Апеляційний суд Житомирської області
Справа №22-ц/0690/1540/11 Головуючий у 1-й інст. Бучик А.Ю.
Категорія 52 Доповідач Широкова Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2011 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Широкової Л.В .

суддів Снітка С.О., Кочетова Л.Г.

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1

з участю

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу Житомирського державного будинку художньої та технічної творчості на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 17 березня 2011 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Житомирського державного будинку художньої та технічної творчості про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

У січні 2010 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом та просила скасувати наказ директора Житомирського державного будинку художньої та технічної творчості від 04 грудня 2009 року №90 про звільнення її з роботи за п.3 ст.40 КЗпП України, поновити її на роботі на посаді методиста-спеціаліста з моменту її незаконного звільнення та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначала, що її незаконно звільнено з роботи за систематичне порушення трудової дисципліни та невиконання без поважних причин трудових обовязків.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 17 березня 2011 року позов ОСОБА_2 задоволено. Скасовано наказ директора Житомирського державного будинку художньої та технічної творчості №90 від 04.12.2009 р. про звільнення з роботи ОСОБА_2, поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді методиста-спеціаліста Житомирського державного будинку художньої та технічної творчості з 07.12.2009 р., стягнуто з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 11699,00 грн., який обчислений без урахування утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів, а також допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку на користь позивача в межах суми платежу за один місяць в розмірі 780,00 грн.

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 13 травня 2011 року виправлена описка щодо дати видачі наказу директора ЖДБХТТ №16 від 13.03.2009 року та визнання спірного наказу незаконним, а не його скасування.

Не погоджуючись з даним рішенням, Житомирський державний будинок художньої та технічної творчості подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, допустивши згідно ст. 380 ЦПК України поворот виконання рішення в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за один місяць в сумі 780грн.. Заявник посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення судом обставин та дослідження доказів, які мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема відповідач зазначає, що суд, визнавши незаконним звільнення позивачки, визнав незаконним наказ№16 від 13.03.2009 року про оголошення позивачці догани, в той час як інший наказ №55 від 13.03.2009 року про оголошення їй догани незаконним не визнавався. Заявник також вказує, що суд не досліджував і не давав оцінки тій обставині, що ОСОБА_2 не оспорювала незаконність наказу №16 від 13.03.2009 року та не ставила питання про поновлення їй строку на звернення до суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Виходячи з положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводом апеляційної скарги є те, що позивачка звільнена за невиконання функціональних обовязків, які носили систематичний характер, оскільки протягом року допустила три порушення трудової дисципліни.

Проте такі доводи апеляційної скарги не спростовують позовних вимог.

На підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.

Частиною 2 ст. 147 КЗпП України встановлено, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Заходами стягнення є догана й звільнення (ч. 1 ст. 147 КЗпП України).

Відповідно до ч.1 ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 року N 9 Про практику розгляду судами трудових спорів, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пп. 3, 4, 7, 8 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Зокрема, у справі про звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України суд повинен з'ясовувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного, чи громадського стягнення та, чи можна вважати в зв'язку із вчиненням його систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 зазначеної постанови, за передбаченими п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного чи громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках ураховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю, або не зняті достроково (ст. 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення, або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і із дня накладення яких до видання наказу про звільнення не минуло більше одного року.

Систематично порушуючими трудову дисципліну визнаються працівники, що мали дисциплінарне стягнення чи громадське стягнення за порушення трудової дисципліни, і порушили її знову протягом року із дня застосування стягнення за перше порушення.

Отже, законодавством передбачено, що підставою звільнення може бути лише безпосереднє порушення трудової дисципліни чи невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором, або правилами внутрішнього трудового розпорядку, тобто він знову вчинив проступок на роботі, за наявності попереднього застосованого й такого, що не втратив юридичної сили за давністю, або не знятого заходу дисциплінарного, чи громадського стягнення, а не фактична наявність сукупності застосованих заходів дисциплінарного стягнення.

Поновлюючи ОСОБА_2 на роботі, суд першої інстанції виходив з положень закону, що звільнення було проведено з порушеннями п.3 ст. 40 КЗпП, судом не встановлено систематичного невиконання позивачкою без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Застосування до неї дисциплінарного стягнення наказом №16 від 13.03.2009 року - догани за невиконання завдання, а саме: підготовки орієнтовного плану заходів до Всеукраїнського дня бібліотечних працівників, - визнано судом незаконними.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд не врахував, що згідно наказу №55 від 05.08.2009 року ОСОБА_2 притягувалась до дисциплінарної відповідальності, також є безпідставними. Як вбачається з даного наказу, (а.с.14) ОСОБА_2, була оголошена сувора догана. Даний вид стягнення не передбачений ч.1 ст.147 КЗпП України.

Крім того, розриваючи трудовий договір з позивачкою, відповідач не взяв до уваги вказані обставини і не врахував, що застосування до працівника такого дисциплінарного стягнення, як звільнення, є крайнім заходом. Відповідачем не виконано вимог ст. 149 КЗпП, згідно з яким вид дисциплінарного стягнення має обиратись з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого проступку, заподіяної ним шкоди, обставин, за яких вчинено проступок, і попередньої роботи працівника.

Суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, дійшов обгрунтованого висновку про підставність позову.

Вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, апеляційна скарга не містить доводів щодо законності рішення в цій частині. Тому рішення суду в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

За цих обставин, колегія суддів у відповідності до вимог, передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін .

Керуючись ст.ст.303,304, 307, 308, 313- 315 ЦПК України, колегія суддів :

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Житомирського державного будинку художньої та технічної творчості відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 17 березня 2011 року залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді