АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2011 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Антонова В.М.

Суддів: Чічіля В.А., Мартєва С.Ю.,

При секретарі: Колодюк О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 03 лютого 2011 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Диканського районного нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання заповіту та договорів купівлі продажу нерухомого майна недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним заповіту складеного ОСОБА_6 09 вересня 2010 року та посвідченого приватним нотаріусом Диканського районного нотаріального округу ОСОБА_5, а також укладеного між ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_3 договору купівлі-продажу домоволодіння від 22 вересня 2010 року, посвідченого тим же нотаріусом.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що нині померла його сестра ОСОБА_6 09 вересня 2010 року заповіла все належне їй майно відповідачу ОСОБА_3, а в подальшому їй продала домогосподарство по вул.. Вишнена, 1 у с. Камянка Диканського району Полтаві області, діючи у стані, коли в силу віку та хвороби могла не розуміти своїх дій, а також впливом тиску з боку відповідача, що була зацікавлена одержати майно.

Доповнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 також прохав суд визнати недійсним укладений між вказаними особами договір купівлі-продажу земельної ділянки, на розташоване домоволодіння, посвідчений тим же нотаріусом.

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 03 лютого 2011 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено за їх безпідставністю.

З даним рішенням не погодився ОСОБА_2. та подав на нього апеляційну скаргу якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені ним по вимоги в повному обсязі.

Апелянт вважає рішення суду першої інстанції таким, що постановлено з порушенням матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення до скасування за наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Виходячи з положень п 3, 4 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено та не заперечується сторонами, що нині померлою ОСОБА_6 20 листопада 2001 року був складений заповіт, яким вона все своє майно заповідала брату - позивачу у справі ОСОБА_2

16 вересня 2008 року вона змінила вказаний заповіт, при цьому брату заповіла лише частину належного їй майна, а іншу частину заповіла відповідачу ОСОБА_3

У подальшому ОСОБА_6 знову змінила своє заповідальне розпорядження і 09 вересня 2010 року усе своє майно заповіла відповідачу ОСОБА_3.

22 вересня 2010 року ОСОБА_6 розпорядилася належним їй нерухомим майном і продала належний їй житловий будинок з господарськими спорудам, що по вул.. Вишневій, 1 у с. Камянка Диканського району Полтавської області, а також земельну ділянку, на якій він розташований, відповідачу ОСОБА_3, що підтверджується договорами купівлі-продажу, посвідченими приватним нотаріусом ОСОБА_5 та зареєстрованими в реєстрі за № 604 та № 606.

22 жовтня 2010 року ОСОБА_6 померла у віці 80 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що волевиявлення нині померлої ОСОБА_6 на розпорядження своїм майном було добровільним і обміркованим, а позивачем не був доведений факт складення заповіту та укладення договорів купівлі-продажу не розуміючи своїх дій, їхні наслідки, а також факту примусу з боку відповідача ОСОБА_3.

Проте з таким висновком колегія суддів не може погодитися за наступних обставин.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Згідно ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 перебувала на стаціонарному лікуванні у період з 25 серпня 2010 року по 02 вересня 2010 року.

З початку жовтня 2010 року, згідно амбулаторної книжки померлої, зафіксовані нові звернення до лікувальної установи зі скаргами на здоровя.

Оспорюваний заповіт був складений ОСОБА_6 майже одразу після виписки з лікарні ( 09 вересня 2010 року ), у звязку з чим колегія суддів бере до уваги пояснення позивача відносно безпорадного стану померлої, зумовленого похилим віком та тяжкою хворобою, перенесеною нею нещодавно.

Майже одразу, а саме: 22 вересня 2010 року, був укладений оспорюваний договір купівлі- продажу спадкового майна.

Окрім того, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції відносно відсутності тиску з боку відповідача шляхом впливу на неї та ізоляції від інших осіб з метою спокушання до укладення оспорюваних угод, оскільки, як вбачається з показів самого позивача, які суд необгрунтовано не взяв до уваги, що ОСОБА_3 перешкоджала спілкуванню померлої з її братом на одинці як особисто, так і по телефону.

Також заслуговують на увагу доводи позивача відносно того, що спадкодавець ОСОБА_6 не виходила зі свого будинку і спілкувалася із сусідами та листоношею лише у присутності ОСОБА_7

Вирішуючи спірні правовідносини, колегія суддів виходить з того, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та ( або ) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підстав статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобовязаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Як вбачається з акту посмертної судово-психіатричної експертизи № 484 від 03 червня 2011 року, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент складання заповіту 9 вересня 2010 року та укладення договорів купівлі-продажу 22 вересня 2010 року страждала аретосклеротичним кардіосклерозом ( не виключено, що розповсюдженим атеросклерозом з переважним ураженням серця) з хронічною недостатністю кровообігу, ускладненим раковою інтоксикацією та анемією.

Відповідно до акту посмертної додаткової судово-психіатричної експертизи № 915 від 30 листопада 2011 року встановлено, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент складення заповіту 09 вересня 2010 року та укладення договору купівлі-продажу 22 вересня 2010 року могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Пленумом ВСУ № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК ), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обовязково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятися як стороною правочину, та к і особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів сімї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обовязково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги встановлені матеріалам справи та доводами сторін наміри відповідачів на заволодіння майном померлої ОСОБА_6, що підтверджуються насамперед поспіхом укладення спірних правочинів, колегія суддів приходить до висновку, що останні були укладені під тиском з боку ОСОБА_7, тобто із застосуванням психологічного примусу.

Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

При цьому, позивачем не надано жодних доказів у підтвердження наявності підстав для визнання недійсним заповіту ОСОБА_6 від 16 вересня 2008 року в частині заповідання на користь ОСОБА_7 земельних ділянок під ведення

товарного сільськогосподарського виробництва розміром по 3,03 га кожна, що знаходяться на території Стасівської сільської ради Диканського району Полтавської області.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

З цих відстав рішення Диканського районного суду Полтавської області від 03 лютого 2011 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та визнання недійсним заповіту ОСОБА_6 від 09 вересня 2010 року та договорів купівлі-продажу майна померлої від 22 вересня 2010 року.

Судові витрати у справі підлягають розподілу з урахуванням вимог ст. 88 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, внаслідок чого компенсації за рахунок ОСОБА_7 підлягають 851 грн. 72 коп..

Керуючись п.2 ч.І ст. 307, п. 3,4 ст. 309, 315, 317, 319 ЦПК України, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 03 лютого 2011 року -

скасувати.

Постановити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання заповіту та договорів купівлі- продажу нерухомого майна недійсними задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 22 вересня 2010 року земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :04:001:0178, призначеної для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, та 0;12 га кадастровий номер :001:0179, призначеної для ведення особистого селянського господарства, що розташовані в селі Камянка Диканського району Полтавської області, вул.. Вишнева, № 1.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 22 вересня 2010 року № 604 житлового будинку, що знаходиться на земельній ділянці площею -,25 га, кадастровий номер :04:001:0178, передану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в селі Камянка Диканського району Полтавської області по вулиці Вишневій номер № 1.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 від 09 вересня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Диканського районного нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований у реєстрі № 531.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати, повязані з розглядом справи в сумі 851 грн. 72 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_8

/підпис/ОСОБА_9

КОПІЯ

ВІРНО: