Справа 22-4054/11 Головуючий в суді 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія 20 Доповідач Орловська Н.В.
РІШЕННЯ

Іменем України

2011 року жовтня місяця 11 дня колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області у складі:

головуючого Орловської Н.В.,

суддів Приходько Л.А.

ОСОБА_2

при секретарі Шевардіній К.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 яка дії від імені ОСОБА_5 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 18 серпня 2011 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_7 Дем`ян Анатолійович, про визнання частково недійсними договорів купівлі продажу, переведення прав покупця та визнання права власності,

встановила:

23 березня 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання частково недійсними у частині покупця і переведення на нього прав покупця за укладеними між відповідачкою ОСОБА_5 і ОСОБА_6 31 січня 2006 року договорами купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки площею по вул. Шкільна, 16 у с. Залізний Порт 0,1668 га, визнання за ним права власності на ці обєкти нерухомості.

Позивач вважає укладені між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 договори удаваними, вказуючи, що саме він був фактичним покупцем цих будинку і земельної ділянки, за які він особисто та через свою дочку ОСОБА_7 частинами сплатив продавцеві 350000 доларів США, тоді як ОСОБА_5 виступала покупцем за цими договорами лише формально і після його повернення в Україну мала «переоформити»отримане майно на фактичного власника.

Рішенням Голопристанчького районного суду Херсонської області позовні вимоги задоволено частково: укладені між ОСОБА_8 і ОСОБА_5 договори купівлі продажу будинку та земельної ділянки по вул. вул. Шкільна, 16 у с. Залізний Порт визнано частково недійсними у частині покупця, права покупця 57/100 частини вказаної нерухомості переведено на ОСОБА_3, за яким також визнано право власності на відповідне майно.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, яка діє від імені ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції через його незаконність і необґрунтованість та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на відсутність підстав для визнання удаваним нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, оскільки сторонами дотримана встановлена законодавством форма та порядок укладання договору щодо нерухомого майна, продавець письмово підтвердив належне його виконання саме ОСОБА_5; висновок суду про доведеність факту передачі ОСОБА_9 ОСОБА_6 200000 доларів США у якості оплати за договорами купівлі-продажу будинку і земельної ділянки не відповідає фактичним обставинам справи, застосований судом спосіб захисту прав позивача як покупця спірної нерухомості суперечить вимогам статей 213 215 ЦК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції через його незаконність і необґрунтованість і постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, вказуючи на те, що він є фактичним і єдиним покупцем нерухомості за договором купівлі продажу з ОСОБА_6, що підтверджується розпискою про передачу ним ОСОБА_6 8000 доларів США як завдатку, письмовими поясненнями ОСОБА_7 і позивача про передачу ним через ОСОБА_7 і ОСОБА_10 142 000 доларів США ОСОБА_6, поясненнями останнього про отримання ним від ОСОБА_11 208 000 доларів США і доказами наявності у ОСОБА_11 350 000 доларів для вчинення вказаного правочину. Також ОСОБА_3 вважає, що суд вийшов за межі судового розгляду визнавши фактичним покупцем 43/100 частини придбаної у ОСОБА_6 нерухомості ОСОБА_12, який таких вимог не заявляв.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення у межах доводів апеляційних скварг і заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, а скарга ОСОБА_4, яка дії від імені ОСОБА_5 має бути задоволено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 лише формально виступила покупцем у договорі купівлі продажу з ОСОБА_6, фактичними покупцями нерухомості були ОСОБА_10 і ОСОБА_3 Суд дійшов висновку про те, що показаннями продавця ОСОБА_6, розпискою між ОСОБА_6 і ОСОБА_3 про передачу 8000 доларів США в рахунок оплати нерухомості в с. Залізний порт, договором продажу акцій ВАТ «Газпром»і договорами позики з Шиповською і Лапіковим доведено фактичну оплату ОСОБА_3 за договором з ОСОБА_6 200000 доларів США, а отже відповідно до сплаченої ним частини встановленої за поясненнями ОСОБА_3 і ОСОБА_6 ціни продажу нерухомості, яка складала 350 000 доларів, права покупця 57/100 частини будинку і 57/100 частини земельної ділянки мають бути переведені на ОСОБА_3

Проте, такого висновку суд дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до норм ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу нерухомого майна, зокрема будинку і земельної ділянки, має бути укладеним у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, згідно ст. 220 ЦК України, такий договір є нікчемним і може бути визнаний судом дійсним тільки якщо домовленість сторін щодо усіх істотних умов договору підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення.

ОСОБА_3 на обґрунтування своїх вимог у позові та в апеляційній скарзі посилається на існування укладеного між ним і ОСОБА_6 договору купівлі продажу будинку і земельної ділянки, проте допустимих, належних і достатніх доказів досягнення саме цими сторонами домовленості щодо усіх істотних умов договору надані не були. Також не підтверджений факт звернення до нотаріального посвідчення цього договору та ухилення однієї із сторін від укладання цього договору у нотаріальній формі.

Відповідно до ст. 657 і ч. 2 ст. 220 ЦУ України пояснення сторін, третіх осіб, зокрема ОСОБА_6, і свідків не є допустимими доказами укладення договору купівлі-продажу нерухомості і тому їх врахування судом першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону.

Розписка між ОСОБА_6 і ОСОБА_3 про передачу 8000 доларів США в рахунок оплати нерухомості в с. Залізний порт не є достатнім доказом укладення договору купівлі продажу, оскільки вона не містить відомостей про домовленість сторін щодо усіх істотних умов договору: у ній не вказано на конкретне майно, що є предметом договору і його ціну у 350000 доларів США, яка, як вбачається з пояснень ОСОБА_3 і ОСОБА_6, була істотною умовою. Інших допустимих доказів на підтвердження цих обставин суду не надано.

Нотаріально посвідчена заява ОСОБА_7 від 24 травня 2011 року щодо обставин укладання ОСОБА_3 договору з ОСОБА_6 відповідно до змісту ст. 657 ЦК України, ст. 63 і 64, ч.2 ст.59 ЦПК України є письмовим викладом її пояснень, а не письмовим доказом домовленості сторін щодо усіх істотних умов договору і тому не може бути врахована судом.

Договір продажу акцій ВАТ «Газпром», договори позики та інші докази, на які посилається ОСОБА_3 не містять відомостей щодо предмету спору, а саме відомостей про оплату ОСОБА_3 нерухомості за договором купівлі-продажу з ОСОБА_6, підтверджують лише факт наявності у позивача коштів, і тому відповідно до ч.3 ст. 58 ЦПК України не можуть бути взяті до розгляду судом.

Таким чином, договір купівлі-продажу будинку і земельної ділянки за адресою вул. Шкільна, 16 у с. Залізний Порт, покупцем у якому виступає ОСОБА_3 і на існування якого він посилається, відповідно до ст. 220 ЦК України є нікчемним.

Позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання удаваним укладеного між ОСОБА_7 і ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будинку і земельної ділянки по вул. Шкільна, 16 у с. Залізний Порт засновані на розглянутих вище твердженнях про існування між ним і ОСОБА_6 усного договору купівлі-продажу цієї ж нерухомості і на поясненнях ОСОБА_7, ОСОБА_6 і самого позивача про те, що ОСОБА_5 у правовідносинах з ОСОБА_6 виконувала роль «формального покупця», яка полягала в підписанні нею договору, за яким фактично розрахувався ОСОБА_3, і подальшому «переоформленні»отриманого нею права власності на ОСОБА_3, як фактичного покупця цієї нерухомості.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Нікчемний договір між ОСОБА_3 і ОСОБА_6 не може бути визнаний правочином, для приховання якого ОСОБА_5 і ОСОБА_6 укладено у письмовій формі і посвідчено нотаріально договір купівлі продажу, оскільки відповідно до ст. 235 ЦК України сторони удаваного правочину і правочину, який насправді було вчинено мають збігатися.

Так, доводи ОСОБА_3 з посиланням на розписку і пояснення ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_5 була «формальним покупцем» нерухомості і не оплачувала придбане за цим договором майно, не підтверджені допустимими, належними, достатніми доказами і спростовуються укладеним ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у передбаченій ст. 657 ЦК України формі договором завдатку, згідно якого саме ОСОБА_5 передала продавцеві суму 200 000 грн., договором купівлі-продажу та заявою ОСОБА_6 до нотаріуса від 14 вересня 2006 року, якою він підтвердив належне виконання ОСОБА_5 своїх зобовязань в тому числі і за рахунок коштів, отриманих на час розрахунку від ОСОБА_10 ( а.с. 13-17, 45-48).

На ці обставини суд уваги не звернув, вказаним доказам належної оцінки не надав, а тому помилково поклав в основу свого висновку пояснення свідків та позивача щодо обставин укладання спірних договорів, які не можуть бути належним підтвердженням заявлених вимог щодо удаваності вказаного договору.

Окрім цього, воля усіх сторін удаваного правочину має бути спрямована на вчинення правочину, який вони намагаються приховати. Належних, допустимих і достатніх доказів зобовязань ОСОБА_5 передати отриману за договором з ОСОБА_6 нерухомість ОСОБА_3 суду не надано.

Отже, підстави визнання удаваним укладеного ОСОБА_5 і ОСОБА_13 договору відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає що суд першої інстанції, розглядаючи справу за позовом ОСОБА_14 порушив норми статей ст. 657, ч. 2 ст. 220, ст. 235 ЦК України, ч.2 ст.59, ст.58 ЦПК України, внаслідок чого невірно дослідив надані сторонами докази і дійшов невірного висновку про наявність підстав для визнання укладеного ОСОБА_5 і ОСОБА_6 договору купівлі продажу недійсним. Тому рішення суду першої інстанції має бути скасовано і постановлено нове про відмову у задоволенні позовних вимог з наведених вище підстав.

На підставі викладеного, ст. 235 ЦК України, керуючись ст. 303, 307, 309 ЦПК України колегія суддів, -

вирішила:

У задоволенні апеляційної ОСОБА_3 відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, діючого від імені ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 18 серпня 2011 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання частково недійсними договорів купівлі продажу, переведення на нього прав покупця і визнання права власності відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом 20 днів з часу набрання ним законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді