Справа № 22-ц-3426/11 Головуючий у І інстанції Толкачова Л.А.
Провадження № Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 43 14.06.2011
РІШЕННЯ

Іменем України

14 червня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Поліщука М.А.

суддів: Малорода О.І., Голуб С.А.,

при секретарі: Григор»євій Н.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 грудня 2010 року у справі за позовом Вишгородської районної ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Вишгородське районне комунальне підприємство «Комунальник», відділ громадянства і міграції та реєстрації фізичних осіб Вишгородського РВ ГУМВС України у Київській області про виселення та зняття з реєстрації.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали, доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за користування жилою площею, виселення та зняття з реєстрації посилаючись на те, що гуртожиток по пр.Шевченка, 6 в м.Вишгороді Київської області з 2004 року належить до комунальної власності територіальних громад сіл, селища, міста Вишгородського району та переданий в управління та на баланс Вишгородського районного комунального підприємства «Комунальник» ( далі РКП «Комунальник»). Даний гуртожиток призначений для проживання одиноких громадян, які перебувають у трудових відносинах з даним товариством.

Відповідачі були заселені до гуртожитку в кімнату № 65 відповідно до ордеру № 420 від 31.03.1997 року, який був виданий ВАТ «Карат».

Пізніше самовільно зайняли кімнату № 66.

У відповідачів виникла заборгованість по оплаті комунальних послуг у розмірі 3205,06 грн. Посилаючись на Положення про гуртожиток спільної комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міста Вишгородського району, затвердженого рішенням Вишгородської районної ради від 8 жовтня 2009 року (далі Положення), ст. 782 ЦК України та ст. 124 ЖК України, позивач просив суд виселити відповідачів із кімнат 65,66, зняти їх з реєстрації в цих кімнатах та стягнути заборгованість за проживання в гуртожитку та надання комунальних послуг в сумі 3205 грн.

В ході розгляду справи позивач зменшив позовні вимоги, оскільки відповідачі сплатили заборгованість за проживання у гуртожитку, а тому просив лише зняти з реєстрації та виселити відповідачів із кімнат № 65 та № 66.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 21 грудня 2010 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням відповідачі подали апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просять рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги відповідач ОСОБА_3 спростовує висновки суду про те, що він має на праві власності квартиру, а тому може бути виселений уз гуртожитку.

Відповідачі не погоджуються із висновком суду про те, що ОСОБА_2 самовільно вселилась в кімнату № 66. Вважають, що позивач не довів у судовому засіданні цих обставин і не спростував належність у сторін реєстрації в цій кімнаті, що було б неможливо без волі власника гуртожитку

Також апелянти вважають, що суд неправильно застосував норми матеріального права, не врахувавши того, що відповідачка ОСОБА_2 звільнилась із роботи з ВАТ «Карат» за скороченням штату, а тому не втрачає права на проживання у гуртожитку. Крім того, норми ЖК України не передбачають такої підстави для виселення із гуртожитку, як наявність у особи іншого житла на праві власності.

Також апелянти зазначають про те, що Положення, на яке послався суд у своєму рішенні, незареєстроване у встановленому законом порядку, а тому не набрало чинності.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що рішенням Вишгородської районної ради № 143 від 20 травня 2004 року «Про управління об»єктами майна спільної комунальної власності територіальних громад району» до спільної комунальної власності територіальних громад сіл. Селищ, міста Вишгородського району був прийнятий гуртожиток, розташований в м.Вишгороді, пр.Шевченка,6 та переданий в управління та на баланс Вишгородському РКП «Комунальник».

Відповідачка ОСОБА_2 разом із її неповнолітнім сином ОСОБА_3, як працівниця ВАТ «Карат» була заселена до кімнати № 65 гуртожитку відповідно до ордеру № 420 від 31 березня 1997 року, який був виданий ВАТ «Карат».

В кімнату № 66 відповідачі заселились самовільно.

Відповідачі зареєстровані в двох кімнатах № 65 та № 66.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не працює в ТОВ «Карат», а тому втратила право на користування гуртожитком. Крім того, вона має у власності квартиру, а тому відповідно до п. 7.3 Положення про гуртожиток підлягає негайному виселенню із гуртожитку.

Судова колегія не може погодитись із такими висновками суду, оскільки вони зроблені з грубим порушенням норм матеріального права, рішення суду не відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України.

В своєму рішенні суд послався на ст. 118 ЖК України, виклавши її зміст таким чином: «Право на заселення у гуртожитки мають особи, які у зв»язку з характером їх трудових відносин повинні проживати біля місця роботи».

Вказана стаття 118ЖК УРСР не регулює виниклі правовідносини, оскільки знаходиться в главі 3 Житлового кодексу УРСР, яка регулює користування службовими приміщеннями і дає визначення службового приміщення.

Крім того, викладений судом зміст статті взагалі відсутній у будь-якій іншій статті ЖК УРСР. Тобто суд, на свій погляд сформулював норму матеріального права і на неї послався при ухваленні рішення.

Порядок надання житлової площі у гуртожитках врегульований ст. 128 ЖК УРСР, відповідно до якої жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Відповідно до ст. 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Виселення із гуртожитків врегульовано ст. 132 ЖК УРСР, відповідно до якої сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням.

Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Таким чином, при вирішенні даного спору суду необхідно було встановити, що для виселення відповідачів існують підстави, зазначені в ст. 132 ЖК УРСР.

Як вбачається із довідки № 8 від 06.07.2010 року виданої ВАТ «Карат» ОСОБА_2М була звільнена з ВАТ «Карат» 16 грудня 1998 року за скороченням чисельності п.1 ст. 40 КЗпП України (наказ № 201-к від 16.12.1998 р.), тобто на неї розповсюджується дія ч.3 ст. 132 ЖК УРСР, а саме виселення лише з наданням іншого жилого приміщення.

Суд першої інстанції не застосував названу норму, а тому без належних правових підстав виселив відповідачів із гуртожитку.

Крім того, правовою підставою для виселення відповідачів із гуртожитку суд зазначив п. 7.3. Положення, відповідно до якого підставами для розірвання договору та виселення із гуртожитку без надання іншого житлового приміщення є надання наймачеві або придбання ним іншого житлового приміщення.

При цьому суд залишив поза увагою те, що вказане Положення обмежує права громадян, які проживають у гуртожитках порівняно із правами, наданими їм ЖК УРСР та Примірним положенням про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року.

Житловим законодавством України не передбачено такої підстави для виселення із гуртожитку як наявність у власності іншого житла .

Таким чином, оскільки позивач заявив позов про виселення відповідачів з двох підстав, а саме припинення ОСОБА_2 трудових відносин з підприємством, яке видало ордер на заселення до гуртожитку та наявність у її власності іншого житла, судова колегія перевіряла наявність лише цих підстав і відповідність їх вимогам житлового законодавства.

Як було вказано вище, законних підстав для виселення відповідачів із гуртожитку позивач не навів, а тому його позов не підлягав задоволенню.

З врахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі ст.ст. 127, 131, 132 ЖК УРСР, керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити .

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 грудня 2010 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Вишгородської районної ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Вишгородське районне комунальне підприємство «Комунальник», відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Вишгородського РВ ГУ МВС України в Київській області про виселення та зняття з реєстрації відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий :

Судді :