АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Варенко О.П., Григорченко Е.І.

при секретарі Коляді О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства кредитного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача, -

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2010 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційної скарзі ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити по справі нове рішення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, вважає за необхідне їх відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та сторонами не заперечується, що між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 06 вересня 2001 року укладено договір № 7203 про банківське обслуговування фізичної особи та додаткову угоду до вказаного договору про використання системи електронних платежів «Приват 24».

У період з 05 квітня 2008 року по 07 квітня 2008 року з карткових рахунків позивача та його дружини невідомими особами було знято 5 238,51 грн.

Листом від 09 вересня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомило позивача про те, що вхід в систему «Приват 24» з коректним вводом логіну та паролю входу проводився з ІР-адрес, розташованих у м. Кишиневі - країна Молдова - 05 квітня 2008 року, м. Лісбоа -країна Португалія - 05 квітня 2008 року, м. Відень - країна Австрія - 06 квітня 2008 року, Багамські острови - 06 квітня 2008 року, м. Варна - країна Болгарія - 07 квітня 2008 року, м. П'єза - країна Польща - 07 квітня 2008 року. Перерахування грошових коштів з рахунку позивача було здійснено через програмний комплекс «Приват24» під коректним логіном та паролем позивача.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що необхідно відмовити у задоволенні вимог позивачів з наступних підстав.

При ухваленні рішення суд правильно зазначив, що вказане перерахування не могло бути здійснено позивачем, оскільки він фактично не встиг би бути одночасно у період з 05 квітня 2008 року по 07 квітня 2008 року у Молдові, Португалії, Австрії, Багамських островах, Болгарії, Польщі.

Але при цьому суд вірно вказав, що згідно п. 2.4 додаткової угоди від 06 вересня 2001 року для реєстрації в Системі електронних платежів клієнт зобов'язаний визначити та відправити Системі ім'я користувача, інтернет-пароль для доступу до своїх рахунків в режимі перегляду і інтернет-пароль для доступу до своїх рахунків в режимі проведення платежів. Відповідно до п. 2.5 угоди, клієнт зобов'язується зберігати зазначені в п. 2.4 інтернет-паролі в таємниці і не відсторонювати транзакції, що проведені з їх використанням. Згідно п. 4.3.3 додаткової угоди, клієнт зобов'язаний не повідомляти стороннім паролі, коди і іншу інформацію, що надана Банком для використання Системи.

Відповідно ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Отже, як вірно вказано судом, для застосування заходів відповідальності, якими є зобов'язання відповідача нарахувати та сплатити на користь позивача певні суми, у тому числі неустойку та моральну шкоду, згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу України необхідна наявність вини як підстави відповідальності за порушення зобов'язання.

Згідно п. 428 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 720 від 09 серпня 2005 року відповідальність і ризики за використання інформаційних ресурсів Інтернет несе споживач (абонент). Оператор, провайдер не дає ніяких гарантій щодо будь-яких товарів, інформації і послуг, що поставляються чи надаються за допомогою Інтернет, не несе відповідальності за будь-які втрати або збитки, яких прямо чи опосередковано зазнали споживачі (абоненти) чи треті особи внаслідок використання інформаційних ресурсів Інтернет чи неможливості їх використання.

Суд першої інстанції правильно дійшов до правильного висновку,що не можуть бути прийняти до уваги посилання позивача на ст. 1073 Цивільного кодексу України та ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» як на підставу зарахування на рахунок позивача певних сум та обов'язку відповідача сплатити на користь позивача неустойки та збитків.

Так ст. 1073 ЦК України визначені правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка, внаслідок чого банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, суд правильно вказав, що до правовідносин щодо несанкціонованого перерахування грошових коштів позивача під його логіном та паролем невідомими особами, вказана норма не може бути застосована, оскільки не встановлено вказаних у цій статті обставин неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта.

За таких обставин, суд дійшов до вірного висновку, що вимоги позивача є необгрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень по ним.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Крім того приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

З'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями сторін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2010 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: