АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № Справа № 22ц-3773/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Рудь В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2011 року м. Дніпропетровськ

колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Рудь В.В.

суддів: Куценко Т.Р. , Повєткіна В.В.

при секретарі: Самоткан В.М.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 жовтня 2010 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення права на частку в спільному майні та визнання свідоцтва про право на спадщину та заповіту недійсними, -

В с т а н о в и л а :

У березні 2010року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визначення права на частку в спільному майні та визнання свідоцтва про право на спадщину та заповіту недійсними.

Позивач зазначав, що домоволодіння на земельній ділянці площею 869кв.м по вул.О.Матросова №3 та №3а у м.Дніпропетровську належало на праві власності ОСОБА_4 та його батьку ОСОБА_5, померлому 15.11.1990року, відповідно у частках: 27/50 та 23/50.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на зазначену частину вказаного домоволодіння.

У липні 1991року мати ОСОБА_6, дружина померлого ОСОБА_5, отримала свідоцтво про право на спадщину, 20.09.2008року склала заповіт на користь ОСОБА_2 Після смерті ОСОБА_6, померлої 20.09.2009року, йому стало відомо про порушення останньою його права на спадщину після смерті ОСОБА_5, яка при оформленні спадщини послалась на відсутність інших спадкоємців.

Після смерті ОСОБА_4 К Н., померлої 07.10.2001року, її частку успадкували його, позивача, дружина ОСОБА_7 та її брат ОСОБА_8 у рівних частках, які узаконили самочинні споруди і прибудови, у звязку з чим за життя ОСОБА_6 були змінені розміри часток, що зареєстровано у державному реєстрі прав власності у 2003році, доля ОСОБА_6 склала 22/100 частини.

Посилаючись на викладені обставини та вказуючи на те, що після смерті батька фактично прийняв спадщину, оскільки поселився з дружиною ОСОБА_7 в частину домоволодіння, що була виділена в натурі ОСОБА_4, допомагав матері ОСОБА_6 в утриманні господарських споруд та будинку, облаштував гараж літ.«Г», позивач просив визнати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 від 03.07.1991року, виданого ОСОБА_6, на частку в 23/50 у праві спільної власності на домоволодіння по вул.О.Матросова,3а, у м.Дніпропетровську та заповіт ОСОБА_6 від 20.09.2008року недійсними в частині набуття і розпорядження нею правом на частку в 11/100 у праві спільної власності на домоволодіння по вул.О.Матросова,3а у м.Дніпропетровську.

Визнати за ним, ОСОБА_3, право на частку в 11/100 у праві спільної з ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_2 власності на домоволодіння №3 та 3а по вул.О.Матросова у м.Дніпропетровську(а.с.2).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 жовтня 2010 року позов задоволено.

Визнано недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом після ОСОБА_5 від 03.07.1991року, виданого ОСОБА_6 на частку в 23/50 у праві спільної власності на домоволодіння по вул.О.Матросова,3а у м.Дніпропетровську та заповіт ОСОБА_6 від 20.09.2008року в частині набуття і розпорядження нею правом на частку в 11/100 у праві спільної власності на домоволодіння по вул.О.Матросова,3а у м.Дніпропетровську.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 11/100 домоволодіння №3 і 3а по вул.О.Матросова у м.Дніпропетровську.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне їх зясування, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.ст.3,11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд виходив із доведеності заявлених вимог та послався в судовому рішення на обставини, зазначені ним у позовній заяві.

Такі висновки суду не можна визнати обґрунтованими з огляду на таке.

Згідно ст.ст. 524,525,526 ЦК України(в редакції 1963року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця.

Відповідно до ст. 548 ЦК України(в редакції 1963року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

В ст.549 ЦК України(в редакції 1963року) зазначено: визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2)якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Із справи видно, що на підставі договору дарування від 19.10.1982року ОСОБА_5 був власником 23/50 частин домоволодіння по вул.О.Матросова,3 у м.Дніпропетровську, що розташоване на земельній ділянці площею 869кв.м. та складалось із двох жилих будинків А-1 та Б-1, а також господарських споруд(а.с.3).

03.07.1991року до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, померлого 15.11.1990року, звернулася дружина ОСОБА_6, яка проживала у спадковому будинку, 03.07.1991року їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом(а.с.4,5,59).

12.09.2008року ОСОБА_6 склала заповіт, яким належне їй майно заповідала ОСОБА_2Г.(а.с.7), 20.09.2009року ОСОБА_6 померла(а.с.8).

Після смерті ОСОБА_4, померлої 07.10.2001року, якій належало на праві власності 27/50 частин зазначеного домоволодіння, спадщину прийняли її діти: ОСОБА_7 та ОСОБА_8, яким видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 28.08.2002року.(а.с.43-56).

Із акту ідеальних часток від 23.06.2003року та інформаційної довідки від 11.01.2010року №53 Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що у звязку із узаконенням самовільно збудованих прибудови, житлового будинку Д-1, переобладнань у будинках А-1, Б-1, проведених ОСОБА_8, ОСОБА_7 та Чорною.Л.Д. за адресою спірного домоволодіння, змінилися частки, у звязку з чим Виконавчим комітетом Жовтневої районної у м.Дніпропетровську ради видані свідоцтва про право власності: ОСОБА_8Ф на 57/100; ОСОБА_7 на 21/100; ОСОБА_6 на 22/100(а.с.10-14).

Як видно із справи, позивач ОСОБА_3 на час відкриття спадщини після смерті батька - спадкодавця ОСОБА_5, померлого 15.11.1990року, за адресою місця відкриття спадщини не проживав, з 20.08.1990року зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_1(а.с.68-69, 103). З відповідною заявою до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини ОСОБА_3 не звертався, доказів у передбаченому законом порядку про фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном, як і доказів про порушення матір*ю ОСОБА_6 його прав відносно спадщини після смерті батька ОСОБА_5, не надав.

Посилання ОСОБА_3 на те, що після смерті батька він поселився з дружиною ОСОБА_7 в частину домоволодіння, що була виділена в натурі ОСОБА_4, та що надавав допомогу матері ОСОБА_6 в утриманні господарських споруд та будинку, облаштуванні гаража літ.«Г», не можуть бути взяті до уваги, оскільки останні не свідчать про фактичний вступ в управління або володіння саме спадковим майном, що належало спадкодавцю ОСОБА_5, в передбаченому законом порядку.

Таким чином, наведені обставини свідчать про недоведеність позову, заявленого ОСОБА_3, та відсутність у звязку з цим підстав для визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 від 03.07.1991року, виданого ОСОБА_6, та складеного нею заповіту від 12.09.2008року на користь ОСОБА_2

Оскільки суд першої інстанції не взяв до уваги встановлені обставини та норми матеріального права, що регулювали правовідносини щодо прийняття спадщини спадкодавця ОСОБА_5, померлого 15.11.1990року, рішення суду першої інстанції на підставі п.2,4 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визначення права на частку в спільному майні та визнання свідоцтва про право на спадщину та заповіту недійсними.

Керуючись ст.ст.303,307,309,316 ЦПК України колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 жовтня 2010 року скасувати.

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визначення права на частку в спільному майні та визнання свідоцтва про право на спадщину та заповіту недійсними.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий-

Судді-