Справа № 2-4698/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2011 року Рівненський міський суд

в особі головуючого судді Головчака М.М.,

при секретарі Редько К.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанкв особі Рівненської філії Публічного акціонерного товариства комерційного банку Приватбанкпро визнання правочину удаваним та застосування правових наслідків удаваного правочину,

встановив:

В червні 2011 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ПАТ КБ ПриватБанкв особі Рівненської філії про визнання кредитно-заставного договору №ROHPAN67520568 від 11.06.2008 року,укладеного між ним та Банком удаваним правочином та визнати цей договір таким,що укладений в національній валюті України в сумі 44 250 грн. 00 коп. на умовах,визначених договором. Згідно позовної заяви вказував,що 11.06.2008 року між ним та ЗАТ КБ ПриватБанк,правонаступником якого є ПАТ КБ ПриватБанкбуло укладено кредитно-заставний договір №ROHPAN67520568,відповідно до якого він отримав кредит в сумі 9 847,74 доларів США, що на день його видачі за офіційним курсом НБУ складало в еквіваленті 44 250 грн. 00 коп. на придбання автомобіля, 2249 грн. 25 коп. на оплату страхових платежів,34 грн. 00 коп. на сплату реєстрації в Державному реєстрі рухомого майна, 271,72 долара США для сплати винагороди Банку за надання фінансового інструменту,165 грн. 57 коп. для сплати поліса обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності. Вважає даний договір удаваним та таким,що був вчинений з метою приховання іншого правочину,який сторони уклали в дійсності,а саме надання кредиту в національній валюті України. При обговоренні умов Договору відповідач вказав, що сума кредиту порівнюється по відношенню до долара на випадок,якщо суму кредиту,зазначену в п.17.1.1 Договору позичальник виявить бажання гасити іноземною валютою. Відповідач переконав його,що ця умова Договору є стандартною базовою умовою по відношенню до усіх позичальників, на час укладення Договору ним було повідомлено Банк про фінансово-майновий стан та документи про отриманий дохід, Банк знав про неминучість конвертації суми кредиту,отриманої в іноземній валюті,укладаючи спірний договір Банк погодився надати саме гривні та задовольнити мету кредитування купівлю автомобіля. Надаючи кредит в іноземній валюті працівники Банку усвідомлювали, що це носить формальний характер,а валюта виступає не як засіб платежу, а як еквівалент національної валюти України,необхідної для використання кредиту згідно мети,на яку він надавався. Отже насправді був укладений договір в національній валюті України,що не суперечить законодавству України,а укладення договору в іноземній валюті суперечить Конституції України,Цивільному кодексу України, Декрету КМУ Про систему валютного регулювання і валютного контролю. Покликаючись на викладене, просить позовну заяву задовольнити.

Відповідач подав письмові заперечення,згідно яких позов не визнали. Вказали,що з моменту укладення договору минуло три роки, тому позовна давність тривалістю в три роки закінчилась і ОСОБА_3 пропустив строк звернення до суду. Окрім того ПАТ КБ ПриватБанкздійснює свою діяльність на підставі належним чином виданої банківської ліцензії № 22 та дозволів №22-1 та № 22-1 на право здійснення банківських операцій,в тому числі валютних.

В процесі розгляду справи ОСОБА_3 уточнив позовні вимоги. Вказує,що перебіг строку позовної давності починається від дня,коли особа дізналася про порушення свого права. Фінансова світова криза почалась в 2008-2009 роках, в цей період різко виріс курс долара США і він втратив змогу виконувати умови договору. Укладення договору в іноземній,а не у національній валюті, носить формальний характер,а іноземна валюта виступає лише як еквівалент національної валюти. Він не міг передбачити,що курс валюти виросте майже на 70 %. Світову фінансову кризу слід віднести до події,яку не можна було відвернути засобами, наявними у даної особи у конкретних умовах її діяльності. Саме із її настанням різко зріс курс долара по відношенню до гривні. Окрім того вказує,у Банку була відсутня індивідуальна ліценція на використання іноземної валюти як засобу платежу. Вказує, що про порушення свого права дізнався в період з грудня 2008 року по січень 2009 рік,тому саме з цього моменту починається перебіг строку позовної давності. Покликаючись на викладене, просить поновити строк на подання позовної заяви про визнання правочину удаваним, визнати кредитно-заставний договір №ROHPAN67520568 від 11.06.2008 року,укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ ПриватБанкудаваним правочином та визнати цей договір таким,що укладений в національній валюті України в сумі 44 250 грн. 00 коп. на умовах,визначених договором.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримала із зазначенням обставин,наведених в уточненій позовній заяві.

Представник ПАТ КБ ПриватБанкОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав,просив у його задоволенні відмовити за безпідставністю позовних вимог. Вказував,що 11.06.2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ ПриватБанкукладено кредитно-заставний договір,відповідно до якого Банк надав останньому кредит в іноземній валюті. Вимоги ОСОБА_3 про визнання кредитного договору удаваним вважає безпідставними. Обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. ПАТ КБ ПриватБанкздійснює свою діяльність на підставі належним чином виданої банківської ліцензії № 22 та дозволу № 22-1 на право здійснення банківських операцій,в тому числі валютних. Банк свої зобовязанні по договору виконав повністю, а ОСОБА_3 кредитно-заставний договір підписав і з його умовами погодився.

Заслухавши пояснення сторін,дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 11.06.2008 року між ПАТ КБ ПриватБанкта ОСОБА_3 було укладено кредитно-заставний договір №ROHPAN67520568.

Згідно даного договору ОСОБА_3 отримав кредит в сумі 9 847,74 доларів США, що на день його видачі за офіційним курсом НБУ складало в еквіваленті 44 250 грн. 00 коп. на придбання автомобіля, 2249 грн. 25 коп. на оплату страхових платежів,34 грн. 00 коп. на сплату реєстрації в Державному реєстрі рухомого майна, 271,72 долара США для сплати винагороди Банку за надання фінансового інструменту,165 грн. 57 коп. для сплати поліса обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Банк свої зобов"язання за Договором виконав, надавши позивачу кредит, чого позивачем не оспорюється.

Відповідно до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб"єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Частина 1 ст.1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_3 послалися на ч.1 ст.524 ЦК України, у відповідності з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Разом з тим, згідно з ч.3 ст.533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до п.1 глави 3 розділу ІІ Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженою постановою Правління НБУ від 10.08.2005 року за N 281, резиденти мають право купувати, обмінювати іноземну валюту з метою виконання зобов'язань (у тому числі власних операцій суб'єктів ринку) за кредитними операціями та платежами за цими операціями (проценти, комісійні винагороди, неустойки тощо) в іноземній валюті на підставі кредитних договорів.

Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, однак ч.3 цієї статті встановлює, що використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Пункт "г" ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" від 19.02.1993 N 15-93 визначає, що використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання особою індивідуальної ліцензії.

Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 N 483 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 за N 1429/10028, надає право уповноваженим банкам використовувати іноземну валюту як засіб платежу без отримання індивідуальної ліцензії за умови, що банк є ініціатором або отримувачем за валютною операцією.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.47 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банки мають право на підставі банківської ліцензії здійснювати банківські операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, при цьому ст.2 цього закону встановлено, що терміни "кошти" у цьому Законі вживається у значенні - "гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент". Даний пункт дозволяє банкам на власний ризик, при наявності ліцензії, проводити операції з кредитування,і не зобов'язує банки брати на себе будь-які ризики пов'язані з цим кредитуванням.

Зазначена ліцензія за №22 надана 19.03.1992 року ЗАТ КБ ПриватБанк,правонаступником якого є ПАТ КБ ПриватБанк, на право здійснювати банківські операції,визначені ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України "Про банки та банківську діяльність".

Крім того, згідно з листом НБУ від 01.09.94 р. N 19013/2124, видавати кредити в іноземній валюті резидентам України може уповноважений банк України, в додатку до генеральної ліцензії якого передбачене таке право. Тому, невід'ємною частиною ліцензії № 22 є Дозвіл № 22-1 від 04.12.2001 року з додатком, в яких наведено перелік операцій, які має право здійснювати ПАТ КБ ПриватБанкз валютними цінностями.

Відповідно до Додатку до дозволу №22-2 Банк має право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема, шляхом залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Таким чином, правових перешкод для того, щоб ПАТ КБ ПриватБанкне мало право укладати кредитні договори та видавати кредити в іноземній валюті - немає.

Щодо посилань на обов'язкову наявність індивідуальної ліцензії в ПАТ КБ ПриватБанк на підставі п.п. "в" ч.4 ст.5 Декрету "індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі".

Згідно з листом НБУ від 07.12.2009 р. N 13-210/7871-22612 "Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, повідомляємо: на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії."

Отже, відсутнє будь-яке обмеження та необхідність індивідуальної ліцензії, для видачі кредитів в іноземній валюті, банками, що мають ліцензію та дозвіл.

Згідно з ч.2 ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Сума в доларах, що зазначена в Договорі - є грошовим еквівалентом зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч.1 ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Таким чином, посилання позивача на відсутність у Банка права на зазначення суми кредиту в іноземній валюті є також необгрунтованим.

Окрім того,як встановлено судом,договір між ПАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_3 укладений 11.06.2008 року.

Згідно ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Із позовом до суду ОСОБА_3 звернувся 22.06.2011 року,тобто із пропуском строку звернення до суду,тому підстав для поновлення цього строку немає.

Згідно ч.1 ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину,який вони насправді вчинили.

Згідно з ст.60 Цивільного-процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Належними доказами своїх тверджень в позові ОСОБА_3 не навів і такі судом не встановлені.

Так, судом встановлено, що на момент укладення договору ОСОБА_3 з умовами кредитування був ознайомлений, про що свідчить його підпис в Договорі.

Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи при укладенні спірного договору ПАТ КБ ПриватБанкзазначив у договорі всі істотні умови договору, а ОСОБА_3 був належним чином ознайомлений з усіма умовами та за власним волевиявленням прийняв пропозицію і як наслідок підписав Договір та не існувало ніяких інших умов, які б примусили відповідача прийняти ці умови на вкрай не вигідних для себе умовах.

Таким чином, підстав для визнання Договору удаваним, немає.

На підставі викладеного, ст.ст.524,526,527,530,533,627, 629,1050,1054,1056 ЦК України, керуючись ст.ст. 208, 209, 212-215, 218, 223, 292, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанкв особі Рівненської філії Публічного акціонерного товариства комерційного банку Приватбанкпро визнання правочину удаваним та застосування правових наслідків удаваного правочину відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд поданням в десятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи,які брали участь у справі,але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення,можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення,якщо його не скасовано,набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Рівненського міського суду Головчак М.М.