Справа № 22-ц-3442/11 Головуючий у 1 інстанції: Грищук В.О.
Провадження № 22-ц/146/11 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Богонюка М.Я., Шумської Н.Л.

з участю секретаря Кубішин І.В.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю (ТзОВ) «Мостобудівельна компанія МСУ» на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 17 лютого 2011 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ТзОВ «Мостобудівельна компанія МСУ», з участю третьої особи ОСОБА_5, про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся з позовом про стягнення в його користь з відповідача шкоди, повязаної з втратою заробітку внаслідок ушкодження здоровя в сумі 67 500 грн., 4 440 грн. витрат, повязаних з придбанням медичних препаратів на наданням медичної допомоги, 50 000 грн. моральної шкоди, 1 000 грн. судових витрат. Свої вимоги мотивує тим, що шкода йому завдана внаслідок ДТП, під час якої належний відповідачу автомобіль виїхав на смугу руху керованого ним автомобіля, де відбулося зіткнення транспортних засобів і він одержав тілесні ушкодження.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 17 лютого 2011 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача в користь позивача 76 264 грн. завданої шкоди та 840 грн. судових витрат в дохід держави. В решті позову відмовлено.

Рішення оскаржив відповідач.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення про відмову в позові повністю. Посилається на те, що висновки суду не відповідають нормам матеріального і процесуального права. Рішення суду ухвалено при неповно зясованих обставинах справи та недоведеності обставини, що мають значення для справи. Не враховані висновки експертиз та матеріалів про закриття кримінальної справи з підстав відсутності в діях водія ОСОБА_5 складу злочину.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення змінити, оскільки суд першої інстанції в частині розміру відшкодованої шкоди та стягнення судових витрат зробив свої висновки без належних підстав, справу вирішено без достатньої перевірки обґрунтованості вимог; висновки суду в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим на підставі повної і всебічної перевірки доказів, їх дослідження і правильної оцінки; тому з висновками суду повністю погодитися не можна.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення у зазначеній вище частині цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що 24 жовтня 2003 року на 639 кім автодороги Київ-Чоп в селі Нижнє Синьовидне Сколівського району Львівської області внаслідок виїзду на смугу зустрічного руху автомобіля ВАЗ-21213, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить відповідачу, під керуванням ОСОБА_5, який перебував у трудових відносинах з відповідачем, відбулося зіткнення цього транспортного засобу із автомобілем Mitsubishi Space, реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить ОСОБА_6, під керуванням позивача. В результаті цього зіткнення позивачеві заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості, що стверджується висновками судово-медичних експертиз № 216 від 27 жовтня 2003 року та № 9 від 6 лютого 2006 року.

Відповідно до висновку експертизи №87 від 30 вересня 2009 року втрата професійної працездатності позивача перебуває у причинному звязку з одержаною у ДТП 24 жовтня 2003 року травмою. Стійка втрата професійна працездатності позивача в період визнання його інвалідом 2-ї групи (з 17 січня 2005 року до 1 лютого 2006 року) становить 70 %, в період визнання його інвалідом 3-ї групи (з 14 лютого 2006 року до 1 березня 2007 року) - 40 %. На час ДТП позивач не працював.

Позивач потребував медичної допомоги та тривалого лікування, що повязане з одержаною у ДТП травмою.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 5 грудня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ТзОВ «Містобудівельна компанія МСУ», з участю третьої особи ОСОБА_5, про відшкодування шкоди, обставини якої стосуються ДТП, у якій отримав тілесні ушкодження позивач, встановлено ступінь вини водіїв, які керували транспортними засобами, причетними до ДТП. Колегія суддів прийшла до висновку, що ступінь вини водія ОСОБА_5 становить 80%, а ОСОБА_4 20%. Тому кожен із них відшкодовує заподіяну шкоду в розмірі, який відповідає ступеню вини.

Суд виходив з того, що із постанови про закриття кримінальної справи від 18 серпня 2006 року вбачається, що причиною настання ДТП стало наскрізне пошкодження покришки та камери лівого переднього колеса автомобіля, належного відповідачу, яким керував водій ОСОБА_5 безпосередньо перед ДТП, що призвело до виїзду автомобіля на зустрічну смугу руху і зіткнення з автомобілем, належним позивачу, під керуванням водія ОСОБА_4 У звязку з відсутністю в діях водіїв цих транспортних засобів ознак складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України у порушенні кримінальної справи відмовлено на підставі ст.6 п.2 КПК України.

Згідно висновків трасологічної та автотехнічної експертиз № 113/114 від 20 лютого 2004 року та № 0320 від 11 лютого 2005 року наскрізне пошкодження на покришці та відповідне йому наскрізне пошкодження на камері лівого переднього колеса автомобіля під керуванням водія ОСОБА_5 утворилось до зіткнення транспортних засобів внаслідок наїзду колесом на достатньо твердий загострений предмет. З технічної точки зору у ситуації, повязаній із пробоєм переднього колеса автомобіля, повинен виникати опір коченню цього колеса на протязі короткого часу, що в свою чергу призведе до виникнення значного крутного моменту, який буде намагатись розвернути автомобіль у бік пошкодженого колеса (в первинний момент). Можливість збереження водієм контролю над керованістю свого автомобіля для подібних ситуацій, в першу чергу, повязана з оцінкою його субєктивних професійних та психофізичних якостей. Крім того водій ОСОБА_5 у відповідності до вимог п.1.5 ч.І; п.п.12.1, 12.4, 11.2, 2.3 «б», п.п.1.10 та 13.1. Правил дорожнього руху України повинен був рухатися по своїй смузі руху якомога ближче до її правого краю, стежачи за дорожньою ситуацією та відповідно реагувати на її зміну, не застосовувати такі прийоми керування автомобілем, які б призвели до втрати його поперечної стійкості. Якщо у процесі руху виникла необхідність у виїзді на смугу зустрічного руху, то з технічної точки зору водію ОСОБА_5 вже слід було переконатися, що такий маневр буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам, які мають перевагу для руху. Водій ОСОБА_4 відповідно до вимог ч.1 п. 1.5, п.п. 12.1, 12.4, 1.10 та 12.3 вказаних Правил повинен був рухатися зі швидкістю не більше як 60 км/год., а з моменту виникнення небезпеки для руху (коли із-за вантажного автомобіля , який рухається назустріч по своїй смузі руху, виїжджає в стані заносу автомобіль ВАЗ -21213) - своєчасно застосувати екстрене гальмування.

Відповідно до ст. 450 ЦК України в редакції 1963 року, яка була чинною на час ДТП, внаслідок якої виникли дані правовідносини, організації і громадяни, діяльність яких повязана з підвищеною небезпекою для оточення, зобовязані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року розяснено, що питання про відповідальність за заподіяну шкоду вирішується за правилами ст. 440 ЦК. Частиною 2 вказаної норми встановлено, що той, хто заподіяв шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду заподіяно не з його вини.

Під непереборною силою, що впливала на джерело підвищеної небезпеки у момент заподіяння шкоди, розуміється надзвичайна і невідворотна за даних умов подія ( ст.78 ЦК).

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача, як власника джерела підвищеної небезпеки, матеріальної шкоди, повязаної із втратою заробітку внаслідок ушкодження здоровя та витрат, повязаних із лікуванням позивача, суд залишив поза увагою, що шкода наступила внаслідок зіткнення двох джерел підвищеної небезпеки, а відтак розмір відшкодування повинен визначатися відповідно до ступеня вини кожного із володільців. Проведений судом першої інстанції розрахунок у пятикратному розмірі мінімальної заробітної плати є необґрунтованим.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, його положення застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Позивач вперше був визнаний інвалідом 2 групи міжрайонною спеціалізованою травматологічною МСЕК 17 січня 2005 року після набрання чинності діючим ЦК України. До спірних правовідносин слід застосовувати правила чинного ЦК.

Статтею 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно з ч.1,2 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду, тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоровя фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану її працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків.

Позивач на час ушкодження здоровя не працював. Розмір відшкодування йому слід визначати виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про Державний бюджет на 2009 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 1 листопада 2009 року становить 744 грн. Розмір відшкодування втраченого заробітку за період 17 січня 2005 року-1 лютого 2006 року, коли позивачу встановлено 2 групу інвалідності із втратою 70% професійної працездатності, становить 6484,8 грн. (9264/100х70). Розмір відшкодування втраченого заробітку за період 14 лютого 2006 року-1 березня 2007 року, коли позивачу встановлено 3 групу інвалідності із втратою 40% професійної працездатності, становить 3720 грн. (9300/100х40). Разом розмір відшкодування становить 10204,8 грн. (100%). Відповідно до ступеня вини стягненню в користь позивача підлягає 8 163,84 грн. шкоди, заподіяної внаслідок втрати заробітку, що повязано з ушкодженням здоровя, ( 80 % від шкоди в розмірі 10504,8 грн.).

Судом встановлено, що позивачем понесені додаткові витрати, повязані із придбанням ліків та наданням медичної допомоги, його транспортуванням спеціальним транспортом із лікарні в м.Сколе до лікарні у м.Львові. За транспортування автомобілем швидкої допомоги «Богдан» позивачем сплачено кошти в сумі 1040 грн. В періоди з 24 жовтня до 18 листопада 2003 року, з 13 грудня 2004 року до 7 січня 2005 року, з 2 до 5 травня 2005 року він перебував на стаціонарному лікуванні, йому проводилися операції В процесі лікування позивач придбав за власні кошти ліки та предмети догляду за хворим на суму 3 200 грн. Йому рекомендовано пройти курс з 30 лікувальних масажів. За проїзд до лікувального закладу позивачем витрачено 200 грн. Всього на придбання ліків та надання медичної допомоги витрачено 4 440 гривень. Шкода, яка підлягає стягненню у звязку із зазначеними витратами, становить 4240 грн.

Суд приходить до висновку, що позивач повинен був прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. Внаслідок одержаних в ДТП тілесних ушкоджень позивач на протязі тривалого часу терпів фізичний біль, змушений лікуватися, переніс декілька оперативних втручань, витратив кошти на лікування, був позбавлений можливості працювати. Він переніс моральні переживання, обумовлені ушкодженням здоровя, порушенням нормальних життєвих звязків. Відповідач повинен відшкодувати моральну шкоду в розмірі 15 000 грн. При визначенні розміру спричиненої моральної шкоди суд виходить з характеру, обсягу та тривалості страждань позивача, можливості відновлення нормальних життєвих звязків. Відповідно до Положень Конституції України, ст.ст. 1167,1168 ЦК України, Конвенції про захист прав людини та основних свобод, розяснень Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, фізичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав, свобод та законних інтересів.

Вимога про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 1 000 грн. не підтверджена жодними доказами. Тому така задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 274,04 грн.

Керуючись ст.303, п.3 ч.1 ст.307, ст. ст.309, 313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мостобудівельна компанія МСУ» задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 17 лютого 2011 року змінити. Cтягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мостобудівельна компанія МСУ» на користь ОСОБА_4 8 4163,84 грн. (вісім тисяч сто шістдесят три грн. 84 коп.) втраченого ним заробітку внаслідок втрати працездатності, 4 240 (чотири тисячі двісті сорок) грн. шкоди, повязаної з лікуванням, та 15 000 (пятнадцять тисяч ) грн. моральної шкоди.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мостобудівельна компанія МСУ» в дохід держави 270,04 грн. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: