Справа №22-ц-1778/11 20.09.2011 20.09.2011 20.09.2011
Справа N 22ц 1778/2011. Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія 42. Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України.

20 вересня 2011 року. м. Миколаїв.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Ямкової О.О. та Локтіонової О.В.,

із секретарем судового засідання Величковською В.С.:

позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6В,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційними скаргами ОСОБА_7 та представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 квітня 2011 року, ухваленого в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю Ніконджитбудсервіс, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні кімнатою гуртожитку, виселення з неї осіб, що в кімнаті мешкають натепер і його вселення, -

у с т а н о в и л а :

01 червня 2010 року ОСОБА_3 предявив позов до товариства з обмеженою відповідальністю Ніконджитбудсервіс про усунення перешкод в користуванні кімнатою 325, яка знаходиться в належному тому гуртожитку по вул. Космонавтів, 128 м. Миколаєва, і його вселення в неї.

Виписані у позові вимоги обґрунтовував наступним.

На підставі строкового договору № 241 від 17 червня 2003 року він є користувачем названої кімнати і таке його право не припинено й на день звернення до суду.

Не дивлячись на це, і, скориставшись тимчасовою його відсутністю в житлі, відповідач, в березні 2009 року, самочинно змінив замок на дверях спірної кімнати, виніс із неї усі належні йому речі й поселив в ній сторонніх осіб.

Посилаючись на зазначені обставини, просив позов задовольнити.

У подальшому, він додав ще і вимогу про виселення із названої кімнати осіб, що в кімнаті мешкають натепер, а саме ОСОБА_5 та ОСОБА_9

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 квітня 2011 року позов задоволено у повному обсязі.

ОСОБА_7 та представник ОСОБА_5 ОСОБА_6, подали, кожний окремо, на це рішення апеляційні скарги, в яких просили його скасувати і ухвалити нове про відмову у позові.

Перший - обгрунтовував скаргу тим, що справу розглянули без нього, в той час, як він є чоловіком ОСОБА_5 і спірна квартира знаходиться в їх спільній власності, його ж, як співвласника - до участі у справі не притягнули.

Друга ж вважала, що суд допустився помилок при оцінці наданих нею доказів, а тому не міг дійти вірних висновків, щодо обґрунтованості позову.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 слід задовольнити частково, а ОСОБА_6 у повному обсязі, оскаржене рішення суду 1 інстанції скасувати, оскільки місцевий суд постановив його без точного додержання норм матеріального й процесуального права, і ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити у задоволені позову за його недоведеністю.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі протиправно відібрали і заселили кімнату гуртожитку, законним користувачем якої позивач був, а тому порушене право того на житло слід захистити, виселивши із спірної кімнати відповідачів і вселивши в неї його.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області з таким не погоджується, висновки суду 1 інстанції щодо встановлених обставин та результату вирішення справи, вважає помилковими, необґрунтованими й незаконними.

Дійсно, за ст. 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло.

Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом.

Житлові права охороняються законом, за виключенням випадків, коли вони здійснюються усупереч з призначенням цих прав або з порушенням прав інших громадян чи прав державних і громадських організацій.

При цьому, відповідно до глави 3 ЦК України та ст. 59 61 ЦПК України, захистові підлягають тільки порушенні, невизнані або оспорюванні цивільні, в тому числі і житлові, права, які ґрунтується на законних підставах.

При цьому, за статтями 59, 60 ЦПК України, кожна із сторін зобовязана довести допустимими доказами правомірність володіння правом, а також обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з ксерокопій: заяви до прокуратури (а.с.- 6); ухвали Вищого господарського суду (а.с.-19); довідки форми А (а.с.-34); свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (а.с.-35); заяви про реєстрацію від 19.06.2003 року (а.с.-56); відповіді УМВС (а.с.-57); витягу із розрахункового рахунку (а.с.-59); попередження про розірвання договору (а.с.-60); вироку Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20.10.2010 року (а.с.-52-54); договору користування площею (а.с.- 55), позивач вселився в спірну кімнату не у звязку з трудовими відносинами, а на підставі однорічного, з правом його пролонгації ще на один рік, договору від 17 червня 2003 року.

В червні 2005 року строк дії того договору сплив, а новий укладений не був, проте, через невизначеність з належністю гуртожитку певному господарю і тривалими, у звязку з цим, судовими тяжбами, позивач продовжував користуватися кімнатою ще до 2008 року. При цьому оплату за неї проводив нерегулярно, наслідком чого стала заборгованість. В тому ж році, після отримання від утримувача гуртожитку попередження про необхідність погасити наявну заборгованість і небажання у подальшому продовжувати договірні правовідносини, ОСОБА_3 добровільно пішов з житла. У звязку з цим спірна кімната була заселена працівниками товариства, а потім продана з торгів і в ній стали проживати її набувачі.

В травні 2009 року позивач ініціював відкриття кримінального переслідування щодо посадової особи товариства, яка, як на його думку, протиправно позбавила його права на житло.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 жовтня 2010 року, який набрав чинності, та була виправдана, а судом зроблено висновок, про безпідставність домагань позивач щодо спірного житла.

За виписаних обставин, колегія доходить висновку, що позивач не є належним позивачем по справі і не може вимагати виселення із спірної кімнати осіб, якій в ній проживають зараз, і його вселення в неї, оскільки його право на цю кімнату припинене ще в червні 2005 року.

Та обставина, що і після спливу строку дії договору користування він продовжував у кімнаті проживати, не породжувала у нього право на безстрокове користування нею і у подальшому, не робить безпідставне володіння та користування житлом законним.

За такого у позові слід було відмовити.

Оскільки районний суд був іншої думки і позов задовольнив, то його рішення слід скасувати і відмовити у позові рішенням апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313 314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 у повному обсязі.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 квітня 2011 року скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у позові до товариства з обмеженою відповідальністю Ніконджитбудсервіс, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні кімнатою гуртожитку, його вселення в цю кімнату і виселення з неї осіб, що в ній проживають - за його недоведеністю.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: