Справа № 2-3370/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2011 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Філюк Т.М.

при секретарі Свірід А.П.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_5 «Євросервіс»про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_5 «Євросервіс»звернулось в суд з позовом до філії Волинське обласне управління ВАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_3 про визнання недійсними договору кредитної лінії та додаткової угоди.

ОСОБА_3 звернувся в суд з зустрічним позовом до філії Волинське обласне управління ВАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_5 «Євросервіс»про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 02.06.2009 року між ВАТ «Державний ощадний банк України»та ОСОБА_5 «Євросервіс» було укладено договір кредитної лінії № 1082. Того ж дня в забезпечення зобов»язань за даним кредитним договором між банком та ОСОБА_6 було укладено договір поруки № 67. Вказує, що договір кредитної лінії № 1082 є фіктивним і укладеним під впливом тяжкої для ОСОБА_5 «Євро Сервіс» обставини та на вкрай невигідних умовах.

Покликається на ту обставину, що 19.12.2007 року між банком та ОСОБА_5 «Євросервіс»був укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 955 з відсотковою ставкою 15 % річних. Однак в зв»язку з економічною кризою у ОСОБА_5 «Євросервіс» виникла заборгованість за договором, неодноразові пропозиції про реструктуризацію боргу були відхилені банком. Натомість банком було запропоновано взяти ще один кредит з відсотковою ставкою 25% річних, щоб за його рахунок погасити заборгованість за попереднім кредитом. А тому , вказує, що ОСОБА_5 «ЄвроСервіс»під впливом важких обставин, якими вважає загрозу банкрутства підприємства та позбавлення прав на передану в іпотеку нерухомість, що фактично означало припинення господарської діяльності вимушене було погодитись на укладення оспорюваного договору. Вкрай невигідними умовами позивач вважає надання банком кредиту під високу процентну ставку, а саме 23 % річних, сплату встановлених договором банківських комісій, а також передачу в заставу банку нерухомого майна на суму, що значно перевищує обсяг кредитування.

Разом з тим, позивач вказує на фіктивність укладеного між ОСОБА_5 «Євросервіс»та банком договору, зазначаючи, що за цим договором 03.06.2009 року банком було перераховано перший транш в сумі 500000 гривень з призначенням платежу «за товари згідно договору № 45 від 01.06.2009 року», 26.06.2009 року було перераховано другий транш в сумі 423780, 60 гривень з призначенням платежу «за товари згідно договору № 16 від 25.06.2009 року». Однак в дійсності умовою надання цих коштів була вимога банку за рахунок кредитних коштів сплатити заборгованість за попереднім кредитним договором, що і було фактично зроблено.

З врахуванням вищенаведених обставин просить визнати недійсним договір кредитної лінії № 1082 від 02.06.2009 року, укладений між ОСОБА_5 «Євро Сервіс»та ВАТ «Державний ощадний банк України», та договір поруки № 67 від 02.06.2009 року, укладений між ОСОБА_3 та ВАТ «Державний ощадний банк України».

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 16 травня 2011 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_5 «Євросервіс»про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_5 «Євросервіс» до філії Волинське обласне управління ВАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_3 про визнання недійсними договору кредитної лінії та додаткової угоди.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 7 червня 2011 року позовну заяву ОСОБА_5 «Євросервіс» до філії Волинське обласне управління ВАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_3 про визнання недійсними договору кредитної лінії та додаткової угоди залишено без розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України»в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував щодо їх задоволення вказуючи на їх безпідставність.

Представник відповідача ОСОБА_5 «Євро Сервіс» в судове засідання не з»явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов безпідставний та до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Однією з підстав виникнення зобовязання є договір або інший правочин (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 02.06.2009 року між ВАТ «Державний ощадний банк України»та ОСОБА_5 «Євросервіс» було укладено договір кредитної лінії № 1082. Згідно даного договору банк зобов»язався надати, а позичальник отримати та належним чином використовувати та повернути в передбачені договором строки кредит та сплатити проценти та інші платежі за користування кредитом. Кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами ( траншами) з остаточним терміном повернення не пізніше 01 червня 2010 року. Умовами договору сторони погодили суму максимального кредитування і визначили його в розмірі 1 000 000 гривень. Пунктом 2.7.1 встановлено проценти за користування кредитом на основі процентної ставки в розмірі 23% річних

Відповідно до п.п. 2.4.1, 2.4.2 кредитного договору 1-й транш кредиту у розмірі, що не перевищує 500 000 гривень банк надає на поповнення обігових коштів, за умови погашення чергового траншу в розмірі 500 000 гривень за діючим договором відновлювальної кредитної лінії від 19.12.2007 року № 955, що укладений ВАТ «Ощадбанк»з ОСОБА_5 «Євро Сервіс». Решту 500 000 гривень надати за умови підтвердження факту розірвання кредитного договору від 19.12.2007 року № 955, що укладений ВАТ «Ощадбанк»з ОСОБА_5 «Євро Сервіс».

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як на підставу визнання недійсним кредитного договору позивач покликався на фіктивність даного правочину, вказуючи, що кредитні кошти за оспорюваним договором надавались для закриття попереднього кредиту за кредитним договором від 19.12.2007 року, а не з його реальною метою «поповнення обігових коштів».

Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Укладення фіктивного правочину завжди відбувається з певною метою і умисно.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому справжні їх цілі можуть бути протизаконними (наприклад, укладення громадянином договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації). Водночас фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений (нотаріальне посвідчення, державна реєстрація).

Сам по собі факт невиконання учасниками правочину його умов не робить його фіктивним. Позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину. Ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину

Як встановлено судом, що при укладенні оспорюваного договору кредитної лінії сторони бажали настання певних правових наслідків що породжувавсь цим договором, зокрема, ОСОБА_5 «Євросервіс» сподівалось отримати кредитні кошти для здійснення господарської діяльності, банк, в свою чергу, мав намір надати такі кошти, що і було зроблено. Дана обставина підтверджується відповідними меморіальними ордерами. Крім того, ОСОБА_5 «Євро Сервіс»було вчинено дії спрямовані на виконання даного кредитного договору, зокрема щодо погашення отриманого кредиту та сплати процентів, що також свідчить про реальність намірів сторін.

Таким чином, договір кредитної лінії № 1082 від 02.06.2009 року не містить жодних ознак фіктивного правочину, визначених Законом.

У своїх позовних вимогах позивач також покликається на укладення договору кредитної лінії № 1082 від 02.06.2009 року внаслідок впливу тяжкої для ОСОБА_5 «Євросервіс» обставини та на вкрай невигідних умовах.

Відповідно до ст. 203 ч. 3 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Водночас у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»розяснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

ОСОБА_3, заперечуючи дійсність укладених кредитних договорів, посилається на те, що вони були укладені ним під впливом тяжкої обставини на невигідних для нього умовах, а саме: загрозу банкрутства підприємства та позбавлення прав на передану в іпотеку нерухомість. Дані обставини не знайшли свого підтвердження в суді, представником позивача не доведено факту існування загрози банкрутства ОСОБА_5 «Євросервіс»та позбавлення прав на нерухомість, що була передана в іпотеку банку, та не надано суду жодного доказу порушення процедури визнання ОСОБА_5 «Євро Сервіс»банкрутом.

Покликання на вкрай невигідні умови укладення договору надання банком кредиту під високу процентну ставку, а саме 23 % річних, сплату встановлених договором банківських комісій, а також передачу в заставу банку нерухомого майна на суму, що значно перевищує обсяг кредитування також не заслуговує на увагу суду.

Крім того, судом встановлено, що банком проводилась оцінка майнового стану позичальника згідно з поданими ним документами. Надані ОСОБА_5 «Євросервіс» документи не містять жодних даних щодо загрози банкрутства, скрутного матеріального становища позичальника та бажання використати кредитні кошти не за цільовим призначенням.

З врахуванням наведеного, суд вважає, що у даному випадку підстав для застосування положень ст. 233 ЦК України немає. Вказані позивачем обставини не приймаються судом умовами визнання правочину недійсним, оскільки вони не відповідають встановленим законом умовам для цього.

Таким чином, при підписанні кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві.

Разом з тим, суд враховує той факт, що з часу підписання оспорюваного договору 02.06.2009 року до подання банком до Господарського суду Волинської області позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_5 «Євро Сервіс»позивачем не ставилось питання щодо оспорювання кредитного договору та визнання його недійсним з вищезазначених підстав.

Крім того, матеріальні норми права, на які покликається позивач як на підставу своїх вимог, а саме ч. 1 ст. 233 ЦК України та ст. 234 ЦК України є різними за своєю правовою природою і кожна з них є окремою підставою для предявлення позову про визнання правочину недійсним, а тому є взаємовиключними підставами визнання правочину недійсним.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 213, 214, 215 ЦПК України, на підставі ст.ст. 203, 215, 233, 234, 526 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_5 «Євросервіс»про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя

Луцького міськрайонного суду ОСОБА_7