РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2-523/11

24.01.2011 року Московський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Єрмак Н.В.

при секретарі Кононенко К.М., Накеурі І.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі та інших сум,

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі та інших сум, посилаючись на те, що він працював у відповідача монтувальником ювелірних виробів з 01.04.2005 року по 11.01.2010 року. Заяви про звільнення він не писав, а звільнився у зв*язку з ліквідацією підприємства. Разом з цим, в трудовій книжці підставою його звільнення зазначено звільнення за власним бажанням. При звільненні з ним не здійснений розрахунок по виплаті заробітної плати та іншим платежам. Після доповнення позову просить стягнути з відповідача на його користь 744 грн. вихідної допомоги, 507,48 грн. грошової компенсації за невикористану відпустку, 1815,33 грн. заборгованості по заробітній платі за період лютий-березень 2009 року, травень-липень 2009 року та з 01.01.2010 року по 11.01.2010 року, 3949,84 грн. середнього заробітку за весь час затримки виплати сум та 1650 грн. моральної шкоди, оскільки невиплата відповідачем заробітної плати порушила право позивача на оплату своєї праці, та змінити формулювання його звільнення у ФОП ОСОБА_2 з посади монтувальника виробів з коштовних матеріалів із звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП Українина звільнений у зв*язку з ліквідацією підприємства згідно п.1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач в судовому засіданні підтримав позов, просив його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що позивач працював монтувальником ювелірних виробів з 01.04.2005 року по 11.01.2010 року та був звільнений за прогули на підставі ст. 40 п.4 КЗпП України, оскільки перестав з*являтися для виконання трудових обов*язків з 11.01.2010 року. Запис у трудовій книжці щодо звільнення за власним бажанням зроблений помилково, заяву про звільнення позивач не писав. 01.01.2009 року ним з колективом робітників було укладено колективну угоду, згідно якої на період фінансових труднощів оплата праці може бути встановлена нижче норм, зазначених п.1.4 угоди ( мінімальної заробітної плати ), але не більше ніж на 6 місяців. Наказом від 01.02.2010 року відповідач перевів робітників на неповний робочий тиждень, з нарахування заробітної плати, відповідно до фактично відпрацьованого часу. З урахуванням зазначеного, позивачу була нарахована заробітна плата згідно відпрацьованого часу та заборгованості з виплати заробітної плати та інших сум перед позивачем у відповідача немає. Відпустка за 2009 рік позивачу надавалася, у зв*язку з чим відповідач заперечує проти позовних вимог позивача про стягнення компенсації за невикористану відпустку. У зв*язку з відсутністю порушення прав позивача з його боку, вважає, що не спричинив своїми діями позивачу моральну шкоду. Просив відмовити в задоволенні позову.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що в період з 28.03.2005р. по 11.01.2010р. позивач працював монтувальником виробів з коштовних матеріалів у ФОП ОСОБА_2, який зареєстрований як фізична особа-підприємець з 17.07.1996 року та 02.02.2005 року ним отримано ліцензію серії АБ № 114743 на виготовлення та торгівлю виробів з дорогоцінних матеріалів та дорогоцінного каміння. Строк дії ліцензії до 02.02.2010 року. Згідно запису в трудовій книжці позивача 11.01.2010 року він звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України.

В судовому засіданні сторонами визнаний той факт, що запис в трудовій книжці позивача звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП Українине відповідає дійсності, разом з цим, позивачем в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надано доказів щодо ліквідації ФОП ОСОБА_2, а відтак, доказів щодо зміни формулювання його звільнення зі звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП Українина звільнений у зв*язку з ліквідацією підприємства згідно п.1 ст. 40 КЗпП України. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині.

Суд також не знаходить підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача вихідної допомоги, оскільки відповідно до ст. 44 КЗпП України вихідна допомога виплачується працівникові при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п.6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу. Таким чином, зазначена позовна вимога є похідною від позовної вимоги про зміну формулювання звільнення позивача зі звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП Українина звільнений у зв*язку з ліквідацією підприємства згідно п.1 ст. 40 КЗпП України, в задоволенні якої суд відмовив позивачу.

Що стосується позовних вимог позивача про стягнення заборгованості з заробітної плати, суд зазначає наступне.

Колективною угодою від 01.01.2009 року укладеною між відповідачем та робітниками підприємства, встановлено розмір заробітної плати відповідно з виконанням існуючих на підприємстві норм виробітки, але не нижче встановленої мінімальної заробітної плати ( п. 1.4 ). В разі настання погіршення фінансового стану підприємства та неможливістю забезпечення робітників підприємства працею у повному обсязі, на період подолання фінансових труднощів оплата праці може бути встановлена нижче норм, прописаних п. 1.4. даної угоди, але не більше ніж на 6 місяців ( п. 2 ). Крім того, наказом відповідача від 01.02.2009 року працівників підприємства переведено на неповний робочий тиждень до моменту поліпшення фінансового стану підприємства, але не більше ніж на 6 місяців та нарахування заробітної плати в даний період здійснювати відповідно з фактично відпрацьованим часом. З зазначеними документами позивач не був ознайомлений, про що свідчить відсутність його підпису на колективній угоді та наказі.

Згідно ч.3 ст. 32 КЗпП України у зв*язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Відповідачем в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надано суду доказів на підтвердження того, що позивач належним чином був ознайомлений зі зміною істотних умов праці, у зв*язку з чим суд не приймає зазначені докази в якості належних та вважає, що за таких умов підстав для нарахування позивачу заробітної плати нижче розміру мінімальної заробітної плати у відповідача не було.

Згідно відомостей Пенсійного Фонду України від 27.04.2010 року, позивачу виплачено відповідачем в лютому березні 2009 року заробітну плату 363 грн. щомісячно, в травні 2009 року 312 грн., в червні 2009 року 230 грн., в липні 2009 року 315 грн. Доказів виплати заробітної плати позивачу в січні 2010 року суду не надано.

Відповідно до ст. 55 Закону України Про Державний бюджет України на 2009 рікв лютому-березні 2009 року в Україні встановлена мінімальна заробітна плата в розмірі 605 грн., в травні-червні 2009 року 625 грн., в липні 2009 року 630 грн., в січні 2010 року 869 грн. Таким чином, заборгованість відповідача по виплаті заробітної плати позивачу складає 1815 грн. 33 коп.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника належних працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середній заробіток за останні 2 місяці роботи позивача у ФОП ОСОБА_2 ( листопад-грудень 2009 року ) складає 744 грн. ( 744 грн. + 744 грн. : 2 = 744 грн. ).

Підприємство має заборгованість перед ОСОБА_1 за період з лютого по березень 2009 року, з травня по липень 2009 року та з 01.01.2010 року по 11.01.2010 року.

Таким чином, стягненню з відповідача підлягає середня заробітна плата, починаючи з січня 2010 року по січень 2011 року включно, тобто за 13 місяців затримки виплати належних звільненому працівнику ОСОБА_1 сум. ( 744 грн. х 13 місяців = 9762 грн. ).

При цьому, суд не приймає до уваги наданий позивачем розрахунок його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки зазначений розрахунок зроблений з арифметичними помилками.

За таких обставин, позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з заробітної плати в сумі 1815,33 грн. та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 9762 грн. підлягають задоволенню.

Суд також задовольняє позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку за 2009 рік, оскільки відповідачем в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надано суду доказів на підтвердження того, що позивач використав відпустку за 2009 рік.

Відповідно п.7 Постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 нарахування виплат компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду ( за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством ). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Заробітна плата позивача за 11 місяців 2009 року ( з січня по листопад) складає 6974грн. ( 605+605+605+625+625+625+630+630+630+650+744=6974 грн. ) : 228 ( кількість календарних днів року з січня по листопад 2009 року ) * 24 дня ( тривалість відпустки ) = 734, 16 грн.

Суд також не приймає до уваги наданий позивачем розрахунок компенсації за невикористану відпустку, оскільки зазначений розрахунок зроблений з арифметичними помилками.

За таких обставин, суд задовольняє позов в цієї частині та стягує з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку в сумі 734,16 грн.

Згідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв*язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом встановлено, що невиплата відповідачем заробітної плати порушила право позивача на оплату своєї праці, передбачену ст. 115 КЗпП України. Дане порушення потягло моральні страждання позивача, порушення життєвих зв*язків позивача та необхідності вживати додаткові зусилля для поновлення цих зв*язків, що проявилось в тому, що позивач не мав можливості сплатити комунальні платежі, вимушений був позичати грошові кошти, що негативно відбилось на його моральному стані.

Разом з цим, виходячи з вимог розумності та справедливості, суд задовольняє позов в частині відшкодування моральної шкоди частково, в сумі 1000 грн.

Приймаючи до уваги вищенаведене та керуючись ст.ст. 10,11,60,61,88,209,212-215 ЦПК України, ст.ст. 13,32,44,83,94,95,115-117,137-1 КЗпП України, ст. 29, 34 Закону України Про оплату праці, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1815 грн. 33 коп. ( одна тисяча вісімсот п*ятнадцять грн. 33 коп. ) заборгованості по заробітній платі, 9762 грн. ( дев*ять тисяч сімсот шістдесят дві грн. ) компенсації за затримку розрахунку при звільненні, 734 грн. 16 коп. ( сімсот тридцять чотири грн. 16 коп. ) компенсації за невикористану відпустку, 1000 (одна тисяча грн. ) в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього грошових коштів на загальну суму 13311 грн. 49 коп. ( тринадцять тисяч триста одинадцять грн. 49 коп. ).

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 133 грн. 11 коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн., а всього 253 грн. ( двісті п*ятьдесят три грн. ) 11 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя