АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2011 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

при секретарі: Подпрядовій В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі: ПАТ «УкрСиббанк»), треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, визнання права власності на квартиру, визнання договору іпотеки та договору поруки недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2009 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в подальшому уточненим, у якому вказувала на те, що 11 грудня 2006 року між нею та відповідачкою ОСОБА_3 в простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу належної останній на праві власності квартири № 6 у житловому будинку № 41 по вул. Іллінській у м. Харкові з наявними в ній меблями та побутовою технікою.

За умовами зазначеного договору продавець ОСОБА_3 передала їй вказану квартиру разом із правовстановлюючими документами та ключами від житла, а вона прийняла її, сплативши відповідачці її вартість, яка за домовленістю сторін становила 345 000,00 грн., та переїхала жити в це помешкання, де з того часу й проживає разом зі своєю сімєю, тобто всі істотні умови укладеної угоди сторонами були повністю виконані.

Проте, у нотаріальному порядку зазначений договір купівлі-продажу житла не був посвідчений, позаяк відповідачкою всупереч попередній домовленості не було надано Витягу з державного реєстру прав власності на нерухоме майно, що унеможливлює нотаріальне посвідчення цього договору.

Крім того, як зясувалося пізніше, вказана квартира є предметом іпотеки за іпотечним договором від 15 грудня 2006 року, укладеним між відповідачами: кредитором - іпотекодержателем АКІБ «УкрСиббанк» (на теперішній час ПАТ «УкрСиббанк») та іпотекодавцем ОСОБА_3 в забезпечення виконання грошових зобовязань боржником ОСОБА_4 за кредитним договором № 0 від 15 грудня 2006 року про надання споживчого кредиту на загальну суму 46 700,00 дол. США.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідачка ОСОБА_3 не мала права передавати квартиру № 6 у житловому будинку № 41 по вул. Іллінській у м. Харкові в іпотеку банку, оскільки на той час вона вже продала її позивачці, зазначений вище договір іпотеки був укладений нею поза її волею й фактично без її згоди, бо суті й наслідків цього договору при його підписанні відповідачка ОСОБА_3 не розуміла, позивачка ОСОБА_2 просила суд на підставі ч. 2 ст. 202 ЦК України визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири № 6 у житловому будинку № 41 по вул. Іллінській у м. Харкові, укладений 11 грудня 2006 року між нею та відповідачкою ОСОБА_3; визнати за нею право власності на вказану спірну квартиру; визнати недійсним договір іпотеки від 15 грудня 2006 року, укладений між відповідачами ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк», предметом іпотеки за яким є спірна квартира, а крім того, визнати недійсним і договір поруки № 76365 від 15 грудня 2006 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та третьою особою по справі ОСОБА_5 в забезпечення грошових зобовязань боржника ОСОБА_4 за кредитним договором від 15 грудня 2006 року № 0.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 та її представник підтримали заявлені нею позовні вимоги й наполягали на їх задоволенні в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_3 заявлені до неї позовні вимоги визнала й проти їх задоволення не заперечувала.

Третя особа - ОСОБА_5 проти задоволення заявлених позивачкою вимог також не заперечував.

Представник відповідача - ПАТ «УкрСиббанк» заявлені позивачкою ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав та заперечуючи проти задоволення цих вимог посилався на їх необґрунтованість та безпідставність.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 15.12.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7

Визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 11.12.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Визнано за позивачкою ОСОБА_2 право власності на вказану квартиру.

Стягнуто з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивачки 1 700,00 грн. сплаченого нею судового збору, а також 250 грн. оплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

У задоволенні решти заявлених позивачкою вимог судом першої інстанції відмовлено.

Не погодившись із прийнятим судом по справі рішенням та вважаючи його незаконним і необгрутованим, відповідач - ПАТ «УкрСиббанк» в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог у повному обсязі за їх безпідставністю та виключити з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції висновок суду про факт підробки позичальником ОСОБА_4 договору поруки № 76365 від 15 грудня 2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та третьою особою по справі ОСОБА_5 в забезпечення грошових зобовязань боржника ОСОБА_4 за кредитним договором від 15 грудня 2006 року № 0.

В обгрунтування своєї скарги апелянт посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В даному ж випадку рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, в більшій своїй частині не відповідає цим вимогам процесуального закону.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що договір купівлі-продажу квартири № 6 у житловому будинку № 41 по вул. Іллінській у м. Харкові, укладений 11.12.2006 року між позивачкою та відповідачкою ОСОБА_3 в простій письмові формі, фактично виконаний сторонами, що підтверджується отриманням продавцем грошових коштів та актом приймання-передачі квартири, а тому, не зважаючи не відсутність нотаріального посвідчення цього договору, він відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України є дійсним, у звязку з чим за позивачкою ОСОБА_2 слід визнати право власності на придбане нею нерухоме майно.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки цей висновок не грунтується на законі.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Необхідність державної реєстрації угод встановлена ЦК України, зокрема ст. 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі й підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності й нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Частиною 4 ст. 334 ЦК України встановлено, що якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Правочин, який підлягає державній реєстрації, вважається вчиненим лише з моменту його державної реєстрації (ч. 1 ст. 210 ЦК України).

При недотриманні вимоги стосовно реєстрації правочину, у тих випадках, коли така реєстрація визнана законом обовязковою, такий правочин вважається неукладеним, а отже, не має юридичної сили і не може породжувати для його субєктів бажаного правового результату і відповідних прав.

Аналіз змісту ст. 210 ЦК України дає змогу дійти висновку, що цивільні права і обовязки у сторін такого правочинну можуть виникати тільки з моменту його реєстрації.

Виходячи зі змісту ст. ст. 218, 220 ЦК України, недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину робить такий правочин нікчемним, якщо він відповідно до чинного законодавства підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню.

Таким чином, аналізуючи наведене вище, слід визнати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та ст. 640 ЦК України повязується, виключно з їх державною реєстрацією, за відсутності якої вони не є укладеними, а тому й не створюють прав та обовязків для сторін.

Така ж правова позиція викладена й у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Однак, суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог та приймаючи рішення у справі, наведені вище норми закону та керівні розяснення Пленуму Верховного Суду України не врахував, обставин, які б свідчили про те, що відповідачка ОСОБА_3, яка до того ж є свекрухою позивачки й проти позову не заперечувала і повністю його визнала, із субєктивних причин ухилялася від нотаріального посвідчення спірного договору, не встановив, а тому безпідставно, в порушення норм чинного цивільного законодавства, задовольнив заявлені позивачкою ОСОБА_2 вимоги, визнавши дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений в простій письмовій формі між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 11.12.2006 року, та визнавши в звязку з цим право власності на вказане нерухоме майно за останньою.

Те ж саме стосується й рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору іпотеки від 15 грудня 2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» (на теперішній час ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 в забезпечення виконання грошових зобовязань боржником ОСОБА_4 за кредитним договором № 0 від 15 грудня 2006 року.

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, спірний договір іпотеки (предметом якого є нерухоме майно - належна відповідачці ОСОБА_3 на праві приватної власності квартира № 6 у житловому будинку № 41 по вул. Іллінській у м. Харкові) був укладений 15 грудня 2006 року між відповідачами: кредитором - іпотекодержателем АКІБ «УкрСиббанк» (на теперішній час ПАТ «УкрСиббанк») та іпотекодавцем ОСОБА_3 в забезпечення виконання грошових зобовязань боржником ОСОБА_4 за кредитним договором № 0 від 15 грудня 2006 року про надання споживчого кредиту на загальну суму 46 700,00 дол. США (а.с. 15-18).

Зазначений правочин укладений сторонами в письмовій формі, посвідчений в нотаріальному порядку приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за реєстровим номером 5004 та внесений у Державний реєстр іпотек, тобто вчинений сторонами у відповідності до вимог діючого Цивільного кодексу України, а також Закону України «Про іпотеку» № 898-V від 05 червня 2003 р.

При цьому матеріали цивільної справи не містять належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів, які б свідчили про наявність обставин, передбачених ст. 203 ЦК України, для визнання зазначеного договору іпотеки недійсним, тим більше за позовом особи, яка не є стороною цієї угоди, в звязку з чим суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, безпідставно задовольнив позов ОСОБА_2 і в цій частині заявлених нею позовних вимог, фактично безапеляційно втрутившись в існуючі правовідносини, що склалися між кредитором - банківською установою, боржником - ОСОБА_4 та його майновим поручителем ОСОБА_3 в сфері забезпечення виконання основного грошового зобовязання за кредитним договором.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2011 року, ухвалене у справі, не може бути визнане цілком законним, обґрунтованим, а тим більш - справедливим, в звязку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінити це судове рішення, скасувавши його в частині, що стосується задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним вищезазначеного договору іпотеки та визнання дійсним договору купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1, укладеного 11.12.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, з визнанням за позивачкою права власності на вказану квартиру, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог за їх безпідставністю.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне виключити з резолютивної частини ухваленого по справі судом першої інстанції рішення висновок суду про факт підробки позичальником ОСОБА_4 договору поруки № 76365 від 15 грудня 2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та третьою особою по справі ОСОБА_5 (до речі, чоловіком позивачки) в забезпечення грошових зобовязань боржника ОСОБА_4 за кредитним договором від 15 грудня 2006 року № 0, оскільки в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог про визнання цього договору поруки, до якого вона не має ніякого відношення, недійсним, судом відмовлено правильно, але вказаний категоричний висновок суду, який не має будь-якого значення для цієї справи, може відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України мати преюдиціальне значення при розгляді судом будь-якої іншої справи за участю безпосередніх учасників (сторін) цієї угоди.

Що ж стосується питання про розподіл судових витрат по справі, то це питання судова колегія вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст. ст. 203, 204, 210, 215, 218, 220, 316, 328, 334, 626, 627, 640, 657 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 1, 3, 4, 58-61, 213, 303, 304, 307, п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2011 року - змінити.

Скасувати це судове рішення в частині, що стосується задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 15.12.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 й зареєстрованого в реєстрі за реєстровим номером 5004; визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 11.12.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а також визнання за позивачкою права власності на вказану квартиру, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог за їх безпідставністю.

Виключити з мотивувальної частини зазначеного судового рішення висновок суду про факт підробки позичальником ОСОБА_4 договору поруки № 76365 від 15 грудня 2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та третьою особою по справі ОСОБА_5 в забезпечення грошових зобовязань боржника ОСОБА_4 за кредитним договором від 15 грудня 2006 року № 0.

У решті рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, що стосується відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору поруки № 76365, укладеного 15.12.2006 року між ОСОБА_5 та АКІБ «УкрСиббанк», - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судові витрати, понесені ним по справі, а саме: 850,00 (вісімсот пятдесят) грн. судового збору, а також 120 (сто двадцять) грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, оплачених при подачі апеляційної скарги.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: