Справа № 2-4/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2011 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Компанійця О.В.

при секретарі Кочетковій І.В.

з участю адвокатів ОСОБА_1 та ОСОБА_2,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Смілі справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності і розподіл майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя,

встановив:

З 1978 року по 20 березня 1990 року та з 5 листопада 2003 року по 8 квітня 2007 року ОСОБА_4 і ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі. 31 жовтня 2003 року вони уклали шлюбний контракт, відповідно до якого визнали спільною сумісною власністю:

- житловий будинок з надвірними спорудами і земельною ділянкою по вул. 60 років СРСР, 16, в м. Смілі, куплений 5 листопада 2001 року ОСОБА_4,

- незакінчений будівництвом будинок з надвірними спорудами по вул. Ткаченко, 20, в м. Смілі, куплений 18 серпня 2003 року ОСОБА_3,

- металевий торгівельний кіоск на розі вулиць 60 років СРСР і Гастелло в м. Смілі, куплений 5 квітня 2002 року ОСОБА_4,

- майновий комплекс автомагазин № 7 «Автомотовелозапчастини» по вул. Гастелло, 7, в м. Смілі, куплений 5 квітня 2000 року ОСОБА_4,

- металевий торгівельний кіоск «Госптовари» по вул. 60 років СРСР, 16, в м. Смілі, споруджений ОСОБА_4 і введений в експлуатацію в 2002 році,

- павільйон «Шиномонтаж» по вул. Гастелло, 7, в м. Смілі, побудований ОСОБА_4 і введений в експлуатацію 27 серпня 2002 року,

- СТО автомобілів за цією ж адресою, належну ОСОБА_4 на підставі рішення Смілянської міськради № 263 від 19 квітня 2001 року,

- автомобілі «Мерседес-Бенц 250Д» реєстраційний № 80380МА і «Мерседес-Бенц 210» реєстраційний № 47421МА, належні ОСОБА_3, відповідно, з 21 вересня 2001 року та 14 квітня 1998 року,

- торгівельне обладнання (прилавки, стелажі) на суму 3000 грн. та товар, який був на цей момент в магазині, на суму 418000 грн. по закупівельних цінах.

21 листопада 2003 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 по1/2 частині:

- комплексу нежитлових будівель «Автомотовелозапчастини» по вул. Гастелло, 7, в м. Смілі, в склад якого ввійшли магазин «Автомотовелозапчастини», павільйон «Шиномонтаж», СТО автомобілів, душ, вбиральня, замощення, огорожа, а також металевий торгівельний кіоск на розі вул. 60 років СРСР і Гастелло,

- будинку по вул. 60 років СРСР, 16, в м. Смілі з відповідною частиною надвірних споруд,

- розміщеної за цією адресою земельної ділянки площею 0,0389 га, загальна площа якої 0,0778 га.

Вважаючи, що друга половина подарованих будівель і земельної ділянки належить їй на підставі шлюбного контракту, ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на ці обєкти нерухомості.

ОСОБА_4 подав до неї зустрічний позов, в якому стверджував, що розірвання шлюбу в 1990 році було зареєстроване фіктивно з метою одержання земельної ділянки під забудову. Насправді з ОСОБА_3 він продовжував жити однією сімєю до повторної реєстрації шлюбу в 2003 році. За цей час ОСОБА_3 одержала під забудову земельну ділянку по вул. Ростовській, 19а, де вони разом побудували будинок, який вона зареєструвала на себе 19 серпня 1994 року. 18 серпня 2003 року ОСОБА_3 купила незакінчений будівництвом будинок з надвірними спорудами по вул. Ткаченко, 20, в м. Смілі. Оскільки це нерухоме майно придбано під час проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, ОСОБА_4 просив визнати будинок по вул. Ростовській, 19а, спільною сумісною власністю, визнати за ним право власності на 1/2 частину обох будинків і виділити ці частини в натурі, а також виділити сторонам в натурі відповідні частки металевого торгівельного кіоску «Госптовари» по вул. 60 років СРСР, 16, металевого торгівельного кіоску на розі вулиць 60 років СРСР і Гастелло, СТО автомобілів по вул. Гастелло, 7. Стверджуючи, що ОСОБА_3 без його згоди продала павільйон «Шиномонтаж» по вул. Гастелло, 7, ОСОБА_4 просив стягнути з неї грошову компенсацію за належну йому 1/2 частину споруди, еквівалентну 1750 доларів США. Оскільки ОСОБА_3 з часу розірвання шлюбу на власний розсуд використовує належну йому частину товару в магазині «Автомотовелозапчастини», ОСОБА_4 просив суд стягнути з неї 1/2 частину доходів від підприємницької діяльності за період з 19 січня 2007 року по 20 жовтня 2008 року без урахування сплачених 24000 грн.

Сторони неодноразово доповнювали і змінювали позовні вимоги.

В остаточній редакції позовних вимог (т. 2 а.с. 231-235) крім визнання права власності на ? частину майнового комплексу «Автомотовелозапчастини», 1/2 частину будинку та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0389 га по вул. 60 років СРСР, 16, ОСОБА_3 просила визнати за нею право власності на торгівельне обладнання магазину «Автомотовелозапчастини», ? частину незавершеного будівництва по вул. Ткаченко, 20, а також на металевий кіоск «Госптовари» із земельною ділянкою площею 0,0033 га по вул. 60 років СРСР, 16. Вона також просила виділити у власність ОСОБА_4 автомобіль НОМЕР_1, куплений ним в 2005 році.

ОСОБА_4 в остаточній редакції позовних вимог (т. 1 а.с. 220-222) просив:

- визнати будинок по вул. Ростовській, 19а, спільною сумісною власністю, набутою під час спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу;

- визнати за ним право власності на 1/2 частину цього будинку і незакінченого будівництвом будинку з надвірними спорудами по вул. Ткаченко, 20;

- відповідно до належних сторонам часток виділити в натурі СТО автомобілів по вул. Гастелло, 7, та майновий комплекс магазин № 7 «Автомотовелозапчастини» за цією адресою;

- у звязку з неможливістю поділу в натурі виділити ОСОБА_3 металевий торгівельний кіоск на розі вулиць 60 років СРСР і Гастелло;

- стягнути з ОСОБА_3 на його користь:

1/2 частину вартості товару, який зберігався на час укладення шлюбного контракту в магазині «Автомотовелозапчастини» на суму 209000 грн.;

1/2 частину прибутку, отриманого ОСОБА_3 від зайняття підприємницькою діяльністю від його імені за період з 19 січня 2007 року по 20 жовтня 2008 року на загальну суму 243480 грн.;

1/2 частину вартості проданого ОСОБА_3 павільйону «Шиномонтаж» в сумі, еквівалентній 2000 доларів США.

В судовому засіданні ОСОБА_3 свої вимоги підтримала повністю, а в заявлених до неї позовних вимогах просила відмовити. Разом із своїм представником вона пояснила, що з часу розірвання шлюбу 20 березня 1990 року і до реєстрації шлюбу 5 листопада 2003 року сімейних стосунків з ОСОБА_4 не підтримувала. Тому майно, набуте нею в цей період, є її приватною власністю і не підлягає поділу, в т.ч. і будинок по вул. Ростовській, 19а, у спорудженні якого ОСОБА_3 приймав участь як найманий працівник.

Вважає, що на підставі шлюбного контракту вона набула право власності на ? частину: майнового комплексу «Автомотовелозапчастини» по вул. Гастелло, 7, та розміщених в ньому торгівельного обладнання і товару; павільйону «Шиномонтаж» та СТО автомобілів, розміщених за цією адресою; будинку та земельної ділянки площею 0,0778 га по вул. 60 років СРСР, 16; металевого торгівельного кіоску на розі вулиць 60 років СРСР і Гастелло; металевого кіоску «Госптовари» по вул. 60 років СРСР, 16, та земельної ділянки під ним площею 0,0033 га. Після того, як ОСОБА_4 подарував їй належні йому ? частину комплексу «Автомотовелозапчастини» та 1/2 частину будинку по вул. 60 років СРСР, 16, весь торгівельний комплекс і зазначений будинок разом із приватизованою земельною ділянкою площею 0,0778 га стали її власністю.

Павільйон «Шиномонтаж» вона дійсно продала 1 березня 2008 року ОСОБА_5, але не за 4000 доларів США, як стверджує ОСОБА_4, а за 15000 грн.

В магазині «Автомотовелозапчастини» вони з ОСОБА_4 здійснювали підприємницьку діяльність окремо одне від одного як приватні підприємці. Після розірвання шлюбу підприємницькою діяльністю за ОСОБА_3 вона не займалась, тому одержаний нею прибуток належить лише їй.

З часу укладення шлюбного контракту кількість, асортимент і ціна товару в магазині «Автомотовелозапчастини» сильно змінились. Після розірвання шлюбу вона передала ОСОБА_4 24000 грн. як компенсацію вартості наявного в магазині товару, тому за товар нічого йому не винна.

В судовому засіданні ОСОБА_4 свої вимоги підтримав повністю, а в заявлених до нього позовних вимогах просив відмовити. Разом із своїм представником він пояснив, що шлюбний контракт був угодою про наміри майбутнього подружжя, а не документом про відчуження частини майна. На виконання цього контракту він дійсно передав у власність ОСОБА_3 по 1/2 частині комплексу нежитлових будівель «Автомотовелозапчастини» і будинку по вул. 60 років СРСР, 16, з відповідною частиною надвірних споруд, а також 0,0389 га розташованої за цією адресою земельної ділянки, що становило 1/2 частину від загальної площі 0,0778 га. Оскільки шлюбний контракт не є правовстановлюючим документом, передача цього майна відбулась шляхом укладення 21 листопада 2003 року ОСОБА_4 договорів дарування. Решта майна, зазначеного у шлюбному контракті, залишилась приватною власністю його і ОСОБА_3 і поділу не підлягає.

Розірвання шлюбу 20 березня 1990 року було лише формальністю, спрямованою на одержання під забудову земельної ділянки. По-іншому в часи СРСР вони з ОСОБА_3 одержати її не змогли б, оскільки на той час мали у власності частину житлового будинку по вул. Атрема, 155, в м. Смілі. Насправді вони весь час жили разом однією сімю і виховували двох дітей. Коли ОСОБА_3 одержала під забудову земельну ділянку по вул. Ростовській, 19а, вони разом на спільні кошти побудували на ній будинок. Після введення його в експлуатацію всією сімю жили в цьому будинку. Оскільки будинок побудовано під час проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, він є спільною сумісною власністю його і ОСОБА_3; в разі поділу будинку він має право на 1/2 його частину.

ОСОБА_4 пояснив, що в магазині «Автомотовелозапчастини» як до реєстрації шлюбу 5 листопада 2003 року, так і після повторного розірвання шлюбу вони з ОСОБА_3 здійснювали реалізацію запчастин як приватні підприємці. Хоча кожен з них був зареєстрований, платив податки і звітувався як ФОП окремо, але товар в магазині був спільним, прибуток від роботи всього магазину йшов у сімю. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 виїхав в м. Київ. Щоб не ділити товар, він домовився з ОСОБА_3, що в магазині «Автомотовелозапчастини» вона продовжуватиме здійснювати підприємницьку діяльність за них обох, торгуючи спільним товаром. ОСОБА_3 повинна була сплачувати йому щомісячно по 2000 грн. як частину прибутку, одержаного в магазині з обороту його частини товару. Так відбувалось до кінця 2007 року. За цей період ОСОБА_3 передала йому 24000 грн.; щомісяця, одержуючи чергову суму, він давав розписку про передачу йому 2000 грн. дивідендів. Ці кошти не є оплатою його частки у спільному товарі. Станом на 31 жовтня 2003 року вартість товару становила 418000 грн. по закупівельних цінах; на час розгляду справи його вартість зросла, як і вартість зазначеного в шлюбному контракті торгівельного обладнання.

ОСОБА_4 просив суд розділити майновий комплекс автомагазин «Автомотовелозапчастини» по вул. Гастелло, 7, відповідно до висновку судової інженерно-технічної експертизи і виділити йому у власність частину будівель і споруд, позначену червоним кольором в варіанті № ІІІ додатків № 3 і № 3а до висновку експертизи. Вважає, що це відповідатиме інтересам сторін, оскільки магазин буде розділено навпіл, кожна його половина виходитиме на вул. Гастелло. При цьому належні сторонам частини магазину не дробитимуться, а виділена ОСОБА_3 частина не потребуватиме переобладнання систем опалення, водопостачання і водовідведення.

Суд вважає, що обидва позови належить задоволити частково з таких підстав.

Сторони визнали, що 20 березня 1990 року розірвали шлюб.

Згідно з рішенням Смілянського міськрайонного суду від 28 березня 2007 року по справі № 2-687/2007 (т. 1 а.с. 57), 5 листопада 2003 року вони знов зареєстрували шлюб, який розірвано 8 квітня 2007 року.

Судом досліджено шлюбний контракт, посвідчений 31 жовтня 2003 року за реєстровим № 5051 приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу ОСОБА_6, за яким сторони визнали спільною сумісною власністю, зокрема:

- житловий будинок з надвірними спорудами і земельною ділянкою по вул. 60 років СРСР, 16, в м. Смілі, куплений 5 листопада 2001 року ОСОБА_4,

- незакінчений будівництвом будинок з надвірними спорудами по вул. Ткаченко, 20, в м. Смілі, куплений 18 серпня 2003 року ОСОБА_3,

- металевий торгівельний кіоск на розі вулиць 60 років СРСР і Гастелло в м. Смілі, куплений 5 квітня 2002 року ОСОБА_4,

- майновий комплекс автомагазин № 7 «Автомотовелозапчастини» по вул. Гастелло, 7, в м. Смілі, куплений 5 квітня 2000 року ОСОБА_4,

- металевий торгівельний кіоск «Госптовари» по вул. 60 років СРСР, 16, в м. Смілі, споруджений ОСОБА_4 і введений в експлуатацію в 2002 році,

- павільйон «Шиномонтаж» по вул. Гастелло, 7, в м. Смілі, побудований ОСОБА_4 і введений в експлуатацію 27 серпня 2002 року,

- СТО автомобілів за цією ж адресою, належну ОСОБА_4 на підставі рішення Смілянської міськради № 263 від 19 квітня 2001 року,

- торгівельне обладнання (прилавки, стелажі) на суму 3000 грн. та товар, який був на цей момент в магазині на суму 418000 грн. по закупівельних цінах (т. 1 а.с. 6).

Контракт набрав чинності 5 листопада 2003 року після реєстрації сторонами шлюбу.

Як вбачається з договорів дарування від 21 листопада 2003 року, посвідчених приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровими №№ 5407, 5409, 5411 (т. 1 а.с. 8-10), ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 по ? частині комплексу нежитлових будівель «Автомотовелозапчастини» по вул. Гастелло, 7, і будинку по вул. 60 років СРСР, 16, з відповідною частиною надвірних споруд, а також розміщену за цією адресою земельну ділянку площею 0,0389 га від загальної площі 0,0778 га.

До 31 грудня 2003 року Сімейний кодекс України не набув чинності, а сімейні правовідносини регулювались Кодексом про шлюб та сімю України. Тому суд вважає помилковим твердження ОСОБА_3 і її представника про те, що на підставі п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України за шлюбним контрактом вона набула право власності на все зазначене в контракті майно.

Частиною 2 ст. 271 КпШС України було визначено, що умови шлюбного контракту не можуть погіршувати становище будь-кого з подружжя порівняно з законодавством України.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, залишалось власністю кожного з них. Частиною 3 цієї статті було визначено, що кожен із подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Таким чином, незважаючи на укладення сторонами шлюбного контракту майно, набуте ОСОБА_4 і ОСОБА_3 до його укладення 31 жовтня 2003 року, залишилось приватною власністю кожного з них, оскільки умови шлюбного контракту не можуть суперечити ч. 1 ст. 24 КпШС України.

Суд погоджується з твердженням адвоката ОСОБА_1 про те, що для виконання шлюбного контракту сторонам належало укласти угоди на відчуження майна. Так, згідно з договорами дарування від 21 листопада 2003 року, посвідченими приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровими №№ 5407, 5409, 5411, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 по 1/2 частині комплексу нежитлових будівель «Автомотовелозапчастини» по вул. Гастелло, 7, будинку по вул. 60 років СРСР, 16, з відповідною частиною надвірних споруд, розміщену за цією адресою земельну ділянку площею 0,0389 га від загальної площі 0,0778 га (т. 1, а.с. 8-10). Серед споруд, частину яких подарував ОСОБА_4, зазначено гаражні бокси під літ. «Б» - цегляні, шиномонтаж під літ. «В» - залізний, торгівельний кіоск під літ. «Г» - залізний. Сторони визнали, що цими спорудами, відповідно, є СТО автомобілів по вул. Гастелло, 7; павільйон «Шиномонтаж» по вул. Гастелло, 7; металевий торгівельний кіоск на розі вулиць 60 років СРСР і Гастелло в м. Смілі, зазначені у шлюбному контракті.

На підставі п. 1, пп. 1 п. 2 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України Кодекс про шлюб та сімю України втратив силу з 1 січня 2004 року. Сімейний кодекс України не містить поняття шлюбного контракту. Шлюбний договір, якому присвячена глава 10 СК України, не є тотожним шлюбному контракту, визначеному ст. 271 КпШС України. Тому застосування вимог ст.ст. 92-97 СК України до шлюбного контракту, укладеного сторонами 31 жовтня 2003 року є неправомірним.

При цьому суд звертає увагу, що ч. 5 ст. 93 СК України містить заборону передавати за шлюбним договором у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Враховуючи наведене суд не погоджується з висновками адвоката ОСОБА_2 про те, що на підставі шлюбного контракту від 31 жовтня 2003 року ОСОБА_3 набула право власності на нерухоме майно. Такий висновок представника прямо суперечить як вимогам ч. 1 ст. 24 КпШС України, так і вимогам ч. 5 ст. 93 СК України.

Тому ОСОБА_3 належить відмовити в позові в частині вимог про визнання на підставі шлюбного контракту права власності на 1/2 частину майнового комплексу «Автомотовелозапчастини» та 1/2 частину будинку і земельної ділянки площею 0,0389 га по вул. 60 років СРСР, 16, які залишились власністю ОСОБА_4 Відповідно, незакінчений будівництвом будинок з надвірними спорудами по вул. Ткаченко, 20, залишився повністю у власності ОСОБА_3

Не погоджується суд і з твердженням представника ОСОБА_4 про те, що будинок по вул. Ростовській, 19а, є спільною сумісною власністю сторін, набутою під час спільного проживання без реєстрації шлюбу. Такий спосіб набуття права власності закріплений в ч. 1 ст. 74 СК України, однак цей кодекс набрав чинності 1 січня 2004 року. КпШС України не містив поняття власності, набутої під час спільного проживання без реєстрації шлюбу. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 6, ч. 1 ст. 22 КпШС України спільною сумісною власністю могло бути лише майно подружжя, набуте після реєстрації шлюбу.

Як встановлено з технічного паспорту (т. 1 а.с. 105-108), будинок № 19а по вул. Ростовській вже 19 серпня 1994 року був зареєстрований як власність ОСОБА_3 У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 24 КпШС України, п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України і після реєстрації 5 листопада 2003 року шлюбу між сторонами цей будинок залишився власністю ОСОБА_3

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд не повинен дублювати діяльність інших державних установ. ОСОБА_4 як до шлюбу, так і після його реєстрації на праві приватної власності належав металевий торгівельний кіоск «Госптовари» по вул. 60 років СРСР, 16; його право власності не порушується, тому в позові про визнання права власності на цю споруду йому належить відмовити. З цієї ж причини не підлягає до задоволення вимога ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину будинку по вул. Ткаченко, 20, власницею якого вона є з 18 серпня 2003 року.

У відповідності із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії АА № 340868 (т. 1 а.с. 237) ОСОБА_4 з 18 лютого 2005 року є власником автомобіля НОМЕР_1. ОСОБА_4 не заявляв позовних вимог про розподіл цього автомобіля. ОСОБА_3 не просила визнати за нею право на автомобіль або стягнути грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля. Оскільки ОСОБА_4 не просив розділити автомобіль і не заявляв вимог про визнання за ним права власності, у вимогах ОСОБА_3 про виділення автомобіля у власність ОСОБА_4 належить відмовити.

Згідно з ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільною власності здійснюється співвласниками за їхньої згоди. Сторони визнали, що розташований по вул. Гастелло, 7, павільйон «Шиномонтаж», який на підставі договору дарування від 21 листопада 2003 року належав їм по 1/2 частині, ОСОБА_3 1 березня 2008 року без відома ОСОБА_4 продала ОСОБА_5 Як встановлено з показів свідка ОСОБА_5 і його розписки від 1 березня 2008 року, купівля-продаж відбулась за 15000 грн. Враховуючи, що поділ павільйону по 1/2 частині неможливий, ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_3 компенсацію 1/2 частини вартості павільйону, однак доказів того, що павільйон коштував 4000 доларів США, суду не надав. Приймаючи до уваги, що ОСОБА_3 згодна сплатити половину одержаної за павільйон суми, на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 364 ЦК України з неї на користь ОСОБА_4 належить стягнути 7500 грн. компенсації 1/2 частини вартості павільйону «Шиномонтаж».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про підприємництво» підприємництво - це безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством. Як ОСОБА_4, так і ОСОБА_3 є фізичними особами-підприємцями. Оскільки кожен з них як підприємець веде діяльність безпосередньо, самостійно і на власний ризик, то доходи, одержані ОСОБА_3 від її підприємницької діяльності за період з 19 січня 2007 року по 20 жовтня 2008 року належать лише їй. ОСОБА_4 також повинен вести свою підприємницьку діяльність безпосередньо, самостійно і на власний ризик. Той факт, що ОСОБА_3 підписувала за нього податкову звітність, не перекладає на неї обовязку і не надає права здійснювати підприємницьку діяльність від імені ОСОБА_4 Оскільки він офіційно не уповноважив ОСОБА_3 діяти від його імені як ФОП, то не вправі вимагати частини прибутку, одержаного від підприємницької діяльності ОСОБА_3 Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 60, 61 ЦПК України ОСОБА_4 не надав суду доказів одержання ОСОБА_3 прибутків від здійснення за нього підприємницької діяльності. Враховуючи наведене, ОСОБА_4 належить відмовити в вимогах про стягнення 1/2 частину прибутку, отриманого ОСОБА_3 внаслідок ведення підприємницької діяльності від його імені за період з 19 січня 2007 року по 20 жовтня 2008 року на загальну суму 243480 грн.

Як встановлено з пояснень сторін, на час укладення шлюбного контракту вони здійснювали підприємницьку діяльність в магазині «Автомотовелозапчастини». Хоча кожен був зареєстрований як фізична особа підприємець, однак наявний в магазині товар продавали без поділу між собою. Сторони також не повідомили суду, яке з наявного в магазині обладнання належало кожному з них. За таких обставин суд вважає, що у шлюбному контракті сторони розділили торгівельне обладнання і товар в магазині, яке до того було їх спільною власністю.

ОСОБА_3 визнала, що після розірвання шлюбу в магазині «Автомотовелозапчастини» залишилось торгівельне обладнання (прилавки, стелажі) на суму 3000 грн., зазначене в шлюбному контракті. В той же час вона не визнала, що в магазині на час розірвання шлюбу та розгляду справи в суді мався товар на суму 418000 грн., і стверджувала, що внаслідок підприємницької діяльності сторін кількість товару зменшилась і його вартість становила 48000 грн. Оскільки відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 60, 61 ЦПК України ОСОБА_4 не надав суду доказів на підтвердження викладених ним обставин, керуючись ч. 1 ст. 61 ЦПК України суд вважає, що станом на січень 2008 року в магазині «Автомотовелозапчастини» мався товар загальною вартістю 48000 грн., який відповідно до контракту належав сторонам по ? частині.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. ОСОБА_3 стверджувала, що така домовленість між нею і ОСОБА_4 відбулась; на виконання домовленості вона сплатила йому 24000 грн. як вартість ? частини товару. ОСОБА_4 визнав, що одержав цю суму, однак заперечував її правову природу, стверджуючи, що це дивіденди, сплачені ОСОБА_3 за ведення від його імені підприємницької діяльності. Оскільки суд прийшов до переконання, що ОСОБА_3 не здійснювала від імені ОСОБА_4 підприємницької діяльності, то вважає, що передана нею сума є компенсацією вартості належної ОСОБА_4 частини товару з магазину «Автомотовелозапчастини». Відповідно, в вимогах про стягнення з ОСОБА_3 209000 грн. як компенсації 1/2 частину вартості товару, який зберігався в магазині, ОСОБА_4 належить відмовити, стягнути з ОСОБА_3 на його користь лише компенсацію вартості ? частини вартості торгівельного обладнання (прилавки, стелажі), що становить 1500 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 364 ЦК України власник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Майновий комплекс магазин № 7 «Автомотовелозапчастини», в якому після посвідчення договорів дарування від 21 листопада 2003 року (т. 1, а.с. 8-10) сторонам належить по 1/2 частині, підлягає поділу в натурі в таких же частках. Згідно з висновком судово-будівельної експертизи Черкаського відділення КНДІСЕ № 814/71/72/73/74-БТ можливі 3 варіанти поділу майнового комплексу по 1/2 частині. ОСОБА_3 не погодилась на жоден з цих варіантів, оскільки вважає, що весь комплекс належить їй. Її представник звернув увагу, що ОСОБА_3 є інвалідом, тому суд не повинен виділяти їй частини будівлі магазину, в якій відсутні системи тепло- і водозабезпечення; переобладнання такої частини будівлі буде для ОСОБА_3 ускладненим. ОСОБА_4 не заперечував проти виділення ОСОБА_3 частини будівлі магазину, в якій розміщено прилади тепло- і водозабезпечення, тому просив розділити будівлі по варіанту № ІІІ, виділивши йому частину, позначену в додатках до експертизи № 3 і № 3а червоним кольором.

Суд погоджується, що виділення ОСОБА_3 приміщень, що потребують менш значної перебудови, відповідає її інтересам. При цьому суд враховує, що в разі розподілу майнового комплексу по варіанту № ІІІ сторони матимуть однакову довжину фронтону, що виходить на вул. Гастелло. Суд вважає суттєвим, що при такому варіанті розподілу належна кожній із сторін частина будинку залишиться цільною, без вклинення частини площі, належної іншому співвласнику.

Визначаючи розмір судових витрат, які належить відшкодувати сторонам, суд враховує вартість спірного майна, визнану сторонами, та виходить з таких розрахунків.

Зазначаючи ціну позову в 195204 грн. ОСОБА_3, однак, заявила вимоги про визнання за нею права власності на майно загальною вартістю 798593 грн. Її вимоги підлягають до задоволення на суму 1500 грн.

Постановою КМУ № 590 від 27 квітня 2006 року визначено, що година роботи адвоката оплачується в розмірі 40% мінімального заробітку. Адвокат ОСОБА_2 подав квитанцію про сплату йому ОСОБА_3 20000 грн. за адвокатські послуги. Оскільки адвокат не надав суду розрахунку цих витрат, суд застосовує вимоги Постанови КМУ № 590 від 27 квітня 2006 року виходячи з часу, проведеного адвокатом ОСОБА_2 в судових засіданнях місцевого та апеляційного суду. Виходячи з розміру мінімального заробітку станом на ті дні, коли цей адвокат приймав участь в судових засіданнях, витрати ОСОБА_3 по оплаті допомоги адвоката ОСОБА_7 не можуть бути відшкодовані більш як на суму 7625 грн.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з цієї суми пропорційно до задоволеної частини позовних вимог ОСОБА_3 ОСОБА_4 повинен відшкодувати 14 грн. 32 коп. витрат на правову допомогу. Він також повинен відшкодувати їй 6 коп. витрат на ІТЗ. Оскільки ОСОБА_3 звільнена від сплати судового збору, з ОСОБА_4 на користь держави належить стягнути 3 грн. 19 коп. судового збору.

ОСОБА_4 просив визнати за ним право власності на майно загальною вартістю 868338 грн. і виділити йому в натурі майно загальною вартістю 707170 грн. 50 коп.; загальна сума позовних вимог становить 1575508 грн. 50 коп. Його позовні вимоги задоволено в сумі 707170 грн. 50 коп.

ОСОБА_4 сплатив 1700 грн. судового збору, 30 грн. витрат на ІТЗ і 3407 грн. 91 коп. витрат на експертизу. Він також сплатив 10394 грн. за правову допомогу адвоката ОСОБА_1, що відповідає вимогам Постанови КМУ № 590 від 27 квітня 2006 року. Загальна сума його судових витрат становить 17261 грн. 91 коп. Пропорційно до задоволеної частини його позовних вимог з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 належить стягнути 7748 грн. 05 коп. судових витрат.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 84, 88, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_3 задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на торгівельне обладнання з магазину «Автомотовелозапчастини», розташованого по вул. Гастелло, 7, в м. Смілі Черкаської області.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволити частково.

Виділити ОСОБА_4 в натурі ? частину майнового комплексу магазину № 7 «Автомотовелозапчастини», розташованого по вул. Гастелло, 7, в м. Смілі Черкаської області, позначену червоним кольором в варіанті № ІІІ додатків № 3 і № 3а до висновку судово-будівельної експертизи Черкаського відділення КНДІСЕ № 814/71/72/73/74-БТ, а саме:

1/2 частину будівлі автомагазину в складі приміщень:

№ 1 тамбур площею 0,9 кв.м,

№ 2І частина торгового залу площею 85,6 кв.м,

№ 3І частина складу площею 59,1 кв.м,

№ 13 коридор площею 4,0 кв.м,

№ 14 торговий зал площею 27,4 кв.м,

№ 15 кабінет площею 7,2 кв.м,

а також будівлі і споруди:

1/2 частина гаражів-боксів, літера Б,

1/2 вбиральні,

1/2 огорожі № 1,

1/2 огорожі № 2,

огорожа № 3,

1/2 замощення І,

замощення ІІ,

душ, літера Д.

Виділити ОСОБА_3 в натурі ? частину майнового комплексу магазину № 7 «Автомотовелозапчастини», розташованого по вул. Гастелло, 7, в м. Смілі Черкаської області, позначену синім кольором в варіанті № ІІІ додатків № 3 і № 3а до висновку судово-будівельної експертизи Черкаського відділення КНДІСЕ № 814/71/72/73/74-БТ а саме:

1/2 частину будівлі автомагазину в складі приміщень:

№ 2ІІ частина торгового залу площею 86,5 кв.м,

№ 3ІІ частина складу площею 43,6 кв.м,

№ 4 склад площею 6,1 кв.м,

№ 5 склад площею 5,1 кв.м,

№ 6 санвузол площею 3,0 кв.м,

№ 7 щитова площею 4,2 кв.м,

№ 8 кабінет площею 9,8 кв.м,

№ 9 кабінет площею 6,5 кв.м,

№ 10 коридор площею 8,2 кв.м,

№ 11 коридор площею 11,2 кв.м.

а також будівлі і споруди:

1/2 частина гаражів-боксів, літера Б,

1/2 вбиральні,

1/2 огорожі № 1,

1/2 огорожі № 2,

прибудова, літера а,

1/2 замощення І,

торгівельний кіоск.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 7500 грн. компенсації вартості проданого нею павільйону «Шиномонтаж», 1500 грн. компенсації вартості ? частини торгівельного обладнання з магазину «Автомотовелозапчастини», 6172 грн. компенсації втрати частини майнового комплексу магазину «Автомотовелозапчастини» і 7748 грн. 05 коп. судових витрат, а всього 22920 грн. 05 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 14 грн. 38 коп. судових витрат.

Шляхом зарахування взаємних виплат остаточно стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 22905 грн. 67 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 3 грн. 19 коп. судового збору.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою від 2 березня 2009 року по справі № 2-44/2009: дозволи відчуження будинків № 20 по вул. Ткаченка і № 19 по вул. Ростовській в м. Смілі Черкаської області.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Черкаської області через міськрайонний суд протягом 10 днів, набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

Головуючий О.В. Компанієць