Справа № Справа № 2/2506/2517/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.11.2011 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

головуючого судді Требух Н.В.

при секретарі Рудик Є.В.,

за участю представника позивача, відповідача, йог представника

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики в сумі 19120 грн., збитків у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди) з 01.12.2010 року по 01.03.2011 року в сумі 5736 грн. та моральної шкоди в сумі 5000 грн. Свої позовні вимоги мотивував тим, що ним було надано відповідачу 10.02.2007 року у боргу грошові кошти в сумі 19120 грн. для ведення спільної підприємницької діяльності, що підтверджується розпискою. В подальшому спільна підприємницька діяльність не проводилась, а відповідач на вимогу позивача відмовилась повертати кошти. Враховуючи те, що позивач займається підприємницькою діяльності, в звязку з неповернення коштів йому було завдано матеріальних збитків у вигляді упущеної вигоди та моральну шкоду.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив задовольнити.

Відповідач, його представник позов не визнали і просили в його задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову.

Так, звертаючись з позовом до суду позивач, як підставу позову зазначає договірні відносини, що виникли між позивачем та відповідачем на підставі договору позики, в підтвердження чого надає розписку від 10.02.2011 року (а.с.11). Як вбачається з тексту вказаної розписки ОСОБА_2, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 в лютому 2007 року взяла у ОСОБА_1 для ведення спільної підприємницької діяльності гроші в сумі 19120 грн. Отже зі змісту розписки вбачається, що позивачем кошти надавалися з метою подальшого ведення спільної підприємницької діяльності з відповідачем. Зазначені кошти позивачу повернуті не були, що стало підставою для звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики .

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Проаналізувавши вищезгадану розписку, суд встановив наступні обставини: розписка підтверджує факт надання позивачем коштів відповідачу на конкретно визначені цілі ведення спільної підприємницької діяльності, розписка не містить обовязку відповідача повернути кошти у певний строк та не свідчить про намір позивача передати кошти відповідачу безоплатно, в порядку дарування.

Таким чином, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що правовідносини позики між сторонами не виникли. А отже, і відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо стягнення матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди та моральної шкоди, які завдані відповідачем внаслідок невиконання договірного грошового зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики. Протягом розгляду справи свої позовні вимоги, підстави або предмет позовних вимог не змінював. Отже, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову з підстав, вказаних позивачем.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя