АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №22-ц-40/2011р. Головуючий 1-ї інстанції Смірнов О.С.
Категорія: стягнення коштів Доповідач: Довгаль Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді Довгаль Г.П.

суддів Коровіна С.Г., Коваленко І.П.

при секретарі Щегельському Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 16 червня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за неналежне виконання зобовязань, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позов до ОСОБА_1 про стягнення коштів, який у подальшому уточнив, збільшивши суму стягнення, і просив на підставі ст.625 ЦК України стягнути з відповідача на свою користь 26 077грн. моральної шкоди.

Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 24 жовтня 2003 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину передбаченому ст.286 ч.2 КК України. Цим вироком задоволено вимоги позивача, як представника потерпілого, і з відповідача на його користь стягнуто моральну шкоду в розмірі 20 000грн. Але, з дня набрання чинності вироку і по теперішній час вирок у цій частині ніяким чином не виконується. Вже пройшов значний проміжуток, за минулий час в країні відбулися інфляційні процеси, тому позивач вважає, що сума боргу повинна бути збільшена з урахуванням індексу інфляції, відповідно до даних ним розрахунків.

ОСОБА_1 позов не визнав, подав на нього письмові заперечення, в яких виклав свої доводи та обґрунтування. При цьому відповідач посилається на те, що позов заявлено з підстав ст.625 ЦК України, в якій йдеться про відповідальність за порушення грошового зобовязання, але таких правовідносин між ним та позивачем ніколи не існувало.

У судовому засіданні суду першої інстанції позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 заявлені вимоги підтримали і просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач та його представник позов не визнали, зазначивши, що з вини державної виконавчої служби, якою було накладено арешт на належний ОСОБА_1 житловий будинок, останній не зміг його своєчасно продати і розрахуватися з позивачем, а сама виконавча служба не проводила необхідний дій по реалізації арештованого майна.

Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 16 червня 2010 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 26 077грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити у справі нове рішення про відмову ОСОБА_2 в позові, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, на неповне зясування обставин справи та на неналежну оцінку наданим сторонами доказам. При цьому вказує, що він є інвалідом, ніде не працює, розмір його пенсії є невеликим. Не маючи можливості одноразово сплатити всю суму позивачу, він надіслав йому поштою спочатку невелику суму грошей, однак вказаний платіж стягувач не прийняв і повернув назад. Потім він звернувся до державного виконавця з проханням проводити стягнення коштів з пенсії по інвалідності, але чому вони не стягувалися йому не відомо. Вважає, що з вини державної виконавчої служби Харківського району та м. Люботин Харківської області, внаслідок її бездіяльності, не проводилися відповідні стягнення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши доводи наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався ст.625 ЦК України і виходив з того, що оскільки відповідач з 24 жовтня 2003 року ніяких мір щодо сплати моральної шкоди не прийняв, а тому як боржник, повинен сплатити позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Про те, з таким висновком колегія суддів погодитися не може.

Так, відповідно до статей 8, 213, 215 ЦПК України умовами обґрунтованості рішення є повне зясування обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими, та відповідність висновків суду, викладеним у рішенні, обставинам справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення суд повинен встановити всі юридичні факти, які згідно з нормами права мають значення для розкриття існуючих між сторонами правових відносин чи певних дій.

З огляду на підстави заявленого позову статті 625 ЦК України встановленню судом підлягали такі юридичні факти, як наявність між сторонами зобовязання встановленого договором або законом.

Суд відповідно до ст.212 ЦПК України оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозвязок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ст.ст.213, 215 ЦПК України рішення має містити чіткі, вичерпні та безумовні висновки щодо доведеності чи недоведеності юридичних фактів, що мають значення для справи, на підставі оцінки доказів відповідно до вимог ст.212 ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 24 жовтня 2003 року визнан винним у скоєнні злочину передбаченому ст.286ч.2 КК України. Вказаним вироком задоволено цивільний позов ОСОБА_2, на його користь, як представника потерпілого, з ОСОБА_1 стягнуто моральну шкоду в розмірі 20 000грн.

Із листа державної виконавчої служби у Харківському районі та міста Люботин Харківської області №17/7862 від 17.08.2006р. (далі ДВС) убачається, що на виконання вищезазначеного вироку суду ДВС у 2006 році проводилися виконавчі дії, зокрема, накладався арешт на належний відповідачу житловий будинок та на належну йому частину квартири, а також була винесена постанова про призначення спеціаліста для зясування та розяснення питання щодо домоволодіння, направлено подання до районного суду про вирішення питання про виділення частки мана, яка належить боржнику ОСОБА_1 і одночасно винесено постанову про зупинення виконавчого провадження до вирішення цього питання (а.с.10).

Отже, в даному випадку, між сторонами виникли правовідносини, які повязані з виконанням вироку суду, а не у звязку з якимось зобовязанням.

Стаття 625 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу та обґрунтування заявлених ним вимог, регулює зовсім інші правовідносини, а саме відповідальність за порушення грошового зобовязання.

Оскільки моральна шкода стягується одноразово і діючим законодавством не передбачено її індексацію, тому підстав для її повторного стягнення з урахуванням індексу інфляції у суду не було.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача та відповідач стверджували, що ніхто з них за минулий час дії або бездіяльність виконавчої служби з приводу неналежного виконання вироку суду ніколи не оскаржував.

Таким чином, судом допущено порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення відповідно до ст.309 ЦПК України нового рішення про відмову ОСОБА_2 в позові.

Керуючись ст.ст. 307ч.1п.2), 309ч.1п.п.3),4), 313, 314ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 16 червня 2010 року скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за неналежне виконання зобовязань відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді -