Справа №2-а-4910/09 21.01.2011 21.01.2011 21.01.2011
Провадження №22ц-4006/10
УХВАЛА іменем України

2011 року січня місяця 21 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Вовненко Г.Ю.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Буренкової К.О.,

при секретарі: Єфіменко О.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві справу

за апеляційною скаргою управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва (далі - УПФ)

на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2009 р. за позовом ОСОБА_1 до УПФ про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

встановила:

У березні 2009 р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до УПФ, в якому просить визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування йому як особі, яка має правовий статус дитини війни, доплати (підвищення) до пенсії, передбаченої Законом України від 18 листопада 2004 р. «Про соціальний захист дітей війни» (далі - Закон від 18 листопада 2004 р.), у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком за період з 1 січня 2006 р. до 31 грудня 2007 р. та зобов'язати УПФ здійснити перерахунок такої допомоги і забезпечити виплату заборгованості.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2009 р. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов'язано УПФ здійснити перерахунок пенсії з 9 липня по 31 грудня 2007 р. та з 22 травня до 31 грудня 2008 року з підвищенням на 30% мінімальної пенсії за віком за розміром, встановленим ч. 1 ст. 28 Закону України від 9 липня 2003 р. «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон від 9 липня 2003 р.) та провести відповідні виплати.

В апеляційній скарзі УПФ, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, просило постанову скасувати і ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність постанови в межах доводів апеляційної скарги, колегія судців дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач отримує пенсію за віком та належить до категорії громадян, яким визначено статус дитини війни.

Положення ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р. (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30% мінімальної пенсії за віком.

Однак, згідно з пунктом 17 ст. 77 Закону України від 20 грудня 2005 р. «Про Державний бюджет України на 2006 рік» дію ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р. зупинено на 2006 р.

До того ж, Законом України від 19 січня 2006 р. «Про внесення змін до Заксі України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» із положень Закону України від 1 грудня 2005 р. «Про Державний бюджет України на 2006 рік» виключено пункт 17 ст. * вказаного вище Закону, а новою редакцією ст. 110 цього ж Закону встановлено, що пільї дітям війни, передбачені ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р., запроваджуються у 2006 ] поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у поряд:-: визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Рал України з питань бюджету.

Між тим, Кабінетом Міністрів України протягом 2006 р. не приймав рішекн на виконання вимог ст. 110 Закону України від 20 грудня 2005 р. «Про Державний бюди:е України на 2006 рік».

Отже, пільги для дітей війни, передбачені ст. 6 Закону від 18 листопада 200- р., безпосередньо у 2006 р. запроваджено не було.

В свою чергу, пунктом 12 ст. 71 Закону України від 19 грудня 2006 р. «Пр Державний бюджет України на 2007 рік» дію ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р зупинено на 2007 р. із урахуванням ст. 111 названого вище Закону.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2007 р. № 6- рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення пункту 12 ст. 71 Закону України від 19 грудня 2006 р. «Про Державний бюджет України на 2007 рік», яким зупинено на 2007 р. дію ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р. із урахуванням ст. 111 цього ж Закону.

Однак, підпунктом 2 пунктом 41 розділу II Закону України від 28 грудня 2007 р. «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяюсх законодавчих актів України» норми ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р. щодо розмірів підвищення пенсії дітям війни викладено в новій редакції.

Тоді як, рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 р. № Iі - рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) змін;:, внесені підпунктом 2 пунктом 41 розділу II Закону України від 28 грудня 2007 р. «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо розмірів підвищення пенсії дітям війни визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнанні неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Тому УПФ як орган, якому делеговано повноваження щодо призначення виплати пенсії та доплат до них, повинен був діяти відповідно до вимог ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р. і здійснити відповідні перерахунок (за той період, коли дія цієї норми не була зупинена). Однак, УПФ у порушення зазначених положень цього Закону таких нарахувань не проводило, чим і допустило протиправну бездіяльність.

Таким чином, в межах позовних вимог право на здійснення перерахунку підвищення до пенсії у розмірах, визначених ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р., мають діти війни з 9 липня до 31 грудня 2007 р. та з 22 травня до 31 грудня 2008 року.

Доводи відповідача щодо правомірності своїх дій із посиланням на відсутність бюджетних коштів для повної реалізації програми з доплат дітям війни не приймаються до уваги, оскільки питання фінансування цих видатків не є предметом цього спору. Проблеми надання бюджетних коштів УПФ для виконання покладених на нього обов'язків у справах цієї категорії виходять за межі заявлених вимог і тому судом не розглядалися.

Безпідставними є також посилання відповідача на можливість нецільового використання коштів УПФ, оскільки суди не ухвалювали рішення про проведення виплат із власних джерел фінансування останнього.

За таких обставин, колегія судців не вбачає підстав для скасування судової постанови та відмови позивачу у задоволенні всіх вимог.

Керуючись ст.ст. 197.200, 206 КАС України, колегія суддів

ухвалила :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва відхилити, а постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2009 рс ку залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом 20 днів може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий: Судді: