Справа № 22-ц-5410/11 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/1390/5640/11 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І. Категорія: 37
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2011 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Богонюка М.Я., Савуляка Р.В.

при секретарі: Кубішин І.В.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 червня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення від права на спадкування,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 червня 2011 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю вимог.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_4

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно зясованих обставинах справи. Вказує, що з 20 березня 1999 року в квартирі АДРЕСА_1 проживав разом із матірю. Стверджує, що мати була похилого віку та тяжко хворіла, він постійно її доглядав, купував ліки, надавав матеріальну допомогу, готував їжу, після її смерті займався організацією похорону. Також вказує, що відповідач ніколи не приїжджала до матері, нею не цікавилася, матеріальну допомогу не надавала. Після смерті матері, відкрилася спадщина на належне їй майно, у звязку з чим він у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Відповідач ухилялася від надання матері допомоги.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Встановлено, що 14 березня 2010 року померла мати сторін ОСОБА_6 у віці 69 років. Після її смерті відкрилася спадщина на належну спадкодавцеві квартиру № 46 в будинку 59 на вулиці Пасічній у місті Львові. Заповіту ОСОБА_6 не вчинила. Позивач проживає в спірній квартирі, у якій проживав разом з матірю до її смерті. Відповідач проживає у місті Тамбові Російської Федерації. Вона працює у названому місті.

Сторони є дітьми спадкодавця та відносяться до спадкоємців першої черги. Вони подали заяви про прийняття спадщини після смерті матері.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог п.п. 2,3 ст. 10, ст.ст. 60, 61 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд прийшов до висновку, що станом на 2009 рік спадкодавець не перебувала у безпорадному стані, оскільки позивачем не доведено факт тяжкого захворювання ОСОБА_6 до 7 березня 2010 року та перебування її у безпорадному стані. Судом встановлено, що до цього часу спадкодавець могла самостійно забезпечити умови свого життя, не потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування. Вперше вона захворіла 2 травня 2009 року, з цього дня вона знаходилася на стаціонарному лікуванні до 20 травня 2009 року і виписана з лікарні з покращенням стану. Суд встановив, що відповідач в час перебування матері в лікарні в цей період оформила відпустку і прибула в місто Львів. Вона перебувала у матері в лікарні, надавала їй допомогу, підтримку під час лікування. Вдруге спадкодавець була госпіталізована 7 березня 2010 року і 14 березня померла в лікарні. Відповідач приїхала у м.Львів 15 березня 2010 року.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч.5 ст. 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня

2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що правило

частини 5 статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й

тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобовязані утримувати

спадкодавця.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично чи матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у звязку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який такої потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльність особи, спрямованих на уникнення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконувати, але не вчинила необхідних дій. Ухилення характеризується умисною формою вини.

Виходячи зі змісту ч.5 ст. 1224 ЦК України, суд при вирішенні справи згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України на підставі наданих сторонами доказів не установив як факту ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги, так і факту перебування спадкодавця у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу чи каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі відповідача.

Суд мотивував свої висновки. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду слід погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування рішення суду відсутні, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. З висновками суду, які ґрунтуються на аналізі наявних у справі доказів, слід погодитися. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування рішення Личаківського районного суду м.Львова відсутні, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. ст. 218, 303, п.1 ч.І ст.307, ст.ст. 308, ч.І п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 червня 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: