20.01.2011 Справа № 2-519/10 Головуючий у суді І інстанції Войнаренко Л.Ф.
Доповідач Мережко М.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого - Хопти С.Ф.

Суддів - Мережко М.В., Оношко Г.М.

при секретарі - Зінченко Ю.М.

Розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 20 травня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Лютізької сільської ради, третя особа- ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2008 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Лютізької сільської ради,3-я особа ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно . Свої вимоги обгрунтовуав тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_3 .. Після його смерті залишилось спадкове майно , в тому числі жилий будинок за адресою ;. АДРЕСА_1 , який він прийняв у спадщину після смерті батька - ОСОБА_4 , і в якому ОСОБА_3 проживав до дня смерті.

Спадщину після смерті батька , позивач прийняв шляхом подачі заяви до нотаріальної контори протягом шести місяців.

Під час оформлення спадщини з`ясувалося, що право власності на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_2 , однак первинна реєстрація права власності будинку не була проведена.

Позивач вважає, що він є єдиним спадкоємцем за законом , своєчасно прийняв спадщину після ОСОБА_3 , просив визнати за ним право власності на будинок в порядку спадкування за законом.

У вересні 2009 року ОСОБА_1 доповнив позовні вимоги, посилаючись на ту обставину, що його батько ОСОБА_3 , прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 разом із своєю матір`ю ОСОБА_5 , шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном, проживаючи у спірному спадковому будинку. Інші спадкоємці - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 спадщину не приймали . Після смерті ОСОБА_5 у будинку залишився проживати один ОСОБА_3 і до дня своєї смерті проживав у спадковому будинку . Оскільки його батько єдиний прийняв спадщину після смерті своїх батьків , а він , позивач , є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , просив визнати за ним право власності на спадковий будинок

Під час розгляду справи йому стало відомо , що рішенням Лютізької сільської ради Вишгородського району Київської області від 30 вересня 2004 року № 96 оформлено право власності на спірний спадковий будинок на ім.»я покійного діда ОСОБА_4 , що суперечить вимогам закону , оскільки дід помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . На підставі цього свідоцтва ОСОБА_2 отримав 07 грудня 2007 року свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 на своє ім.»я.

Позивач просив визнати недійсним рішення Лютізької сільської ради Вишгородського району Київської області від 30 вересня 2004 року № 96 , свідоцтво про право на спадщину за законом від 07 грудня 2007 року видане на ім.»я ОСОБА_2 ..

У квітні 2009 року ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву про усунення від права на спадщину, визнання права власності на 1/2 частину будинку в порядку спадкування. Свої вимоги обгрунтовував тим, що його батько - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті спадщину прийняли - його дружина - ОСОБА_5 , сини - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 . Ніхто із спадкоємців спадщину не оформив, до нотаріальної контори не зверталися. ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач за зустрічним позовом вважає, що його рідний брат ОСОБА_3 хоч і прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 , однак у вставленому законом порядку не зареєстрував право на спадщину, тому вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на весь спадковий будинок після смерті ОСОБА_3 є безпідставними.

Крім того, позивач за зустрічним позовом зазначав, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу жодним чином не піклувався про батька, який потребував допомоги (був інвалідом 3-ої групи) , не надавав йому допомоги, ухилявся від надання такої допомоги , а після смерті батька навіть не приймав участі у його похованні . За таких обставин, позивач вважає, що ОСОБА_1 має бути усунутий від права на спадкування відповідно до ст.. 1224 ЦК України.

Оскільки ним, ОСОБА_2 , спадщина у вигляді 1/2 частині спадкового будинку прийнята і у встановленому законом порядку оформлена , просить визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , як за спадкоємцем другої черги .

Ухвалою суду від 23 квітня 2009 року позовна заява ОСОБА_2 залишена без розгляду на підставі ч.1 ст. 207 ЦПК України за заявою ОСОБА_1 .

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20 травня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконкому Лютізької сільської ради Вишгородського району Київської області від ЗО вересня 2004 року №96 про оформлення права власності на будинок АДРЕСА_1 всякої області на ім.»я ОСОБА_4 .

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 07 грудня 2007 року Вишгородською державною нотаріальною конторою Київської області на ім.»я ОСОБА_2 за №1-5085.

В задоволенні позову про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та направити справу на новий розгляд, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання незаконним рішення виконкому про оформлення права власності на жилий будинок на ім.»я померлого ОСОБА_4 , та недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом виданого на підставі цього рішення , разом з тим відмовляючи в задоволенні позову про визнання права власності на будинок в порядку спадкування , суд прийшов до помилкового висновку , що на час смерті спадкодавець ОСОБА_4 - батько ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ,не мав права власності на спірний будинок, тому відсутні правові підстави для визнання за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 права власності на спадковий будинок.

Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок належав на праві власності померлому ОСОБА_4 , що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи , а саме : випискою із будинкової книги( а.с. 24 ), в якій вказано, що у спірному житловому будинку прописаний із 03 лютого 1979 року ОСОБА_3 , як вбачається із технічного паспорту будинок побудований у 1956 році , за життя ОСОБА_4 ( а.с. 18-20). Вказані документи свідчать про те, що даний будинок належав на праві власності ОСОБА_4 і це право не було ним втрачено з введенням нового Цивільного кодексу України, яким передбачено, що право власності наступає з моменту введення будинку в експлуатацію та реєстрації його в БТІ ( ст.331). На час коли будувався цей будинок в 60-х роках, не було передбачено чинним на той час законодавством , обов`язкової реєстрації права власності в Реєстрі прав власності в БТІ. Така реєстрація була введена в дію в 90-х роках, але законом строку до якого повинно бути здійснено таку реєстрацію не встановлено. Тому ОСОБА_4 , який помер у 1983 році році, коли діяв ЦК України ( в ред.1963 р.) не може втрачати своє право власності на належний йому житловий будинок лише тому, що він не зареєстрував своє право власності в Реєстрі прав власності БТІ, однак суд першої інстанції не врахував даних обставин , і прийшов до помилкового висновку про те ,що померлий ОСОБА_4 не мав права власності на будинок.

Відповідно до ст..ст.328, 392, 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті ( ст. 1218), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом (ст..328) та власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує право власності.

Відповідно до вимог ст.. 25, 346, 328 ЦК України у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній , питання про визнання належності цього майна попередньому власнику та його спадкоємцям вирішується судом.

Відповідно до ст.. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 ., ОСОБА_2 ., ОСОБА_6 , ОСОБА_5 прийняли спадщину після померлого у 1983 році ОСОБА_4 відповідно до ст.. 549 ЦК України ( в редакції 1963 року ) , фактично вступивши в управління будинком , а після смерті ОСОБА_5 фактично спадщину прийняли ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , в установленому законом порядку від спадщини не відмовлялися , після смерті ОСОБА_3 спадщину прийняв його син ОСОБА_1 , шляхом подачі заяви до нотаріальної контори. Всі спадкоємці, які прийняли спадщину в установлений законом строк, фактично стали власниками даного житлового будинку, права інших осіб прийняттям спадщини, зокрема спадкового будинку, не порушуються , колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_3 після померлого ОСОБА_4 , визнання права власності на будинок за ОСОБА_1 , з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1 /3 частину спадкового будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину будинку, за ОСОБА_6 право власності на 1/3 частину будинку в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_4 .

Керуючись ст..ст. 303, 307, 309, 313-315, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

В и р і ш и л а;

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 20 травня 2010 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 . Ухвалити в цій частині нове рішення . Позов ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити частково.

Визнати право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 за ОСОБА_1 на 1/3 частину будинку за адресою ; АДРЕСА_1 , визнати право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 за ОСОБА_2 на 1/3 частину будинку за адресою ; АДРЕСА_1 , визнати право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 за ОСОБА_6 на 1/3 частину будинку за адресою ; АДРЕСА_1 ,

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді