Категорія: розірвання додаткових угод1 інстанції - ОСОБА_1
до кредитного договору Доповідач Сащенко І.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2011 року

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області

в складі:

головуючого - Сащенка І.С.

суддів - Овсяннікової А.І.

- ОСОБА_2

при секретарі - Москаленко Е.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за

апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2011 року по спразі за позовною заявою ОСОБА_3 де Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» та ОСОБА_5, третя особа - Шоста Харківська державна нотаріальна контора про визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2010 року до суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_3 до ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_5, третя особа - Шоста Харківська державна нотаріальна контора про визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову вказав, що 29 серпня 2008 року між ОСОБА_5 та банком було укладено договір №6769624.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки №6769755 від 29.08.2008 року.

В послідуючому, 20.03.2009 року, 28,09 2009 року та 26.03.2010 року між банком та ОСОБА_5 були укладені додаткові угоди, якими була підвищена відсоткова ставка по кредиту.

Просив визнати недійсними додаткові угоди до кредитного договору та стягнути на його користь 7500 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав.

Представник банку проти позову заперечив.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2011 року в задоволенні позову ОСОБА_6 В,В відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати з підстав невірного застосування норм матеріального та процесуального права, постановити нове про повне задоволення його позовних вимог. Вказував, що при постановленні рішення судом не взято до уваги що про укладення ОСОБА_5 додаткових угод вона не повідомила ОСОБА_3 Крім того, останню додаткову угоду від імені банку підписала інша особа, ніж вказано в документі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон, що їх регулює.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту

порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким і потекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Основне зобовязання - це зобовязання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобовязання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Згідно ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання.

Якщо вимога за основним зобовязанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобовязання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобовязання.

Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування:

витрат, повязаних з предявленням вимоги за основним зобовязанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки;

витрат на утримання і збереження предмета іпотеки;

витрат на страхування предмета іпотеки;

збитків, завданих порушенням основного зобовязання чи умов іпотечного договору.

Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки визначені у статті 33 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до цієї правової норми у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог і п оте коде ржател я.

Матеріали справи свідчать про те, що 29 серпня 2008 року між ОСОБА_5 та ЗАТ «ПУМБ» було укладено договір №6769624, згідно умов якого позичальниця отримала 40000 доларів США під 13,99% річних з кінцевим строком повернення 28.08.2023 року ( а.с. 29 -32 ). Згідно п. 3.1.5 договору банк має право змінити встановлену процентну ставку за користування кредитом.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки №6769755 від 29.08.2008 року. Договором іпотеки ( п. 5.1 ) передбачено, що сторони вичерпно ознайомлені з умовами кредитного договору ( а.с. 24 - 28 ).

В подальшому, а саме 30.03.2009 року, 28.09.2009 року та 26.03.2010 року між ОСОБА_5 та банком були укладені додаткові угоди, якими змінювався розмір відсоткової ставки за користування кредитом ( а.с. 34 - 39 ).

Відсутність згоди ОСОБА_3 на укладення додаткових угод не може слугувати підставою для визнання їх недійсними, оскільки таке збільшення розміру відсоткової ставки за користування кредитом прямо передбачено кредитним договором зі змістом якого був ознайомлений останній та погодився з цим, підписавши договір іпотеки.

Посилання в апеляційній скарзі на той факт, що додаткова угода від 26.03.2010 року підписана від імені банку не тією особою, яка вказана стороною угоди судовою колегією не приймаються. Експертне дослідження №2666 від 24.03.2011 року проведено по заяві ОСОБА_4, а не на підставі ухвали суду, як це передбачено ст. от. 143, 144 ЦПК України.

При цьому експерт не був попереджений про його відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Крім того, для порівняльного дослідження експерту були надані підписи на документах, що були в наявності у сторони та не надані інші зразки підпису особи - вільні, напівввільні, таке інше.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело чи могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, коли судове рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 325 ЦПК України судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2011 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: