуги в рахунок заробітної плати, що не враховано останнім при визначеності загальної суми заборгованості.

Рішенням Борівського районного суду Харківської області від 17 листопада 2010 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені в повному обсязі.

Суд стягнув з відповідача - СФГ «Воля» на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 4 056,80 грн., середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні в сумі 7 987,64 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати в звязку з порушенням термінів її виплати в розмірі 641,82 грн., а також 2 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої йому роботодавцем, та 3 000 грн. витрат, повязаних з оплатою юридичних послуг.

Не погодившись із прийнятим судом по справі рішенням, голова СФГ «Воля» в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволені заявлених позивачем вимог за їх безпідставністю.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті заявлених позовних вимог.

Зокрема, апелянт вказує на те, що протягом 2009 року позивачу в рахунок заборгованості по заробітній платі було видано сільськогосподарської продукції та надано послуг на загальну суму 3 070,00 грн., однак ця обставина судом першої інстанції при ухваленні судового рішення не врахована.

Крім того, апелянт вказує й на те, що заборгованість по заробітній платі позивача, яка мала місце на день його звільнення, становила лише 2 100 грн. і була повністю виплачена останньому 21 жовтня 2010 року за відповідним видатковим ордером, однак ця обставина також залишилося поза увагою районного суду.

Не обгрунтованим, на думку апелянта, є рішення суду першої інстанції і в частині, що стосується відшкодування позивачеві моральної шкоди та витрат на правову допомогу.

Позивач ОСОБА_2 у своїх письмових запереченнях на апеляційну скаргу просить її відхилити як безпідставну, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним і обгрунтованим.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Однак, у даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Задовольняючи заявлені позивачем ОСОБА_2 вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив виключно із наявності існуючої заборгованості по виплаті позивачеві заробітної плати, як такої, без належного зясування дійсного її розміру, а також інших суттєвих обставин справи та перевірки їх доказами, наданими сторонами.

Проте, з таким висновком районного суду колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового чи трудового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про оплату праці», ст. 95 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 24 Закону України «Про оплату праці» та ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися працівникам регулярно у строки, установлені в колективному договорі, але не менше ніж два рази на місяць. При цьому проміжок часу між виплатами не повинен перевищувати шістнадцять календарних днів.

Компенсація втрати частини заробітної плати працівникам у звязку з порушенням строків її виплати передбачена ст. 34 Закону України «Про оплату праці».

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як розяснено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при частковому задоволенні позову працівника про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Як встановлено судом та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, позивач ОСОБА_2 працював у відповідача - СФГ «Воля» на постійній основі з 23 травня 2007 року на посаді сторожа згідно з направленням на працевлаштування, виданим Борівським районним центром зайнятості (а.с. 49, 50).

Наказом голови СФГ «Воля» від 01 грудня 2009 року № 54 позивач ОСОБА_2 був звільнений з роботи на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін (а.с. 2, 51).

Сам факт існування заборгованості господарства по виплаті позивачеві заробітної плати та затримки повного розрахунку при його звільненні, як таких, представниками відповідача визнавалося й не заперечувалося.

Згідно наданих відповідачем платіжних відомостей за квітень - листопад 2009 року (а.с. 58-65) розмір нарахованої позивачеві ОСОБА_2 заробітної плати в заявлений ним період становив:

квітень - 756,80 грн.;

травень - 630,00 грн.;

червень - 630,00 грн.;

липень - 630,00 грн.;

серпень - 630,00 грн.;

вересень - 630,00 грн.;

жовтень - 750,00 грн.;

листопад - 750,00 грн.

Тобто, загальна сума нарахованої позивачеві заробітної плати за вказаний період становила: 5 406,80 грн.

Як вбачається з відомості № 100 від 04.09.2009 року, позивачем була отримана заробітна плата за серпень 2009 року в сумі 2 500 грн. (а.с. 75).

Згідно видаткового касового ордеру від 21.10.2010 року позивачем була отримана грошова сума в рахунок заборгованої заробітної плати в розмірі 2 100 грн. (а.с 76).

Таким чином заборгованість відповідача з виплати позивачеві ОСОБА_2 заробітної плати на день звільнення останнього з роботи складала - 2 906,80 грн. (5 406,80 - 2 500), а на день ухвалення рішення по справі районним судом - 806,80 грн. (2 906,80 - 2 100).

Однак, суд першої інстанції, вирішуючи справу по суті, на вказані обставини уваги не звернув, у звязку з чим безпідставно стягнув з відповідача - СФГ «Воля» на користь позивача ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в розмірі 4 056,80 грн., виходячи при цьому виключно з розрахунків, наданих останнім, у тому числі й за грудень 2009 року, коли позивач вже був звільнений з роботи й у будь-яких трудових відносинах з відповідачем не перебував.

Крім того, визначаючи суму компенсації, яка підлягає сплаті позивачеві відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», суд першої інстанції також безпідставно включив у загальний її розмір компенсацію за затримку виплати позивачеві заробітної плати за серпень та грудень 2009 року, про що зазначалося вище.

За таких обставин, з огляду на викладене, рішення Борівського районного суду Харківської області від 17 листопада 2010 року не може бути цілком законним, обґрунтованим, а тим більше, справедливим, а тому судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінити це судове рішення, зменшивши розмір грошової суми, яка підлягає стягненню з відповідача - СФГ «Воля» на користь позивача ОСОБА_2 в рахунок заборгованості по заробітній платі - з 4 056,80 грн. до 806,80 грн., а загальну суму компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати - з 641,82 грн. до 514,50 грн.

При цьому керуючись ч. 2 ст. 117 КЗпП України та приймаючи до уваги вищезазначені розяснення Пленуму Верховного Суду України судова колегія вважає за необхідне змінити вказане судове рішення й у частині, що стосується розміру відшкодування за затримку розрахунку при звільненні позивача з роботи, та з урахуванням середнього заробітку останнього за два останні місяці перед звільненням (750 грн.), реальної суми заборгованості, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, а також істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком, визначити розмір цього відшкодування в сумі 2 500 грн.

Крім того, судова колегія знаходить за необхідне скасувати ухвалене по справі рішення в частині, що стосується стягнення з відповідача на користь позивача 3 000 грн. в рахунок відшкодування витрат, повязаних з оплатою юридичних послуг, як таке, що постановлене у супереч положенням ст. 84 ЦПК України, оскільки в матеріалах цивільної справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що правова допомога (юридичні послуги) надавалася позивачу, саме фахівцем у галузі права, як відсутні й оригінал квитанції про оплату наданих послуг, а також відповідний розрахунок їх вартості та акт виконаних робіт.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відшкодування заподіяної позивачеві моральної шкоди, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки обовязок власника або уповноваженого ним органу щодо відшкодування працівникові моральної шкоди, завданої порушенням його законних прав, прямо передбачений ст. 237-1 КЗпП України, факт заподіяння позивачу ОСОБА_2 такої шкоди в звязку з довготривалою невиплатою належної йому заробітної плати сумнівів не викликає, а розмір цього відшкодування відповідає вимогам розумності і справедливості.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими й не містять підстав для подальшої зміни чи скасування ухваленого судом першої інстанції по справі рішення.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст.ст. 116, 117 КЗпП України, ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства «Воля» - задовольнити частково.

Рішення Борівського районного суду Харківської області від 17 листопада 2010 року - змінити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Селянського (фермерського) господарства «Воля» на користь ОСОБА_2 806 (вісімсот шість) грн. 80 коп. в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі з урахуванням необхідних податків та інших обовязкових платежів, 2 500 (дві тисячі пятсот) грн. в рахунок відшкодування за затримку повного розрахунку при звільненні, а також 514 (пятсот чотирнадцять) грн. 50 коп. в рахунок компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати.

У задоволенні іншої частини заявлених позивачем вимог - відмовити.

Скасувати зазначене судове рішення в частині стягнення з відповідача - Селянського (фермерського) господарства «Воля» на користь позивача ОСОБА_2 3 000 грн. витрат на оплату юридичних послуг.

У решті рішення суду першої інстанції, що стосується вирішення питання про відшкодування позивачеві завданої йому моральної шкоди, - залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: