Справа № 2-279/2011 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 березня 2011 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Клімашевської І. В.

з участю секретаря Янової В.М.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

25.01.2011 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивував тим, що у вересні 2008 року він надав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 8000 грн. Відповідач зобовязався повернути запозичену суму разом з відсотками за користування коштами, розмір яких був визначений домовленістю між ними під час надання позики. Після неодноразових нагадувань позивача про необхідність повернення боргу, 13.05.2009 року ОСОБА_2 повернув позивачу позику в сумі 8000 грн. та склав власноруч розписку, в якій зазначив про повернення цієї суми. Оскільки станом на 13.05.2009 року відсотки за користування грошима склали 9500 грн., а відповідач не мав фінансової можливості повернути їх, тому в написаній власноруч розписці ОСОБА_2 вказав, що відсотки в сумі 9500 грн. він зобовязується повернути позивачу до 15.01.2011 року. Але в обумовлений строк відповідач процентів від отриманої позики не повернув, вимоги позивача про повернення коштів ігнорує. За таких обставин, позивач вимушений звернутись до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 9500 грн. суми відсотків за договором позики, а також судових витрат понесених ним при подачі позову до суду.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав суду пояснення аналогічні викладеним в позові, просив позов задовольнити.

Відповідач проти позову заперечив та суду пояснив, що дійсно між ним та позивачем по справі у вересні 2008 року було укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_1 надав йому в борг 8000 грн. Зазначену суму він отримав та 13.05.2009 року повернув позивачу, що підтверджується розпискою. Однак, при передачі коштів 13.05.2009 року ОСОБА_1 почав на нього тиснути, погрожувати та говорити про те, що він винен йому проценти з даної суми, які, на його думку, складають 9500 грн. Під тиском погроз позикодавця він написав у розписці, що поверне проценти в сумі 9500 грн. В той же час вважає, що позивач не мав права укладати договір позики зі сплатою процентів. Так, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»надання коштів у позику є фінансовою послугою, яка надається з метою отримання прибутку, різновидом якого є проценти. Також зазначеним Законом встановлено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також фізичними особами - субєктами підприємницької діяльності, якщо це прямо передбачено законом та в інших випадках надання грошових коштів на умовах позики зі сплатою процентів не допускається. За таких обставин вважав, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим, суперечать нормам чинного законодавства, тому просив в його задоволенні відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у вересні 2008 року надав в борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 8000 грн., а ОСОБА_2 13.05.2009 року вказану суму боргу повернув позивачу. Як вбачається з матеріалів справи, дані обставини визнані сторонами, тому згідно ст.60 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Також в судовому засіданні встановлено, що 13.05.2009 року відповідачем власноруч написані розписки (а.с.5-6), в яких зазначено, що суму боргу в розмірі 8000 грн. він повернув ОСОБА_1, а нараховану суму процентів в сумі 9500 грн. він зобовязується повернути відповідно до договору та закону частинами та просить надати йому відстрочку. Факт складання розписки відповідач не заперечує, проте його твердження про здійснення тиску на нього з боку відповідача під час написання розписок не підтверджено належними доказами, тому судом не можуть бути взяті до уваги.

Враховуючи вищезазначені факти передачі грошей та виходячи зі змісту розписок, складених у день фактичної передачі грошей, можна стверджувати, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини з договору позики.

Суд не погоджується з твердженнями відповідача про те, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати Закон України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг .

Так, зазначений Закон встановлює право фінансових установ на здійснення операцій з надання фінансових послуг, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичних осіб субєктів підприємницької діяльності.

Оскільки сторони у справі не є ні фінансовими установами, ні фізичними особами - субєктам підприємницької діяльності, положення Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг не можливо застосовувати до правовідносин щодо укладання договору позики між фізичними особами.

Такі позикові відносини регулюються параграфом 1 Глави 71 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. ст. 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів /суму позики/ або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Як вбачається із змісту розписок, ОСОБА_2 повернув позику в сумі 8000 грн. та зобовязався повернути ОСОБА_1 проценти за договором позики в сумі 9500 грн.

Тобто, враховуючи викладене, згідно з п. 1 ст. 1048 ЦК України позика надана ОСОБА_1 є процентною та розмір процентів, що підлягають сплаті визначена сторонами в розписці в сумі 9500 грн.

Доказів повернення зазначеної суми боргу відповідачем позивачеві, суду надано не було.

Ст. 526 ЦК України передбачає, що зобов»язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з того, що умови договору позики між позивачем та відповідачем належним чином не виконані, з відповідача слід стягнути заявлену суму.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати: 95,00 грн. державного мита та 120.00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 509 , 526, 1046 - 1049 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти за користування позикою в сумі 9500,00 грн., а також понесені позивачем судові витрати по справі державне мито в розмірі 95,00 грн., витрати на інформаційно-технічний розгляд справи в сумі 120 грн., а всього: 9715,00 грн.

Рішення може бути оскаржено в Апеляційний суд Сумської області через Охтирський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.Особи, які беруть участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, можуть оскаржити його протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Охтирського

міськрайсуду Сумської області ОСОБА_3