Справа № 2-570/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМ'ЯМ УКРАЇНИ

30 листопада 2011 року. Братський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючої судді Губанової В.М.

при секретарі: Тягнирядно І.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні с-ща Братське

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору оренди землі недійсним,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору оренди землі недійсним, посилаючись на те, в жовтні 2006 року до неї звернувся ОСОБА_2 з пропозицією укласти терміном на 5 років договір оренди земельної ділянки площею 6,63 га належної їй на праві приватної власності. На вказану пропозицію відповідача вона погодилася і 10 жовтня 2006 року договір оренди був підписаний, а 18 грудня 2006 р. у Братському секторі Миколаївської регіональної філії Державного земельного кадастру за N° 40 вказаний договір був зареєстровано.

Після державної реєстрації договору виявилося, що відповідач ввів позивачку в оману, щодо строку дії договору. Попри попередню домовленість про п'ятирічний строк оренди, в п. 8 договору зазначено, що він укладений на 15 років.

Підписуючи договір оренди позивачка не могла прочитати умови договору, оскільки договір був викладений дрібним шрифтом, а вона на той час страждала на катаракту обох очей і повірила відповідачеві, що договір складений на тих умовах, які були попередньо ними погоджені. Вона б ні за яких умов не погодилася на укладання договору на такий тривалий термін, адже на час закінчення строку дії договору їй могло бути вже 78 років, а чи дожила б вона до такого віку- невідомо.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину ввела другу сторону в оману, щодо обставин які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

В судовому засіданні позивачка підтримала заявлені вимоги.

Відповідач в судовому засіданні не визнав позовні вимоги, пояснюючи це тим, що позивачка знала на який термін укладається договір, що він її матеріально допомагав, не враховуючи кошти як плату за оренду, і що позивачка вводить суд в оману, оскільки вона вже зверталася до суду із позовом до нього про стягнення заборгованості з орендної плати та розірвання договору оренди земельної ділянки, де її було відмовлено у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення позивачки, відповідача, дослідивши надані докази, суд вважає заявлені вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з таких підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 10 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 т укладено договір оренди землі строком на 15 років.

Відповідно до ст..ст. 626,628 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

При вирішенні даного спору, суд застосовує спеціальний закон, який визначає підстави для розірвання договору оренди землі та застосовується до цих правовідносин.

В силу ст.. 35 Закону України „Про оренду землі" спори, пов"язані з орендою землі, вирішуються в судовому порядку

Згідно Закону України «Про оренду землі» та ст.. 93 Земельного Кодексу України оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності

Так, згідно державного акту ( а.с.5) ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 6,63 га, розташованої в межах території Братської селищної ради Братського району Миколаївської області.

10 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 та фізичною особою -підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір оренди земельної ділянки, належної на праві власності позивачу площею 6,63 га строком на 15 років ( а.с.6-7). Даний договір зареєстровано в Державному реєстрі земель 18 грудня 2006 року.

За умовами п.9 Договору, орендна плата вноситься орендарем в розмірі 2% (тобто 1218,75 грн. на рік) від нормативної грошової оцінки землі до 30 грудня кожного року з урахуванням індексу інфляції.

Розмір орендної плати встановлюється за згодою сторін, а як пояснила в судовому засіданні позивачка, вона не зверталася до відповідача з питання щодо укладення додаткової угоди про підвищення орендної плати.

Згідно ст.32 Закону України "Про оренду землі" на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов"язків передбачених ст.ст.24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об"єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

У відповідності ст.25 Закону України "Про оренду землі" орендар земельної ділянки зобов"язаний:

· приступати до використання земельної ділянки в строки, встановленні договором оренди землі зареєстрованим в установленому законом порядку;

· виконувати встановленні щодо об"єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі;

· дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення;

· у п"ятиденний строк після державної після державної реєстрації договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності надати копію договору відповідному органу державної податкової служби.

Зазначені обов"язки відповідач виконує, також виконує в повному обсязі і обов"язки передбачені договором оренди.

Вивчивши наданий суду договір оренди землі, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суд вважає, що істотні умови, які передбачені ст.. 15 Закону України «Про оренду землі», вказаним договором дотримані.

Позивачем в судовому засіданні не доведено, що відповідач порушив хоча б один із обов»язків, передбачених ст.. 24 чи ст.. 25 Закону України «Про оренду землі» і не названо жодної підстави для дострокового розірвання договору оренди землі, хоча відповідно до ст.. 60 ЦК України саме на нього покладається обов»язок по доведенню тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідач в свою чергу довів, що ним виконуються всі умови укладеного договору оренди землі.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до постанови від 6 листопада 2009 року № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Предметом спору у даній справі є вимога про дійсність (чи недійсність) укладеного між сторонами у справі договору оренди земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 215 ЦК установлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1, З, 5 та 6 ст. 203 ЦК.

Як вбачається зі змісту 3, 1 ст. 203 ЦК, правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам дійсності правочину, зокрема волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Зміст правочину не повинен суперечити цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Передача в оренду земельних ділянок здійснюється на підставі укладення договору оренди земельної ділянки.

Таким чином, волевиявлення позивача як орендодавця в даному випадку здійснюється шляхом укладення договору оренди.

Наявність вільного волевиявлення учасників правочину та його відповідність внутрішній волі при укладенні цього правочину є однією з необхідних умов визнання останнього дійсним.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досяглн згоди з усіх істотних умов договору.

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області ОСОБА_1 відмовлено у задоволені позову до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з орендної плати та розірвання договору оренди земельної ділянки, оскількит умови договору відповідачем виконуються в повному обсязі, а тому даний правочин укладений без порушення чинного законодавства є дійсним.

Оскільки договір орнеди земельної ділянки був укладений 10 жовтня 2006 року, згідно якого орендодавець, тобто позивач отримував орендну плату, до договору оренди землі є додані всі документи, суд вважає, що правочин між сторонами був укладений.

Враховуючи вказане, суд вважає можливим відмовити у задоволені позову ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору оренди землі недійсним, відмовити.

На рішення протягом десяти днів може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Миколаївської області через Братський районний суд, з подачею одночасно копії апеляційної скарги безпосередньо в апеляційний суд Миколаївської області.

ОСОБА_3 В. М. Губанова