АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Категорія: трудові ОСОБА_1
Доповідач: Даниленко В.М
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2011 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

при секретарі: Подпрядовій В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 20 квітня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ДП «Укрнафтогазкомплект» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» в особі Андріївської бази ДП «Укрнафтогазкомплект» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі: ДП «Укрнафтогазкомплект» НАК «Нафтогаз України») про поновлення строку для звернення до суду, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2011 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в подальшому доповненим, у якому вказувала на те, що з 20.06.1983 року вона працювала комірником на складі Андріївської бази УПТОіК (на теперішній час ДП «Укрнафтогазкомплект» НАК «Нафтогаз України»).

31.12.1998 року вона була переведена на посаду завідуючої складом Андріївської бази ДП «Укрнафтогазкомплект» НАК «Нафтогаз України» й свої трудові обовязки завжди виконувала сумлінно, за що у 2003 році керівництвом була нагороджена почесною грамотою.

У лютому 2007 року новим В.о. директора ДП «Укрнафтогазкомплект» був призначений ОСОБА_4, який почав незаконно вивозити майно, яке було на складі, та пропонувати їй підписувати «липові» документи, на що вона не погодилася, в звязку з чим її почали «виживати» з роботи.

20 квітня 2010 року наказом В.о. директора ДП «Укрнафтогазкомплект» НАК «Нафтогаз України» ОСОБА_4 вона була звільнена з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням, однак це звільнення є незаконним, оскільки насправді такого бажання вона не мала, а заяву про розірвання трудового договору з цієї підстави написала під примусом керівництва, при чому без зазначення конкретної дати звільнення, яка в подальшому була дописана в її заяві іншою особою.

21 квітня 2010 року вона прийшла на своє робоче місце, засвідчивши це своїм підписом у журналі обліку робочого часу працівників Андріївської бази ДП «Укрнафтогазкомплект» НАК «Нафтогаз України», однак В.о. директора ОСОБА_4 сказав їй, що вона більше не працює на цьому підприємстві, хоча інвентаризації матеріальних цінностей, що були у неї під звітом, як матеріально відповідальної особи, не проводилося й будь-якого акту прийому-передачі вона не підписувала.

З 30.04.2010 року по 13.01.2011 року нею велося довгострокове листування з державними органами нагляду за додержанням законодавства про працю, але всі їх відповіді зводилися до того, що їй необхідно звертатися за захистом своїх прав до суду.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що незаконним звільненням з роботи не тільки порушені її трудові права, а й спричинено моральної шкоди, позивачка ОСОБА_2 просила суд скасувати наказ В.о. директора ДП «Укрнафтогазкомплект» НАК «Нафтогаз України» ОСОБА_4 від 08 квітня 2010 року № 11-к про звільнення її з роботи, як незаконний, поновити її на роботі на посаді завідуючої складом Андріївської бази ДП «Укрнафтогазкомплект» НАК «Нафтогаз України», стягнути з відповідача - ДП «Укрнафтогазкомплект» НАК «Нафтогаз України» в особі Андріївської бази ДП «Укрнафтогазкомплект» НАК «Нафтогаз України» на її користь 33 750,00 грн. заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, 5 000,00 грн. на відшкодування заподіяної їй моральної шкоди, та допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі, а також стягнення заробітної плати за один місяць.

При цьому позивачка ОСОБА_2 подала до суду першої інстанції і заяву про поновлення строку для звернення до суду за вирішенням трудового спору, посилаючись на те, що внаслідок довготривалого листування з державними органами нагляду за додержанням законодавства про працю вона не мала можливості звернутися до суду з відповідним позовом про захист своїх прав у встановлений законом строк.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 та її представник підтримали заявлені нею вимоги й наполягали на їх задоволенні у повному обсязі, посилаючись на обставини, наведені в позовній заяві.

Представник відповідача - ДП «Укрнафтогазкомплект» НАК «Нафтогаз України» заявлені позивачкою ОСОБА_2 вимоги не визнав, та заперечуючи проти їх задоволення, вказував на те, що остання була звільнена з роботи у відповідності до вимог чинного трудового законодавства, за її власним бажанням, на підставі власноручно написаної нею заяви про звільнення.

Крім того, представник відповідача вказував і на те, що позивачка пропустила всі можливі, передбачені законом строки для звернення до суду за вирішенням трудового спору, оскільки такий позов подано нею більш ніж через десять місяців після звільнення з роботи, але при цьому будь-яких обєктивних доказів на підтвердження поважності причин їх пропуску вона не представила.

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 20 квітня 2011 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з ухваленим судом першої інстанції по справі рішенням та вважаючи його незаконним і необґрунтованим, представник позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заявлені позивачкою вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі та відмовляючи у задоволенні заявлених позивачкою вимог, не взяв до уваги тієї обставини, що остання працювала на підприємстві у відповідача на протязі більш ніж 27 років і жодного мотиву для звільнення з роботи за власним бажанням не мала.

Заява про звільнення з роботи з зазначеної підстави була написана нею під тиском керівництва, при чому без зазначення дати звільнення, яка дописана не нею, а зовсім іншою особою, але суд першої інстанції і цю обставину залишив поза увагою, безпідставно відмовивши в задоволенні її клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи для підтвердження даного факту.

Також суд першої інстанції не взяв до уваги й тієї обставини, що 21 квітня 2010 року позивачка ОСОБА_2 вийшла на роботу, а тому відповідно до ч. 2 ст. 38 КЗпП України відповідач не мав права звільняти її за поданою раніше заявою.

Крім того, судом першої інстанції порушені вимоги цивільного процесуального законодавства що до строків розгляду справи, а також положення ст. 73 ЦПК України, оскільки будь-якої ухвали стосовно ініційованого позивачкою питання про поновлення пропущеного нею строку для звернення до суду за вирішенням трудового спору судом не постановлювалось, а про відмову в задоволенні її заяви з цього питання зазначено в самому судовому рішенні.

При цьому апелянт вказує й на те, що судом першої інстанції взагалі залишилася не розглянутою позовна вимога про скасування наказу В.о. директора ДП «Укрнафтогазкомплект» НАК «Нафтогаз України» ОСОБА_4, яким позивачку ОСОБА_2 було звільнено з роботи.

Представник відповідача у своїх письмових запереченнях на подану апеляційну скаргу просить її відхилити, як безпідставну, а рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, залишити в силі, вважаючи його законним і обґрунтованим.

При цьому представник відповідача наголошує на тому, що звільнення позивачки з роботи було здійснено у відповідності до вимог трудового законодавства на підставі власноручно написаної нею заяви про звільнення за власним бажанням, яка останньою протягом двотижневого строку попередження не відкликалась і реальних намагань продовжити роботу з її боку не виявлялось.

Копія наказу про звільнення, трудова книжка та довідка про нараховані суми, належні позивачці при звільненні, були видані їй своєчасно, у день звільнення, а за двохмісячну затримку повного розрахунку при звільненні, зумовлену скрутним фінансовим становищем підприємства на той час, позивачці відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП України нарахована та виплачена відповідна грошова компенсація в розмірі 6 133,80 грн., яка отримана нею без будь-яких заперечень.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи трудовий спір суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Відмовляючи у задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог про поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди та стягнення з відповідача на її користь оплати за вимушений прогул, за їх безпідставністю, суд першої інстанції виходив із того, що остання була звільнена з роботи у відповідності з вимогами чинного трудового законодавства, позаяк належних, обєктивних та переконливих доказів на підтвердження протилежного з боку позивачки надано не було.

Судова колегія погоджується з таким висновком районного суду, оскільки цей висновок відповідає матеріалам цивільної справи й ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату, і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю і угодою сторін.

Трудовий договір породжує тривалі правовідносини між роботодавцем і працівником (ст. 21 КЗпП України).

Разом із тим, стаття 43 Конституції України забороняє примусову працю та надає можливість кожному заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Тобто в установленому законом порядку працівник з власної ініціативи вправі припинити трудові відносини з одним роботодавцем, після чого працевлаштуватися до іншого або поступити на навчання чи займатися іншими видами діяльності.

Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому обєднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається (ст. 22 КЗпП України).

Порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника визначений відповідними нормами КЗпП України, зокрема, статтею 38, яка встановлює порядок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, та звільнення працівника з роботи за власним бажанням.

Суть цієї підстави розірвання трудового договору полягає в тому, що за наявності бажання працівника припинити трудові відносини з конкретним роботодавцем останній зобовязаний в установленому законом порядку звільнити цього працівника незалежно від незаінтересованості самого роботодавця в такому звільненні чи від будь-яких інших обставин.

Право на звільнення за власним бажанням за загальним правилом мають усі без винятку працівники, незалежно від посад, які вони обіймають, та сфери їхньої діяльності.

У такому разі закон не повязує розірвання трудового договору з наявністю певних причин, оскільки працівник, що уклав трудовий договір на невизначений строк, може взагалі не висловлювати причин, з яких він бажає звільнитися з роботи. Таким чином, установлюючи свободу укладення трудового договору, закон гарантує працівникові свободу розірвання його в будь-який час. Єдиною обовязковою умовою для працівника під час розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, є письмове попередження про це роботодавця за певний, визначений законом строк.

Згідно з частиною першою ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу з визначених цією нормою поважних причин (які мають підтверджуватись відповідними документами), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Строк попередження про звільнення з роботи має певне юридичне значення як для роботодавця, так і для працівника. Він установлений законом насамперед для того, щоб роботодавець мав певний час для підшукування належної заміни працівникові, котрий звільняється. Але й самому працівникові до закінчення цього строку надається можливість остаточно перевірити своє бажання звільнитися і в разі його зміни, відкликати свою заяву про звільнення і продовжувати роботу.

Працівнику надається право відкликати заяву про звільнення протягом строку попередження, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Як розяснено в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП).

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не був звільнений, продовжує працювати і не вимагає розірвання трудового договору, дія трудового договору вважається продовженою, заява працівника про звільнення втрачає свою юридичну силу і власник або уповноважений ним орган не мають права звільнити його за цією, поданою раніше заявою.

Останнім днем роботи при розірванні трудового договору за ініціативою працівника є той самий день тижня, у який працівник попередив про це власника або уповноважений ним орган письмово.

Таким чином, у день закінчення строку попередження роботодавець зобовязаний звільнити працівника, якщо той не передумав або на його місце переводиться інший працівник. У цей день йому видається трудова книжка і повний грошовий розрахунок. Жодна заборгованість перед підприємством, установою, організацією не може бути підставою для затримання розрахунку з працівником у день звільнення.

Як встановлено судом, позивачка ОСОБА_2 з 31 грудня 1998 року працювала у відповідача на посаді завідуючої складом Андріївської бази ДП «Укрнафтогазкомплект» НАК «Нафтогаз України».

ОСОБА_5о. директора ДП «Укрнафтогазкомплект» НАК «Нафтогаз України» позивачка ОСОБА_2 була звільнена з роботи 20 квітня 2010 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України на підставі її особистої заяви після закінчення передбаченого частиною першою вказаної правової норми двотижневого строку попередження про звільнення з видачею трудової книжки та довідки про заробітну плату, належну до виплати при звільненні (а.с. 3, 36, 38).

Факт написання зазначеної заяви про звільнення за власним бажанням та подання її керівництву підприємства позивачкою ОСОБА_2 визнається й не заперечується.

При цьому матеріали цивільної справи не містять будь-яких даних про те, що протягом строку попередження про звільнення і до його закінчення позивачка ОСОБА_2 відкликала свою заяву про звільнення за власним бажанням чи якимось іншим способом офіційно повідомляла роботодавця про відмову від свого наміру звільнятися з роботи.

Не представлено таких даних і до суду апеляційної інстанції.

Крім того, як пояснила у судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_2, після написання нею заяви про звільнення з роботи за власним бажанням, вона до керівництва з питанням про відкликання цієї заяви, дійсно не зверталася й про свою відмову від майбутнього припинення трудових відносин з відповідачем останнього не повідомляла.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог за їх безпідставністю, визнавши її звільнення з роботи за власним бажанням законним, відповідно до приписів ст. 38 КЗпП України.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про незаконність ухваленого по справі рішення з посиланням на те, що позивачка ОСОБА_2 не мала наміру звільнятися з роботи за власним бажанням, а її заява про звільнення з зазначеної підстави була написана нею під тиском керівництва, без зазначення дати звільнення, яка дописана не нею, а зовсім іншою особою, але суд першої інстанції цю обставину залишив поза увагою, безпідставно відмовивши в задоволенні її клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи для підтвердження даного факту, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки будь-яких доказів, які б свідчили про наявність упередженого ставлення керівництва до позивачки під час її роботи у відповідача та здійснення на неї психологічного чи іншої природи тиску для неправомірного звільнення з роботи, матеріали справи не містять і самою позивачкою таких доказів не представлено.

Не надано позивачкою будь-яких доказів і на підтвердження того, що на момент подачі нею керівництву підприємства заяви про звільнення з роботи за власним бажанням, у цій заяві була відсутня майбутня дата звільнення, яка за твердженням останньої дописана іншою особою, в звязку з чим суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у проведенні по справі судової почеркознавчої експертизи, позаяк сам факт написання в цій заяві відповідних дат не позивачкою, а іншою особою, міг мати місце як після подачі зазначеної заяви роботодавцю, так і до цього, з ініціативи самої позивачки, тим більше що за правилами ст. 38 КЗпП України при звільненні працівника з роботи за власним бажанням без зазначення причин звільнення, як про це вказувалося вище, днем звільнення є, виключно останній день двотижневого строку попередження, а не дата, яка міститься в заяві працівника.

Безпідставним є твердження апелянта й про те, що 21 квітня 2010 року, тобто наступного дня після розірвання трудового договору, позивачка ОСОБА_2 вийшла на роботу, а тому відповідно до ч. 2 ст. 38 КЗпП України відповідач не мав права звільняти її за поданою раніше заявою, оскільки як встановлено в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, останній підпис у журналі проведення обовязкових щоденних інструктажів з техніки безпеки працівників Андріївської бази ДП «Укрнафтогазкомплект» НАК «Нафтогаз України» зроблено позивачкою ОСОБА_2 20 квітня 2010 року, тобто в день звільнення з роботи, сам факт перебування її на території підприємства в наступні дні не є підставою для визнання трудового договору продовженим, а крім того, правила ч. 2 ст. 38 КЗпП України застосовуються лише в тому випадку, коли після закінчення строку попередження про звільнення працівник фактично не був звільнений власником або уповноваженим ним органом і продовжує працювати, не вимагаючи при цьому розірвання трудового договору, тобто скориставшись ситуацією, змінив свій намір щодо припинення трудових відносин з роботодавцем.

Теж саме стосується й доводів апелянта щодо порушення судом першої інстанції вимог ст. 73 ЦПК України при вирішенні ініційованого позивачкою питання про поновлення пропущеного нею строку для звернення до суду за вирішенням трудового спору, оскільки положення зазначеної правової норми стосуються лише процесуальних строків, встановлених відповідно процесуальним законом або судом, а не Кодексом законів про працю України, позаяк правові наслідки пропуску цих строків по своїй суті є різними та взаємовиключними.

Доводи ж апелянта, наведені в обґрунтування апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції залишилася не розглянутою позовна вимога ОСОБА_2 про скасування наказу В.о. директора ДП «Укрнафтогазкомплект» НАК «Нафтогаз України» ОСОБА_4, яким останню було звільнено з роботи, судова колегія, в даному випадку не бере до уваги, оскільки зазначена обставина на правильність ухваленого по справі рішення, яким звільнення позивачки за ст. 38 КЗпП України визнане законним, не впливає, чинним цивільним процесуальним законодавством вказана обставина як підстава для скасування чи зміни в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції не передбачена, а крім того, позивачка не позбавлена права звернутися до суду з окремою позовною заявою для вирішення зазначеного питання.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого трудового спору, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 20 квітня 2011 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: