АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Категорія: відшкодування ОСОБА_1
шкоди Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

11 жовтня 2011 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

при секретарі: Подпрядовій В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду заяву ОСОБА_2 про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2008 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в подальшому уточненим, у якому вказував на те, що 08 квітня 2008 року о 22 год. 20 хв. відповідач ОСОБА_2, керуючи автомобілем НОМЕР_1, в районі будинку № 242-Б по вул. Салтівське Шосе в м. Харкові в порушення вимог п.п. 2.10, 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України не дотримався безпечної швидкості та дистанції руху, в звязку з чим допустив зіткнення з автомобілем «ОСОБА_4 - 190» д/н - 973-49 ХК під керуванням позивача, після чого зник з місця пригоди.

В результаті вказаної ДТП автомобілю позивача були завдані механічні ушкодження, а сам позивач отримав тілесні ушкодження: закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, забої мяких тканин голови, травму шийного відділу хребта, травматичний неврит лівого потиличного нерву, забої колінних суглобів, з приводу яких був госпіталізований до Харківської міської клінічної лікарні швидкої та невідкладної медичної допомоги, де проходив тривале стаціонарне лікування.

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2008 року відповідач ОСОБА_2 був визнаний винним у скоєнні ДТП, що мала місце 08.04.2008 року, але був звільнений від адміністративного стягнення із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення в звязку зі спливом передбаченого законом строку для притягнення останнього до адміністративної відповідальності.

Згідно висновку спеціаліста автотоварознавця Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл. професора ОСОБА_5 вартість необхідного відновлювального ремонту пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля «ОСОБА_4 - 190» д/н - 973-49 ХК становить 19 417,39 грн.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідач ОСОБА_2 у добровільному порядку відшкодовувати заподіяну йому шкоду не збирається й усіляко ухиляється від її відшкодування, позивач ОСОБА_3 просив суд у примусовому порядку стягнути з останнього на його користь:

- 21 379,71 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, з урахуванням витрат на придбання лікарських засобів, а також оплату авто евакуатора та спеціальної стоянки транспортних засобів;

- 5 000,00 грн. на відшкодування завданої внаслідок ДТП моральної шкоди, повязаної з фізичним болем та стражданнями у звязку з ушкодженням здоровя;

- 413,16 грн. понесених витрат на проведення експертизи;

- 2 000,00 грн. судових витрат, понесених ним на оплату правової допомоги;

- 252,30 грн. у рахунок відшкодування судових витрат, повязаних зі сплатою судового збору та оплатою витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2011 року позовні вимоги ОСОБА_3М задоволено в повному обсязі: стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача 21 379,71 грн. в рахунок відшкодування завданої внаслідок ДТП матеріальної шкоди, 5 000,00 грн. на відшкодування завданої внаслідок ДТП моральної шкоди, 2 000,00 грн. витрат на правову допомогу, 413,16 грн. витрат на проведення експертизи, а також 252,30 грн. судових витрат, повязаних зі сплатою судового збору та оплатою витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

01 червня 2011 року відповідачем ОСОБА_2 через суд першої інстанції подана апеляційна скарга на вказане судове рішення з відповідною заявою (клопотанням) про поновлення пропущеного процесуального строку на його апеляційне оскарження з посиланням на те, що в судовому засіданні при розгляді справи та проголошенні судом ухваленого по справі рішення він присутній не був, копії цього судового рішення він не отримував, і взагалі про існування оскаржуваного ним рішення суду першої інстанції дізнався випадково, лише в травні 2011 року, в звязку з чим був позбавлений можливості оскаржити це судове рішення в установлений законом строк.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_2 підтримав заявлене ним клопотання, обґрунтувавши його тими ж самими доводами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали цивільної справи, наведені апелянтом доводи та оцінивши їх у сукупності, судова колегія не вбачає законних підстав для задоволення заявленого клопотання та поновлення відповідачу ОСОБА_2 пропущеного ним процесуального строку на апеляційне оскарження вищезазначеного судового рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Апеляційне та касаційне оскарження судових рішень є формою перевірки законності та обгрунтованості рішень суду вищестоящим судом з метою скасування чи зміни неправильних судових рішень.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не беруть участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права та обовязки, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень у випадках та порядку, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, апеляційна перевірка судових рішень, ухвалених судом першої інстанції, є гарантією реалізації права на судовий захист.

Статтею 292 ЦПК України передбачено, що в разі, якщо сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, не згодні з рішенням суду першої інстанції, вважають його незаконним і необґрунтованим, вони мають право оскаржити це рішення в апеляційному порядку повністю або частково.

Однак, реалізація сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, свого права на апеляційне оскарження судових рішень, ухвалених судом першої інстанції, не є безмежною та безумовною.

Так, статтею 294 ЦПК України встановлені конкретні строки на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 цієї правової норми апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Частиною 3 статті 294 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд може поновити особі процесуальний строк на оскарження рішення суду першої інстанції, однак лише в тому разі, якщо визнає, що цей строк було пропущено нею з поважних причин. В противному ж випадку апеляційна скарга, подана після закінчення наведеного вище процесуального строку, залишається без розгляду.

Такі ж наслідки пропущення процесуальних строків передбачені й статтею 72 ЦПК України, згідно якої право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку.

Згідно зі статтею 73 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Оцінюючи поважність заявлених відповідачем ОСОБА_2 причин пропуску ним встановленого законодавством процесуального строку на апеляційне оскарження зазначеного вище судового рішення суду першої інстанції судова колегія враховує наступне.

Право доступу до суду відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка разом з практикою Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини застосовується при розгляді справ (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд упродовж розумного строку його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Стаття 13 ЦПК України, як зазначалося вище, передбачає право особи на апеляційне оскарження судових рішень у випадках та порядку, встановлених цим Кодексом, тобто в цілому зберігає прогнозованість та передбачуваність для сторін наслідків пропуску процесуального строку на оскарження судового рішення.

У цьому контексті умови використання засобів правового захисту, передбаченого наведеними вище нормами процесуального права визначають обовязок зацікавленої сторони дотримуватися передбачених процесуальним законом строків оскарження, що є засобом дотримання справедливого балансу інтересів сторін у справі стосовно питання набрання чинності ухваленого по справі рішення та відповідає принципу правової визначеності та верховенства права, який діє відповідно до ст. 8 Конституції України.

При дослідженні аналогічного питання Європейський суд з прав людини у п.п. 22, 23 свого рішення по справі «Мельник проти України» від 23 березня 2006 року (заява № 23436/03) зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. При цьому у якості допустимих умов такого обмеження Європейський суд вказав на необхідність збереження сутності доступу до суду, ці обмеження повинні мати законну мету забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, рішення по суті розглянутого цивільно-правового спору було ухвалене Московським районним судом м. Харкова 25 лютого 2011 року (а.с. 88, 89-90).

Як свідчить журнал судового засідання, відповідач ОСОБА_2, дійсно не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судом першої інстанції ухваленого по справі рішення (а.с. 87).

Разом із тим, як вбачається з матеріалів цивільної справи, копія цього судового рішення була особисто отримана відповідачем ОСОБА_2 в суді першої інстанції 21 квітня 2011 року, про що свідчить власноручно підписана ним заява та розписка про отримання копії рішення, тобто апелянт у повному обсязі був проінформований про наслідки розгляду судом цивільно-правового спору та суть ухваленого по справі судового рішення в день отримання його копії (а.с. 93).

Відповідно до наведених вище положень цивільного процесуального законодавства строк на апеляційне оскарження ухваленого судом першої інстанції по справі рішення закінчився 03 травня 2011 року і воно, як неоскаржене, набрало законної сили та відповідно до частини 1 статті 14 ЦПК України є обовязковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян.

При цьому апелянтом ОСОБА_2 не надано будь-яких переконливих доказів на підтвердження поважності причин пропуску ним встановленого процесуальним законодавством строку на апеляційне оскарження ухваленого судом першої інстанції по справі рішення та подачі апеляційної скарги на це судове рішення зі значним його пропуском, майже на місяць, як не представлено останнім і будь-яких доказів на підтвердження того, що ним вчинялися відповідні дії щодо своєчасної реалізації свого права на його апеляційне оскарження.

Посилання ж апелянта в обґрунтування свого клопотання на те, що розгляд справи судом було закінчено за його відсутності, а про час та місце розгляду справи судом він належним чином не повідомлявся, судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки ця обставина з урахуванням наведеного вище будь-якого правового значення для вирішення ініційованого відповідачем ОСОБА_2 питання не має.

Крім того, як свідчать матеріали цивільної справи, по цій справі, яка тривалий час - з серпня 2008 року перебувала в провадженні суду першої інстанції, вже ухвалювалося заочне рішення (за своїм змістом аналогічне оскаржуваному), що було скасоване в порядку перегляду його за заявою відповідача ОСОБА_2 самим районним судом, а тому наслідки її повторного розгляду для відповідача були заздалегідь передбачувані, позаяк останній своїми процесуальними правами щодо надання заперечень чи доказів, які б спростовували заявлені до нього вимоги, не скористався, в призначені судом судові засідання не зявлявся, процесом розгляду справи не цікавився, а направлені за місцем його проживання численні судові повістки про виклик до суду поверталися не врученими за спливом терміну зберігання в поштовому відділенні.

Таким чином, приймаючи до уваги наведене вище, судова колегія вважає, що з дня отримання копії ухваленого судом першої інстанції по справі рішення, відповідач ОСОБА_2, інтереси якого в суді, до речі, представляв і професійний адвокат, мав удосталь часу не тільки визначитися з питанням щодо його апеляційного оскарження, а й з подачею апеляційної скарги на це судове рішення в порядку та строк, встановлені законом, оскільки будь-яких обєктивних непереборних обставин (поважних причин), які б безумовно перешкоджали чи унеможливлювали виконання ним цієї процесуальної дії судом не встановлено й самим апелянтом не наведено, а тому законні підстави для поновлення пропущеного ним строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції в даному випадку відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1, 2, 72, 73, 292, 294, 304, 313, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, - відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, - залишити без розгляду.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: