Справа № 22Ц-2091/11Головуючий в суді першої інстанції:ОСОБА_1
Категорія: 27 Доповідач: Матківська М. В.

Р І Ш Е Н Н Я
Апеляційного суду Вінницької області
від 06 липня 2011 року
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі :
Головуючого: Матківської М.В.
Суддів : Медяного В.М., Сопруна В.В.
При секретарі : Сніжко О.А.
За участю : представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 і її представника адвоката ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 12 травня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про стягнення боргу, -
В с т а н о в и л а :
У березні 2011 року ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_6 і ОСОБА_3 про стягнення боргу в сумі 198 692 гр.
Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 12 травня 2011 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 борг в сумі 199 292 грн. 50 коп., що еквівалентно 25 000 доларів США, судовий збір в розмірі 1 700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 120 грн.

В частинні позову щодо стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 відмовлено за безпідставністю заявлених вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду в частині щодо стягнення з ОСОБА_6 всієї суми боргу і постановити нове, яким стягнути з відповідача ОСОБА_6 на її користь 99 346 грн. як Ѕ суми боргу за договором позики та стягнути з ОСОБА_3 99 346 гр. як Ѕ суми боргу за договором позики, а також стягнути з відповідачів 1700 грн. судових витрат, 120 грн. за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи і 850 грн. судового збору за подання апеляційної скарги та 120 грн. ІТЗ за слухання апеляційної скарги.

Зазначила, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а також судом неповно з'ясовані обставини, які мають значення для справи, неправильно досліджені і оцінені докази по справі.

У судовому засіданні представник позивача підтримала апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6 не надав письмових заперечень, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився.

Відповідач ОСОБА_3 і її представник заперечили апеляційну скаргу, просять її відхилити, а рішення суду залишити без зміни.

Колегія суддів, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд встановив, що позивач ОСОБА_5 надала в борг відповідачу ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 25 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на момент звернення з позовом до суду складає 199 292 грн. 50 коп., про що останній надав позивачу розписку в письмовому вигляді зі строком повернення боргу до 1 січня 2010 року, однак, боргових зобовязань перед позивачем відповідач не виконав, про що й не заперечував під час розгляду справи в суді.

Згідно положення ст. ст. 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості.

Стаття 1049 ЦК України встановлює обовязок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Із складеної відповідачем ОСОБА_6 21 серпня 2008 року розписки вбачається, що він отримав 25 000 доларів США і зобов'язався повернути цю суму до 1 січня 2010 року ( а. с. 6).

В даному випадку істотними умовами є сума боргу та строки повернення, які позичальник відповідач ОСОБА_6 порушив.

За правилами ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Тому, саме така сума 25 000 доларів США, підлягає до стягнення за договором позики.

Проте, за правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Матеріали цивільної справи свідчать про те, що позивач ОСОБА_5 подала 30.03.2011 року в суд позовну заяву, якою просила стягнути з відповідача свого сина ОСОБА_6 лише Ѕ суми боргу за договором позики, що в грошовому виразі складає 99346 гр. (а. с. 2-3).

Позивач не просить стягнути всю суму боргу з ОСОБА_6, а в апеляційній скарзі оскаржує рішення не у частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення із ОСОБА_3, а лише в частині задоволення позовних вимог про стягнення із ОСОБА_6 суми 199292,50 гр.

Колегія суддів, відповідно до вимог частини 3 ст. 303 ЦПК України, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, прийшла до висновку про те, що суд вірно відмовив у задоволенні позовних вимог заявлених до ОСОБА_3 і вірно стягнув суму боргу із ОСОБА_6.

Однак, виконуючи вимоги ч. 1 ст. 303 ЦПК України, обов'язково слід врахувати позовні вимоги позивача, про які вона зазначила у позовній заяві і наголосила у своїй апеляційній скарзі, про те, що вона просить стягнути із ОСОБА_6 в повернення боргу лише суму 99 346 гр., а не 199 292 гр., яку суд стягнув.

При цьому позивач не оскаржила рішення суду в частині відмови в задоволенні її вимог про стягнення 99 346 гр. із ОСОБА_3, а відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 295 ЦПК України вона зазначила, що оскаржує рішення суду лише в частині стягнення із ОСОБА_6 всієї суми 199 292 гр.

Виходячи із вимог ч. 3 ст. 303 ЦПК України, колегією суддів не було встановлено неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які б були обов'язковою підставою для скасування рішення при ухваленні рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, тому рішення в цій частині є законним.

Відповідно до частини 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З урахуванням цього, та позовних вимог, заявлених позивачем у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що суд вийшов за межі заявлених позивачем позовних вимог до ОСОБА_6 і не вірно стягнув із нього суму боргу розміром 199 292 гр., оскільки позивач просила стягнути лише 99 346 гр.

За таких обставин рішення суду в частині стягнення із ОСОБА_6 199 292 гр. підлягає до скасування з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з нього 99 346 гр.

Посилання в апеляційній скарзі позивача на не застосування судом ст.ст. 203, 205, 207 ЦК України та положення ст. 65 СК України не є підставою для скасування рішення, оскільки як вбачається з матеріалів справи та відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Твердження позивача, що при укладенні договору діяли норми ст. 65 СК України є безпідставними, оскільки згода подружжя вимагається у разі розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а договір позики до таких договорів не відноситься.

І такий договір не створює обовязків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором.

Також, в матеріалах справи відсутні докази щодо отримання відповідачем ОСОБА_3 коштів в борг у позивача.

Відповідачем ОСОБА_6 не оскаржено судове рішення про стягнення з нього суми боргу розміром 199 292,50 гр.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині підлягає до скасування з постановленням нового рішення у цій частині.

На підставі викладеного та керуючись ст. 11, 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 12 травня 2011 року в частині стягнення суми боргу з ОСОБА_6 скасувати.

Позов в частині стягнення боргу з ОСОБА_6 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 1/2 частину боргу в сумі 99 346 гр. та судовий збір в сумі 994 гр. і 120 гр. витрат за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у суді першої інстанції та 497 гр. судового збору і 120 гр. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді: