Справа № 22-ц-2581/11 22.11.2011 22.11.2011 27.12.2011
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-2581/11 Головуючий у 1-ї інстанції Костюченко Г.С.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 листопада 2011 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

при секретарі: Колосовій О.Ю.,

за участю: представник відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 і ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 липня 2011 року

за позовом

Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

(далі ПАТ КБ «ПриватБанк)

до ОСОБА_3, ОСОБА_4

про стягнення заборгованості за кредитним договором і звернення стягнення на предмети застави

та за зустрічним позовом

ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк»

про визнання недійсними кредитного договору і договору траншу,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про передачу в заклад предметів за договорами застави та звернення на них стягнення в межах 20 638,41 доларів США кредитної заборгованості шляхом укладення договору купівлі-продажу.

В січні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надав остаточно уточнену позовну заяву про стягнення з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у солідарному порядку 23 491,05 доларів США заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмети застави шляхом їх безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладення заставодержателем від імені заставодавця договору купівлі-продажу.

Позивач зазначав, що позичальник ОСОБА_3 в порушення умов укладеного з нею 13 грудня 2007 року кредитного договору у встановлені строки не погашає суму основного кредиту та проценти за користування кредитом, а тому банк має право вимагати у солідарному порядку повернення кредитних коштів сумісно з поручителем та звернути стягнення на предмети застави.

У лютому 2010 року ОСОБА_3 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» із зустрічним позовом, вимоги за яким зменшила та просила визнати недійсними кредитну угоду та договір про видачу траншу, які укладені 13 грудня 2007 року між сторонами.

Позичальник вказувала, що обумовлені договори не відповідають вимогам діючого законодавства, зокрема вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та положенням Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а тому ці угоди є недійсними з підстав, передбачених ч. ч. 1, 3 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 липня 2011 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, ухвалено про стягнення у солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь банка 181 760 грн. 80 коп. заборгованості за кредитною угодою та судові витрати в рівних частках. В іншій частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та зустрічному позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 і ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просять скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким у задоволенні позову банка повністю відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення особи, яка бере участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Вирішуючи спір, суд правильно виходив з того, що оспорювані договори кредиту та видачу траншу укладено сторонами в належній формі, за наявності необхідного обсягу цивільної дієздатності позивача і відповідача, повноважень відповідача щодо укладення кредитних договорів, з наданням необхідній інформації перед укладенням договору та вільного волевиявлення сторін, яке було спрямоване на реальне настання, передбачених у ньому наслідків. А тому обґрунтовано відмовив ОСОБА_3 у визнанні договорів недійсними, застосував до цих правовідносин той закон, якій підлягав застосуванню.

Доводи відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду, оскільки суперечать обставинам справи і наявним у ній доказам.

Так, зміст кредитної угоди № 106047-SOGL і договір про видачу траншу № 106047-CRED від 13 грудня 2007 року та графік погашення кредиту і процентів, підписані сторонами, за якими позичальник отримала строком до 10 грудня 2010 р. 25 000 доларів США під 16% річних зі сплатою щомісяця платежу в сумі 885 доларів США. За прострочення повернення кредитних коштів позичальник ОСОБА_3 взяла на себе обовязок по сплаті на користь банка процентів в розмірі 48% річних від суми заборгованості, що залишилася, та штрафу в розмірі 2% від суми отриманого кредиту.

Наявні у справі докази, в тому числі і копії банківської ліцензії №22 від 4 грудня 2001 року, дозволу №22-1 від 4 грудня 2001 року та додатку до цього дозволу, надані Національним Банком України, свідчать про те, що при наданні позивачу даного кредиту в іноземній валюті Банк діяв в межах повноважень, визначених статтями 2, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», статтями 3-5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», пунктами 2.1, 2.3, 5.3 Положення «Про порядок видачі банкам банківських ліцензій на виконання окремих операцій», затвердженого постановою Національного Банку України №275 від 17 липня 2001 року.

Тому доводи позичальника про необхідність мати індивідуальну ліцензію не можуть бути взяті до уваги, оскільки вищезгаданими законами та підзаконними актами визначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на їх здійснення.

На забезпечення виконання вказаної кредитної угоди, між банком та відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4, з кожним окремо, 13 грудня 2007 року укладені договори застави майна, за яким позичальник передала в заставу банку торговий контейнер № 179 і телевізор Samsung, загальною заставною вартістю 55 550 грн. 00коп., а ОСОБА_4 пять торговельних трейлеров «Купава», загальною заставною вартістю 106 050 грн. 00 коп..

Станом на 11 січня 2011р. заборгованість позичальника ОСОБА_3 за кредитною угодою і договором видачі траншу склала 23 491,05 доларів США, що еквівалентно 186 948 грн. 83 коп., з яких: 16 805,06 доларів США сума боргу за простроченим кредитом і 6 685,99 доларів США сума боргу за простроченими процентами.

Письмову вимогу від ПАТ КБ «ПриватБанк» про усунення порушень умов кредитного договору і договорів застави відповідачам направлено 17 березня 2009 року.

Установивши такі факти за вимогами банку про стягнення у солідарному порядку заборгованості, суд у порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не звернув уваги на положення ст. ст. 526, 533, 553, 1049, 1054 ЦК України та відповідні положення кредитного договору та договору застави й помилково дійшов висновку, що майновий поручитель повинен нести солідарну відповідальність з позичальником і заборгованість за кредитним договором, безпосереднім предметом якого була іноземна валюта, повинна бути стягнута на користь банку лише як грошовий еквівалент у гривні, визначений на день ухвалення рішення у відповідності до ст. 524 ЦК України.

Проте з такими висновками суду повністю погодитися не можна.

Так, за змістом статей 553, 572, 589, 590 ЦК України заставодавець як майновий поручитель відповідає за зобовязаннями боржника заставним майном і ні несе солідарного обовязку як поручитель за зобовязаннями позичальника кредитних коштів.

Отже, у відповідності до п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України рішення суду в частині стягнення заборгованості з майнового поручителя ОСОБА_4 підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» в цієї частині.

Разом з тим, статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому ст. 533 ЦК України передбачено, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншими нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземної валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

З урахуванням наведеного та з огляду на положення ст. ст. 526, 533, 627, 1049, 1054 ЦК України в разі, коли за умовами кредитного договору позичальник одержав кредит у вигляді грошових коштів в іноземній валюті, він зобовязаний повернути кредитодавцю на вимогу останнього цей кредит у вигляді грошових коштів у тій самій сумі і в тій самій валюті, що були ним одержані. Якщо у договорі визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Тому у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першій інстанції в частині стягнення заборгованості з позичальника ОСОБА_3 у розмірі, визначеному судом першій інстанції, підлягає зміні з викладенням його в новій редакції. На користь банка з ОСОБА_3 слід стягнути суму заборгованості в розмірі 22 839 доларів 15 центів США, еквівалентних 181 760 грн. 80 коп.. Підстав для збільшення суми заборгованості до суми, нарахованої банком за позовом, колегія суддів не знаходить, ураховуючи межі апеляційної скарги позичальника.

В той же час, доводи ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про те, що суд не повинен був виходити з розміру заборгованості, обчисленою банком, так як позивач не мав право в односторонньому порядку застосовувати процентну ставку в 48% річних, є необґрунтованими. Вказані твердження спростовуються змістом пункту 4.3 кредитної угоди, в якому зазначено, що за порушення позичальником строків погашення будь-якого з платежів банк автоматично нараховує на прострочену суму боргу проценти в розмірі 48% річних. Це обумовлено сторонами і в п. 4.3 договору про видачу траншу.

При зміні рішення в частині вимог банка до ОСОБА_3, у відповідності до статті 88 ЦПК України з відповідача на користь банка слід стягнути 1820 грн. 00 коп. судових витрат.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в іншій частині рішення місцевого суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 і ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 липня 2011 року в частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості змінити та викласти в наступній редакції.

Стягнути на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» з ОСОБА_3 заборгованість за кредитною угодою № 106047-SOGL і договором про видачу траншу № 106047-CRED від 13 грудня 2007 року в загальному розмірі 22 839 доларів 15 центів США, еквівалентному 181 760 грн. 80 коп. та 1820 грн. 00 коп. судових витрат.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 липня 2011 року в частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості скасувати і ухвалите нове.

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовити.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді