, ОСОБА_1 ,судді: Зарицька Г.В., Євстаф'євої Т.А.,
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2011 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої Талько О.Б.,

суддів: Зарицької Г.В., Євстаф'євої Т.А.,

м. Житомир

при секретарі Трохимчук Ю. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу за позовом ОСОБА_2 до територіального центру соціального обслуговування ( надання соціальних послуг) Володарсько-Волинського району Житомирської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та зобов'язання нарахувати і виплатити кошти, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 2 серпня 2011 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2011 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до територіального центру соціального обслуговування ( надання соціальних послуг) Володарсько-Волинського району Житомирської області , в якому просила поновити її на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, зобов'язати територіальний центр соціального обслуговування ( надання соціальних послуг) нарахувати та виплатити їй доплату за складність та напруженість у роботі за листопад-грудень 2010 року та стягнути з відповідача 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що з 19 січня 1995 і року по 11 березня 2011 року працювала у відповідача сторожем. Наказом1 директора територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Володарсько-Волинського району від 10 січня 2011 року' позивачку та інших працівників було попереджено про можливе звільнення у зв'язку зі скороченням чисельності працівників. Наказом №29 від 11 березня 2011 року позивачку звільнено у зв'язку зі скороченням чисельності працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України.

На думку позивачки, при її звільненні відповідач порушив вимоги трудового законодавства, зокрема скорочення чисельності штату працівників проведено всупереч вимогам Положення про територіальний центр, внесення змін в штатний розпис не погоджено з головою профспілки, відповідач належним чином не попередив її про наступне можливе звільнення.

Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 2 серпня 2011 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне звільнення.

Судом встановлено, що позивачка з 19 січня 1995 року по 11 березня 2011 року працювала у відповідача сторожем. Наказом директора територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Володарсько-Волинського району від 10 січня 2011 року ОСОБА_2 та інших працівників було попереджено про можливе звільнення у зв'язку зі скороченням чисельності працівників ( а.с.ЗЗ). Наказом №29 від 11 березня 2011 року позивачку звільнено у зв'язку зі скороченням чисельності працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України.

З дослідженої в судовому засіданні виписки з протоколу засідання профспілкового комітету від 23 лютого 2011 року вбачається, що звільнення ОСОБА_2 проведено за попередньою згодою профспілкової організації.

Факт скорочення чисельності працівників територіального центру соціального обслуговування населення підтверджується наявними в матеріалах справи штатними розписами ( а.с. 31, 37). Переведення на іншу роботу позивачці не пропонувалося, оскільки в територіальному центрі соціального обслуговування не було вільних вакансій.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що звільнення позивачки проведено з дотриманням вимог ст.ст.49-2 та 42 КЗпП України.

Відповідно до ст.98 КЗпП України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Таким чином, при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розміри цих виплат. Працівники, на яких поширюється дія зазначених актів, можуть бути позбавлені таких виплат лише за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено лише в тому разі, коли це обумовлено в зазначених актах відсутністю певних коштів чи фінансування.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від ЗО серпня 2002 року №1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів та коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери», право встановлювати надбавку за складність та напруженість у роботі надано керівникам бюджетних установ в межах фонду заробітної плати.

Отже, виплата зазначеної надбавки проводиться відповідно до наказу керівника бюджетної установи, якщо фонд заробітної плати установи містить достатньо кощтів для виплати надбавок, що не є основними складовими заробітної плати, тобто нарахування та виплата надбавки є правом керівника, а не його обов'язком.

З матеріалів справи вбачається, що наказ про виплату позивачці надбавки за складність та напруженість у роботі не видавався.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги про зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_2 доплату за складність та напруженість у роботі не підлягають до задоволення.

Рішення суду відповідає матеріалам справи і вимогам закону. Доводи апеляційної скарги є безпідставними та висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307,308,313-315,319 ЦПК України, колегія суддів,- УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити. :

Рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирсько! області від 2 серпня 2011 року залишити без змін. *

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бут» оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді