Комсомольський міський суд Полтавської області
Справа № 2- 154/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2011 року Комсомольський міський суд

Полтавської області

в складі: головуючого суддіКуц Т.О.

при секретаряхКлімовій С.І.,ОСОБА_1

за участю сторін: позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3І

адвоката позивача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

третьої особи ОСОБА_6

.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань суду в м. Комсомольську Полтавської області цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про визнання домоволодіння об»єктом спільної сумісної власності подружжя ,про визнання права власності на Уг частини домоволодіння з господарськими будівлями ,

встановив

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовною заявою про визнання будинку об»єктом спільної сумісної власності та визнання права власності. Зазначала, що в період із 1986 по 1992 роки перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_8, і в період шлюбу ними було за спільні сімейні кошти на виділеній їй у користування земельній ділянці по вул. Лісній ,4 м. Комсомольськ, побудовано жилий будинок, на який в 1991 р. складено технічний паспорт із відміткою «не прийнятий в експлуатацію».

22 .09.1992 році шлюб між нею та ОСОБА_8 було розірвано. Після розірвання шлюбу вона продовжувала користуватись спільним майном, її частиною ніхто не користувався, вона мала доступ до технічної та правовстановлюючої документації на будинок. За таких обставин, вважала себе співвласником спільного сумісного домоволодіння в розмірі ХА його частини та просила суд визнати домоволодіння по вул. Лісній 4, м. Комсомольськ, об»єктом спільної сумісної власності та визнати за нею права власності на 'А частину вказаного домоволодіння. Просила також суд поновити їй строк звернення до суду поза межами позовної давності, як пропущений з поважних причин.

Відповідач ОСОБА_9, належним чином повідомлена про час та місце судового засідання до суду не з»явилась, надавши нотаріально посвідчену довіреність на представництво її інтересів -ерневському М.Ю.

Представник ОСОБА_9 - ОСОБА_5 позовних вимог не визнав, посилаючись -а їх безпідставність, враховуючи статус майна на момент припинення шлюбних відносин, та за едоведеністю позивачкою факту відповідності та ідентичності незавершеного будівництва, що :нувало на момент розірвання шлюбу, спірному житлового будинку, зданому в експлуатацію ісля розірвання шлюбу та після наступних 18 років експлуатації. Додатково просив застосувати :: зазначених вимог позовну давність, яка до 2004 р. повинна застосовуватись судом незалежно і л волі сторін, а з 2004 р. - за заявою сторони у справі.

Позивач ОСОБА_2 та її представники ОСОБА_2 ОСОБА_10 позовні вимоги отримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові.

Третя особа ОСОБА_6 позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Третя особа Комсомольська державна нотаріальна контора, належним чином повідомлена юо час та місце судового засідання до суду не з»явилась, надала заяву про розгляд справи без її

2

участі.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, третьої особи, суд вважає що позов не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 26.04.1986 р. між позивачкою ОСОБА_2 та ОСОБА_8 був укладений шлюб, зареєстрований Комсомольським міськвідділом РАЦС. Як вбачається із рішення № 450 виконкому Комсомольської міської Ради від 12 грудня 1988 р. та плану відводу земельної ділянки від 12.04.1989 р., ОСОБА_2 була виділена земельна ділянка для будівництва одноповерхового 3-х кімнатного будинку. Правовстановлюючі документи на користування земельною ділянкою ОСОБА_2 не оформляла. В період шлюбу нею та її чоловіком ОСОБА_8 було здійснено незавершене будівництво житлового будинку, на який 09.08.1991 р. Кременчуцьким МБТІ був складений технічний паспорт. Одноосібним власником в ньому зазначено ОСОБА_8 Актом приймання в експлуатацію завершеного будівництва жилого будинку, затверджений рішенням № 202 виконкому Комсомольської міської Ради від 19.04.1993р.

Як вбачається із вищезазначеного технічного паспорта, на який посилається позивачка, фактично на відведеній ділянці, всупереч плану відводу та Типовому проекту одноповерхового 3- х кімнатного будинку, фактично здійснено незавершене будівництво двоповерхового житлового будинку із мансардою. Як також вбачається із стр. З технічного паспорта, за проектом будинок повинен був мати загальну площу 117 кв.м. загальної площі, із яких 47 жилої, фактично мав 106,5кв.м. загальної площі, із яких 50,5 жилої. Також при будівництві було самовільно захоплено 309 кв.м. землі, яка ОСОБА_2 не виділялась. Таким чином, на відведеній ОСОБА_2 земельній ділянці було самовільно здійснено незавершене будівництво житлового будинку без належно затвердженого проекту, та з істотними відхиленнями від існуючого проекту.

Відповідно до ст.105 ЦК УРСР 1963 р., який діяв на час спірних правовідносин, Громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його.

Згідно до ч.2 ст. 105 ЦК УРСР 1963 р. За позовом виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів такий будинок або частина його можуть бути безоплатно вилучені судом і зараховані до фонду місцевої Ради народних депутатів або за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів знесені громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок. Знесення чи вилучення будинку, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, провадиться, коли громадянин не привів його, після попередження, у відповідність з проектом чи зазначеними нормами і правилами.

22 .09.1992 році шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 було розірвано. За поясненнями позивачки, вони із ОСОБА_8 ще за деякий час до розірвання шлюбу припинили сімейні відносини, разом не проживали, спільного господарства не вели, і після розірвання шлюбу їх відносини не змінювались.

Як вбачається із Акту приймання в експлуатацію завершеного будівництва жилого будинку, затвердженого рішенням № 202 виконкому Комсомольської міської Ради від 19.04.1993 р., самостійно ОСОБА_8 усунув обставини, зазначені у ст. 105 ЦК УРСР, узгодив завершене будівництво у його фактичному стані та здав вказаний будинок в експлуатацію у визначеному законом порядку вже після розірвання шлюбу, тобто після 22 ,09.1992р.

Оскільки, за змістом ст. 105 ЦК УРСР, права власності на самовільно збудований жилий будинок не виникає, не можна погодитись із твердженнями позивачки, що на час розірвання шлюбу у них із ОСОБА_8 виникла спільна сумісна власність на спірне домоволодіння.

Суд вважає, що за таких обставин на час припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу, позивачка мала право лише на /г частину будівельних матеріалів та робіт, що використовувались при будівництві, в натурі або вартісному еквіваленті.

Згідно ч.І ст.11 ЦПК України, Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачкою не заявлялись позовні вимоги на поділ будівельних матеріалів та робіт, що використовувались при будівництві станом на 22.09.1993 р., ні в натурі, ні в вартісному еквіваленті.

Крім того, згідно вищезазначеного Акту, ОСОБА_8 здав вказаний будинок в

експлуатацію вже після розірвання шлюбу, та 18 років після розлучення із позивачкою експлуатував спірний будинок одноосібно або з іншими особами. Фактичний стан домоволодіння на час розгляду справи не встановлювався. Разом з тим, як вбачається. із витребуваного за клопотанням позивачки технічного паспорту станом на день розгляду справи на земельній ділянці за час після розірвання шлюбу побудовані інші об»єкти ( сторінка 2 Техпаспорту), призначення та вартість яких невідома. Встановити вищезазначені факти за наданими документами неможливо, оскільки це потребує спеціальних знань.

Відповідно до ч.І ст.143 ЦПК, Для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Судом неодноразово роз»яснювалось позивачці її право на подання заяви про призначення експертизи по справі, але таким правом позивачка не скористалась.

Суд вважає, позивачкою не надані належні та допустимі докази відповідності та ідентичності незавершеного будівництва, що існувало на момент розірвання шлюбу, фактичному стану спірного домоволодіння ( будинку і господарських будівель), зданому в експлуатацію після розірвання шлюбу та після наступних 18 років експлуатації.

За таких обставин, позовні вимоги на саме на Уг частину домоволодіння є необгрунтованими.

Крім того, до позовних вимог, заявлених позивачкою в 2010 році, щодо правовідносин, що мали місце в 1993 році, повинні бути застосовані положення с.т.ст.71,75 ЦК УРСР, ст.ст.256,257 ЦК України, ст.ст. 9,10 КпШС, ст.72 СК України.

Відповідно до ст.71 ЦК УРСР, чинної на час спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 75 ЦК УРСР, позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Згідно п.6 Перехідних та прикінцевих положень ЦК, Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки встановлений законом 3-річний строк позовної давності сплив у спірних правовідносинах до набрання чинності цим Кодексом, позовна давність за наявності підстав для її застосування, повинна бути застосована судом незалежно від заяви сторін. Крім того, таку заяву представником відповідачки було зроблено.

Суд вважає, що положення закону про строк позовної давності підлягають застосуванню в даних правовідносинах з наступних підстав.

Згідно ст. 76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ст.60 ЦПК, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.61 ЦПК, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Судом встановлено, що з моменту розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 до подання відповідного позову, пройшло 18 років.

Як визнано самою позивачкою під час судового засідання, після розірвання шлюбу вона в будинку ніколи не проживала, ключів від нього не мала, експлуатаційні витрати за будинок або земельну ділянку не сплачувала, зареєстрованою там не була.

Як також визнано самою позивачкою під час судового засідання, їй було відомо, що технічний паспорт в 1991 р. виписаний на ім»я ОСОБА_8, як одноосібного власника, Акт приймання в експлуатацію завершеного будівництва жилого будинку, затвердженого рішенням № 202 виконкому Комсомольської міської Ради від 19.04.1993 р., та свідоцтво на право власності на зазначене домоволодіння вже після розірвання шлюбу також видані на ім»я ОСОБА_8, як на одноосібного власника. Крім того, їй було відомо, що Уі частина домоволодіння була продана ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу від 26.08.1999 р. своїй дружині ОСОБА_11 При купівлі-продажу майна її згоди, що була б обов»язковою при сумісному володінні майном ОСОБА_8 не брав.

Зазначені обставини достовірно відомі їй, оскільки ОСОБА_11І була її матір»ю, крім

того вона мала доступ до технічної та правовстановлюючої документації, про що зазначила в позовній заяві.

Зазначені обставини визнані позивачкою, а тому доведення не потребують.

Допитані за клопотанням позивачки свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 не підтвердили факту користування спірним будинком позивачкою після розірвання шлюбу. Свідки зазначили, що іноді бачили її працюючою на городі, але підстави перебування їм невідомі.

Не може бути прийняте до уваги твердження позивачки про користування тільки нею одноосібно Уг частиною домоволодіння після розірвання шлюбу, оскільки поділ майна в натурі не відбувався, її частина окремо не виділялась. Щодо факту продажу ОСОБА_8 саме /і частини третій особі, як доказу її права на сумісне майно, такі твердження є припущеннями, на яких доказування базуватись не може. Крім того, після купівлі-продажу частини домоволодіння, ОСОБА_8 зазначений в свідоцтві на право власності як власник Уг частини майна, про що позивачці було відомо.

Тому суд приходить до висновку, що ОСОБА_8 зареєструвавши спірне домоволодіння після розірвання шлюбу, як свою власність, на протязі 18 років володів, користувався та розпоряджався спірним домоволодінням на власний розсуд, без будь-якої згоди інших осіб, в тому числі і позивачки, про що їй було достовірно відомо. Позивачка на протязі 18 років претензій у законний спосіб на належну їй, за її думкою, частину майна, до ОСОБА_8 не пред»явила, доказів домовленостей із ОСОБА_8 про сумісну власність на майно після розірвання шлюбу, або щодо фактів володіння, користування та розпорядження майном, суду не надала, свої права на сумісну власність у строки та спосіб, визначені законом, не заявила.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин, повинні бути застосовані положення ст.ст.71,75 ЦК УРСР, ст.ст.256,257 ЦК України, п. 6 ППкП ЦК, ст.ст. 9,10 КпШС, ст.72 СК України про позовну давність, що є окремою підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 59, 60, 213-215 ЦПК України, суд

вирішив:

В позові ОСОБА_2 - відмовити повністю .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 - денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги .

Особи , які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення , можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.О.Куц