АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 22-ц-4138/2011 р. Головуючий 1 інст. - Федченко В.М.
Категорія: «договірні правовідносини» ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2011 року. м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді: Піддубного Р.М.,

суддів: Солодкова А.А., Тичкової О.Ю.,

при секретарі: Соколовій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Борівського районного суду Харківської області від 22 вересня 2010 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договору кредиту частково недійсним, спонукання до виконання умов договору, -

встановила:

У березні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 12 березня 2008 року між ним та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», (реорганізоване в Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (ПАТ КБ «ПриватБанк»), було укладено кредитно- заставний договір, відповідно до п. 13.10 якого всі суперечки, розбіжності або вимоги, що виникають з цього договору, у тому числі і ті, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання його недійсним підлягають розгляду на вибір банку у певних судах м. Дніпропетровська, або за місцем знаходження філії банку, що надала кредит, або у Постійно діючому третейському суді при Асоціації Дніпровський банківський союз. Крім того, згідно з п. 6.3.1 договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом. Посилаючись на те, що зазначені положення договору суперечать Конституції України, Законам України «Про захист прав споживача», «Про банки і банківську діяльність», ОСОБА_2 просив визнати їх недійсними, зобовязати ПАТ КБ «ПриватБанк» належним чином виконувати умови укладеного 12 березня 2008 року договору.

Рішенням Борівського районного суду Харківської області від 22 вересня 2010 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання п. 6.3.1 кредитно-заставного договору недійсним та спонукання до виконання умов договору відмовлено. Додатковим рішенням цього ж суду від 23 лютого 2011 року п. 13.10 кредитно-заставного договору від 12 березня 2008 року визнано недійсним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення Борівського районного суду Харківської області від 22 вересня 2010 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Додаткове рішення Борівського районного суду Харківської області від 23 лютого 2011 року в апеляційному порядку не оскаржене.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання укладеного між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитно-заставного договору недійсним в частині надання відповідачу права збільшувати в односторонньому порядку проценти за користування кредитом, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем наявності підстав, з якими закон повязує недійсність правочину або його частини.

Судова колегія погоджується з такими висновками з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 12 березня 2008 року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитно-заставний договір, пунктом 6.3.1 якого сторони передбачили, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юктури ринку грошових ресурсів в Україні та встановили процедуру такого підвищення.

Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.

Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168.

Частиною 1 статті 651 ЦК України встановлено, що зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Частиною 1 статті 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено обовязок позивача довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Доводи про недійсність оспорюваних ним умов кредитно-заставного договору через їх суперечність ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам позивачем на підставі належних та допустимих доказів не доведені, що є його обовязком відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК.

Посилання позивача на безпідставність збільшення банком процентів за користування кредитом, не є обставиною, що впливає на дійсність оспорюваних норм договору, а є пропозицією сторони про зміну умов договору, яка може бути оспорена іншою стороною, але таких позовних вимог ОСОБА_2 заявлено не було.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», який набрав чинності 10 січня 2009 року Цивільний кодекс України доповнено ст. 1056-1, відповідно до якої розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Статтю 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» доповнено частиною четвертою такого змісту: «Банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом».

Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Зважаючи на закріплений Конституцією України принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, судом правильно не взято до уваги посилання позивача на ч.ч. 2, 3 ст. 1056-1 ЦК України, ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки зазначені норми набули чинності 10 січня 2009 року, тобто після укладення сторонами кредитно-заставного договору.

Оскільки судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Борівського районного суду Харківської області від 22 вересня 2011 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя

Судді