Апеляційний суд Чернівецької області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2011 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О.О.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк Л.М.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, представника публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про повернення коштів, стягнення неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди за апеляційними скаргами публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра», ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 19 липня 2011 року,

встановила:

В лютому 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Просив:

- зобовязати публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі ПАТ КБ «Надра») повернути йому вклад в сумі 1268,14 доларів США згідно депозитного договору №739150 від 5 січня 2009 року;

- стягнути з відповідача на його користь 26 682 гривні 11 копійок завданих збитків, 6256 гривень 80 копійок заборгованості з врахуванням трьох відсотків річних, 20 412 гривень 63 копійки заборгованості з врахування індексу інфляції, 10 702 гривні 81 копійку пені та 100 000 гривень моральної шкоди.

Посилався на те, що 5 січня 2009 року між ним та ПАТ КБ «Надра» було укладено депозитний договір № 739150. Відповідно до умов вказаного договору позивач передав на депозитний рахунок банку грошові кошти в сумі 16 658 доларів США на строк до 5 лютого 2009 року, а відповідач зобовязувався по закінченню дії вкладу повернути кошти та виплатити 12,8 відсотків річних за користування вказаними коштами.

В порушенні умов депозитного договору в день закінчення його дії відповідач повернув лише частину вкладених коштів. Заборгованість ПАТ КБ «Надра» перед позивачем складає 1268,14 доларів США.

Внаслідок незаконних дій ПАТ КБ «Надра» позивачу завдані збитки, які полягають в неотриманні доходу, які він міг отримати, розмістивши вказані кошти на депозитний рахунок іншої банківської установи.

Також вважав, що за час прострочення зобовязання за депозитним договором відповідач повинен сплатити пеню в розмірі 10 70 гривні 81 копійки, заборгованість з врахуванням трьох відсотків річних в сумі 6256 гривень 80 копійок та заборгованість з врахуванням індексу інфляції в сумі 20 412 гривень 63 копійки.

Крім того, вказував, що внаслідок тривалого невиконання відповідачем своїх зобовязань, позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях, приниженні честі та гідності, погіршення його здоровя та стосунків в родині.

Рішенням Шевченківського районного суду від 19 липня 2011 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «Надра» на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 1268,14 доларів США по депозитному договору, 20 412 гривень 63 копійки інфляційних та три відсотки річних 6256 гривень 80 копійок.

В задоволенні решти позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Надра» просить вищевказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його позовних вимог змінити та ухвалити нове рішення про задоволення цих вимог.

Апелянти посилаються на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ПАТ КБ «Надра» слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що 5 січня 2009 року між ним та ПАТ КБ «Надра» було укладено депозитний договір № 739150.

Відповідно до умов вказаного договору позивач передав на депозитний рахунок банку грошові кошти в сумі 16 658 доларів США на строк до 5 лютого 2009 року, а відповідач зобовязувався по закінченню дії вкладу повернути кошти та виплатити 12,8 відсотків річних за користування вказаними коштами.

По закінченню дії депозитного договору відповідач повернув лише частину вкладених коштів. Заборгованість ПАТ КБ «Надра» перед позивачем складає 1268,14 доларів США.

У звязку з простроченням виконання зобовязань за депозитним договором за період з лютого по грудень 2010 року з ПАТ КБ «Надра» підлягає стягненню інфляційні в сумі 20 412 гривень 63 копійки.

Позовна вимога про стягнення пені є безпідставною, оскільки позивачем не було надано банку розрахункового документу.

Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправної поведінкою та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Відшкодування підлягають тільки ті витрати, як особа зробила (або мусить зробити) для відновлення свого порушеного права.

При обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення достовірності тих доходів, які потерпіла особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обовязок щодо доведення розміру тих доходів, яких особа отримала б у випадку непосягання на її право, покладається на позивача.

Доводи позивача про те, що ним могли бути отримані доходи від розміщення суми повернутих коштів на інших вкладних рахунках не вказують на реальну можливість отримання таких доходів за звичайних обставин, а вказують лише на припущення такої можливості.

ОСОБА_1 не надав суду доказів, які підтверджують позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, не вказав з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір суми відшкодування такої шкоди.

Відшкодування моральної шкоди за порушення банком своїх зобовязань за договорами фінансово-кредитних послуг не передбачено ні депозитним договором, ні договором про обслуговування тарифних пакетів, в рамках якого був відкритий поточний рахунок, ні чинним законодавством.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна.

Так, згідно частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 23 ЦК України встановлено підстави та порядок відшкодування моральної шкоди.

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачені правові наслідки порушення зобов'язання.

Згідно частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи 5 січня 2009 року між ним та ПАТ КБ «Надра» було укладено депозитний договір № 739150.

Відповідно до умов вказаного договору позивач передав на депозитний рахунок банку грошові кошти в сумі 16 658 доларів США на строк до 5 лютого 2009 року, а відповідач зобовязувався по закінченню дії вкладу повернути кошти та виплатити 12,8 відсотків річних за користування вказаними коштами.

По закінченню дії депозитного договору відповідач повернув лише частину вкладених коштів. Заборгованість ПАТ КБ «Надра» перед позивачем складає 1268,14 доларів США.

Встановивши, що на порушення умов укладеного сторонами договору депозиту банк на вимогу позивача вкладу вчасно не повернув, суд обґрунтовано стягнув з нього на користь позивача суму неповернутого вкладу та передбачені ст. 625 ЦК України три проценти річних за порушення грошового зобовязання.

Ухвалюючи рішення в частині стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції суд першої інстанції не врахував, норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини.

Статтею 192 ЦК України встановлено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на споживчі товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджених наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519).

Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базисним.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом ст. 625 ЦК України встановлений індекс інфляції враховується до суми боргу в разі наявності між сторонами грошових зобовязань у валюті України гривні.

При цьому офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, визначення в договорі грошових зобов'язань у іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обгрунтування вимог, пов'язаних зі знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення в частині в частині стягнення з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат в сумі 20 412 гривень 63 копійки з порушеннями норм матеріального права, а тому його в цій частині слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволення позову в цій частині відмовити.

Відповідно до правил ст. 88 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ПАТ КБ «Надра» на користь держави судовий збір в сумі 163 гривні 38 копійок, враховуючи що позов задоволено частково на загальну суму 16338 гривень 51 копійку.

В решті рішення слід залишити без змін.

Колегія суддів вважає помилковими доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «Надра» про те, що суд неправомірно в порушення вимог ст. ст. 85 Закону України «Про банки і банківську діяльність» стягнув з банку на користь позивача три відсотки річних від простроченої суми та не врахував, що відповідно до постанови НБУ від 10 лютого 2009 року № 59 у ВАТ КБ „Надра була призначена тимчасова адміністрація та оголошено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Зокрема апелянт не взяв до уваги, що згідно із ч. 2 ст. 58 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність» банк не відповідає за невиконання або несвоєчасне виконання зобовязань у разі оголошення мораторію на задоволення вимог кредиторів, зупинення операцій по рахунках, арешту власних коштів банку на його рахунках уповноваженими органами державної влади.

Протягом мораторію не нараховується неустойка (штраф, пеня), інші фінансові (економічні) санкції за невиконання чи неналежне виконання зобовязань перед кредиторами та зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів) (п. 2 ч. 3 ст. 85 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з положень зазначеної норми наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді трьох процентів річних не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

Таким чином, три проценти річних входять до складу грошового зобовязання, у звязку із чим дія мораторію відповідно до ст. 85 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на них не розповсюджується.

Крім того, три проценти річних не є фінансовою санкцією в розумінні «інші фінансові (економічні) санкції» (п. 2 ч. 3 ст. 85 Закону «Про банки і банківську діяльність»), а є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання.

Суд, задовольняючи позов у частині стягнення трьох відсотків річних , правильно виходив із того, що боржник не може бути звільнений від відповідальності через неможливість виконання ним грошового зобовязання відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України.

Помилковими є також доводи апеляційної скарги банку про те, що суд першої інстанції в порушення положень ст. 625 ЦК України неправомірно стягнув з відповідача на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми боргу, оскільки відповідно до умов договору позивачу було нараховано та виплачено проценти річних за користування депозитом.

Апелянт не врахував, що відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України три проценти річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання.

Помилковими є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні його позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.

Суд обґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки в договірних зобовязаннях така стягується лише у випадках, передбачених договором або законом, а ні укладеним сторонами договором депозиту, ні законом, який регулює ці правовідносини, відшкодування моральної шкоди не передбачено.

Помилковими є також доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні його позовної вимоги про стягнення пені.

Відмовляючи в позові про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобовязання щодо повернення позивачу депозитного вкладу суд також діяв обґрунтовано, оскільки ним стягнуто три проценти річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання згідно зі ст. 625 ЦК України, що є такою ж санкцією за зазначене порушення, як і пеня, стягнення якої договором не передбачено, а подвійне покарання за одне і теж порушення законом не допускається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» задовольнити частково, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 19 липня 2011 року в частині стягнення з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат в сумі 20 412 гривень 63 копійки та судового збору на користь держави скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про стягнення інфляційних втрат в сумі 20 412 гривень 63 копійки відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» на користь держави 163 (сто шістдесят три) гривні 38 копійок судового збору.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: