АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №22-ц-/2011р. Головуючий 1-ї інстанції Богдан М.В.
Категорія: відшкодування шкоди Доповідач: Довгаль Г.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді Довгаль Г.П.

суддів Коровіна С.Г., Коваленко І.П.

при секретарі Щегельському Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства „Завод ім. Малишева про відшкодування шкоди , -

в с т а н о в и л а:

У січні 2009 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до державного підприємства „Завод ім. Малишева (далі ДП „Завод ім. Малишева), в якому просила стягнути з відповідача на свою користь вартість знищеного і розкраденого майна, згідно наведеного нею переліку, на загальну суму 10374грн.00коп., а також моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 50000,00грн.

Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що вона раніше проживала в кімнаті №702 гуртожитку, розташованому по вул. Соіча №11 у м. Харкові, який належав ДП „Заводу ім. Малишева. В цій кімнаті знаходилися її особисті речі та майно. У період з лютого 1998р. по 16 квітня 1998р. вона знаходилася, спочатку на лікуванні в 30-й міській лікарні, потім в 17-й лікарні заводу ім. Малишева, а у подальшому в Харківському інституті ендокринології. Знаходячись в інституті ендокринології, отримала від сестри телеграму, яка проживала у Миколаївській області, про те, що їх батько потребує стороннього догляду. Вона змушена була поїхати до батька, проживала у нього і доглядала його з 16.04.1998р. по 23.02.2000р. Коли вона повернулася до гуртожитку в 2000 році, то не змогла відкрити свою кімнату. Від коменданта довідалася, що всі її речі, в тому числі документи, було вивезено з кімнати. З цього приводу вона неодноразово зверталася із заявами до президента України, до органів внутрішніх справ, отримувала відповіді про те, що її майно знаходиться на схоронності і у будь-який час вона може його забрати. Однак, 20 червня 2006 року від начальника ЖЕКу їй стало відомо, що усе її майно спалено. Отримавши таку звістку, вона душевно страждала, т.я. безповоротно втрачені документи та пропали дорогі для неї речі.

У подальшому позивач кілька разів уточнювала позов, збільшуючи суму матеріальної шкоди, моральної шкоди до 150000грн.00коп., доповнила позов вимогами про відшкодування вартості проїзду на залізничному транспорті, повязаних з викликом до суду на розгляд справи.

Відповідач ДП „Завод ім. Малишева позов не визнав, подав на нього письмові заперечення, в яких просить застосувати до даних правовідносин позовну давність, вказуючи на те, що про своє порушене право ОСОБА_1 дізналася в 2000році, але з позовом до суду звернулася лише в 2009році, тобто з пропуском встановленого ст.257 ЦК України загального трирічного строку.

В судовому засіданні суду першої інстанції позивач заявлені вимоги підтримала і просила задовольнити їх з підстав, визначених нею у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнала і просила відмовити у його задоволенні, застосувавши інститут позовної давності.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2010 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить це рішення скасувати і справу передати на розгляд в іншій районний суд, посилаючись на його незаконність, на неповне зясування обставин справи та на неналежну оцінку наданим сторонами доказам. Зокрема вказує, що суд безпідставно відмовив їй в позові, оскільки факт знищення її майна доказаний наданими нею документами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 не надала належних доказів на підтвердження заявлених нею вимог.

Відповідно до положень ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших осіб, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 61 ЦПК України встановлені підстави звільнення від доказування. Такими підставами відповідно до ч.ч.1-4 цієї статті являються:

1.Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

2.Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

3.Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

4.Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 знаходилася в трудових стосунках з відповідачем, у звязку з чим в травні 1987 року їй було надано койко-місце в гуртожитку по вул. Соіча,4 в м. Харкові на підставі ордеру №403 від 05.05.1987року. Але, з 29.12.1993року позивач звільнена з ДП „Завод ім. Малишева за п.5 ст.36 КЗпП України у звязку з переводом на іншу роботу (в прокуратуру Харківської області). Закінчивши трудові відносини з підприємством, ОСОБА_1 не була знята з реєстраційного обліку і залишалася проживати в гуртожитку до квітня 1998 року.

Довідкою виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області за №485 від 13.10.2003р. підтверджується, що позивач з квітня 1998р. по лютий 2000р. дійсно проживала без реєстрації в с. Бакай разом з батьком ОСОБА_3, 1926р.н., інвалідом 1-ї групи, проводила за ним догляд (а.с.9).

У звязку з тим, що займана позивачкою кімната в гуртожитку довгий час пустувала, відповідач звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила користування цим житловим приміщенням. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.10.1999року ОСОБА_1 визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у гуртожитку. Це рішення набрало законної сили відповідно до вимог ч.1 ст.223 ЦПК України.

Із відповіді Комінтернівського РВ ХМУ УМВС в Харківській області за №62/П-404 від 20.04.2004р. убачається, що заяву ОСОБА_1 від 13 квітня 2004 року було розглянуто, на її прохання поштова кореспонденція направлена за вказаною нею адресою: „Харків-24, до витребування. , а належне їй майно знаходиться на збереженні і при першій вимозі буде їй видано (а.с.7).

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03.11.2009року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення з ДП „Завод ім. Малишева моральної шкоди у звязку із знищенням фотографій і листів. Цим рішенням встановлено, що ОСОБА_1М дізналася про зміну замка на двері кімнати №702 ще в 2000році, а саме коли приїздила до гуртожитку.

Доказів того, що ОСОБА_1 робила конкретні дії з метою забрати належне їй майно в матеріалах справи відсутні. Окрім того, позивачем не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження неправомірності дій відповідача по знищенню майна, яке значний час знаходилося у нього на збереженні, опису майна із зазначенням індивідуальних ознак і його дійсної вартості, хоча відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України це є її обовязком.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, висновків суду не спростовують і не дають колегії суддів підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307ч.1п.1), 308, 313, 314ч.1п.1), 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді -