Справа № 2-727/11
Рішення

Іменем України

01 квітня 2010 року Комсомольський міський суд

Полтавської області

в складі: головуючого судді Окунь Т.В.

при секретарі Гончар С.Т.

з участю сторін:

позивача ОСОБА_1

представника позивача, третьої особи ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Комсомольську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ ОСОБА_4 „Надра, відділення №12 філії ВАТ КБ «Надра» /третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_5/ про визнання правочинів недійсними та зобовязання відповідача вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

В серпні 2010 року позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати недійсним кредитний договір, укладений нею 17 вересня 2008 року з ВАТ КБ «Надра» в особі начальника відділення №12 філії ВАТ КБ «Надра» з огляду на положення ст.ст. 4,11,15 ЗУ «Про захист прав споживачів», як такий, що укладений під впливом помилки, суперечить чинному законодавству , та не виконаний відповідачем в повному обсязі взятих за договором зобовязань. Наслідки недійсності основного правочину позивач просить застосувати також до ряду правочинів, укладених в забезпечення основного зобовязання та зобовязати відповідача прийняти у неї залишок коштів за кредитним договором у розмірі, визначеному за наданим нею механізмом підрахунку.

Зазначені вимоги, підтримані позивачем в судовому засіданні, обґрунтовуються посиланням на порушення відповідачем взятих на себе зобовязань у формі їх невиконання - ненадання кредиту в повній сумі, як вона визначена кредитним договором.

В судовому засіданні позивач наполягала на задоволенні позову, посилаючись на підстави, викладені в позовній заяві.

Ухвалою суду від 09 вересня 2010 року (а.с. 43) до участі у справі в якості співвідповідача було залучене відділення №12 філії ВАТ КБ «Надра», і в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог чоловіка позивача ОСОБА_5

ОСОБА_5 до суду не зявився, уповноваживши відповідною довіреністю представляти свої інтереси в суді ОСОБА_2 (а.с. 50).

Розпорядженням тимчасового адміністратора ВАТ КБ «Надра» №1469 від 08 жовтня 2009 року відділення №12 філії ВАТ КБ «Надра» було ліквідоване з 19 жовтня 2009 року (а.с. 96).

Представник відповідача позов не визнала з підстав, викладених в письмовому запереченні на позов (а.с. 90-92). Через відсутність правових підстав просить в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Представляючи позицію ОСОБА_5 у справі, представник третьої особи, посилаючись на положення ч.2 ст. 548 ЦК України, наголосив на тому, що недійсність основного зобовязання спричиняє недійсність правочину, що його забезпечує, з огляду на що вимоги позивача про визнання недійсним договору поруки, укладеного його довірителем із Банком, вважає обґрунтованими.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними на обгрунтування заявлених вимог та заперечень докази, вважає, що позов не підлягає до задоволення з таких мотивів:

Судом встановлено, що 17 вересня 2008 року між ВАТ КБ Надра /зміна найменування юридичної особи зареєстрована 04.02.2011 року (а.с. 93-95) /далі по тексту Банк/ та ОСОБА_1, був укладений кредитний договір № 2978/12/08-МК (а.с. 16-18), за умовами якого ОСОБА_4 надав Позичальнику грошові кошти в сумі 1 300 000 гривен зі строком користування до 10 вересня 2018 року, а Позичальник взяв на себе обовязок перераховувати Банку проценти за користуванння кредитом у розмірі 20,9 % річних згідно з графіком повернення Кредиту та сплати відсотків, який є невідємною частиною договору (а.с. 19-20). Згаданий договір був забезпечений рядом договорів:

іпотеки, укладеним Банком 17 вересня 2008 року з ОСОБА_1 (а.с. 21-23), за яким остання передала в іпотеку Банку ряд будівель господарського призначення загальною вартістю 2 148787 грн., що на час укладення договору по офіційному курсу НБУ становило 443 506 доларів США.

поруки, укладеним Банком 17 вересня 2008 року з ОСОБА_5. (а.с. 28-29), за яким поручитель поручився перед Кредитором за належне виконанння ОСОБА_1 взятих на себе зобовязань,

договорами застави від 17 вересня 2008 року (а.с.24-27), згідно з якими майнові поручителі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 передали в заставу Банку /Заставодержателю/ належне на праві власності обладнання та транспортний засіб автомобіль марки IFA W50L, 1987 року випуску заставною вартістю 107 502 грн. та 14 364 грн. відповідно, що на час укладенння договору по офіційному курсу НБУ становило 22 460 та 3030,38 доларів США відповідно з внесенням відповідного реєстраційного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна .

Заперечуючи дійсність основного договору, позивач зазначила, що оспорюваний договір суперечить вимогам ЦПК України, оскільки по своїй суті є договором приєднання, а вона, як споживач не мала можливості при його укладенні /на невигідних для себе умовах/ впливати на його умови, і на разі порушується принцип рівності сторін, що прямо суперечить п.6 ч.1 ст.3 ЦК України. Згаданий договір був укладений нею також під впливом помилки, якій безпосередньо сприяла поведінка Банку, яка виразилась у тому, що всуперч вимогам ст.ст.2, 4,11 ЗУ Про захист прав споживачів перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, ОСОБА_4 не повідомив у письмовій формі щодо усіх умов кредитування, що в кінцевому підсумку призвело до того, що дійсна сукупна вартість кредиту виявилася значно меншою, ніж та, на яку вона розраховувала. І на останнє, ОСОБА_4 порушив взяті за договором кредитування зобовязання і не видав їй кредит у визначеній договором сумі.

Визначаючи характер спірних правовідносин та правову норму, яку належить до них застосувати, суд виходить з наступного:

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулються гл.16, 47-51 ЦК України, ЗУ Про захист прав споживачів, ЗУ Про банки і банківську діяльність та умовами укладених сторонами договорів.

Піддаючи аналізу посилання ОСОБА_1 відносно суперечності змісту укладеного кредитного договору чинному законодавству України, як однієї із підстав недійсності оспорюваного нею кредитного договору, суд наголошує про наступне:

Сторони за оспорюваним кредитним договором передбачили виконання грошових зобовязань позичальника на певних умовах, які на разі позивач називає невигідними для себе, які вона змушена була прийняти при підписанні договору, не маючи можливості вплинути на його умови, і що за її посиланням є свідченням порушення принципу рівності сторін. Разом з тим, неодноразове укладення ОСОБА_1 кредитних договорів з іншими Банками /на що вона послалась, як на приклад належного виконання договірних зобовязань/ та свідомо прийняте нею, за умови абсолютного права вибору, рішення про отримання Кредиту саме у відповідача, на думку суду і є свідченням прояву принципу свободи договору, що виключає правову підставу для визнання оспорюваного договору недійсним з мотивів порушення принципу вільного волевиявлення учасників правочину при його укладенні..

Відповідно до ст.229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчиненння правочину. Згідно із ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав і обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використанння за цільовим призначенням. Відповідно до розяснень, що містяться в п.19 Постанови ПВСУ №9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнанння правочинів недійсними, особа на підтвердженння своїх вимог про визнанння правочину недійсним повиннна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Оцінюючи наведені ОСОБА_1М мотиви щодо помилки, якої вона припустилася, укладаючи оспорюваний кредитний договір (а саме: відсутність письмового повідомлення Банку щодо усіх умов кредитування, як істотну умову зобовязання) не можуть бути визнані такми, що мають істотне значення в контексті вимог ст.229 ЦК України, оскільки не стосуються правової природи правочину, а також прав та обовязків сторін. Укладення сторонами договору в письмовій формі з зазначенням виду, суми та строку кредиту, типу відсоткової ставки, сукупної вартості кредиту, умов його забезпечення та поверненння, і крім того, часткове виконанння Позичальником взятих на себе зобовязань є свідченням відсутності у неї спотвореного уявлення про обставини, що дісно мали місце і виникли з укладенням оспорюваного договору.

Що стосується суми самого кредиту, як вона визначена договором, і отримання якої в повному обсязі на разі заперечується позивачем, суд виходить з наступного:

Згідно з п.2.1 укладеного сторонами Договору (а.с.16) надання кредиту проводиться шляхом видачі Позичальнику готівки через касу Банку, шляхом перерахування коштів за реквізитами, вказаними Позичальником, або шляхом оплати платіжних документів, які виписані на Позичальника.

Як встановлено судом, 19 серпня 2008 року за заявою ОСОБА_1 (а.с. 102) у ВАТ КБ «Надра» відповідно до обраного позивачем пакету Послуг Абсолют на імя ОСОБА_1 з присвоєнням відповідного номеру Клієнта в Банку були відкриті три поточні банківські рахунки /в національній валюті, доларах США та євро /, на один з яких поточний гривневий рахунок № 79694935 /шляхом його безготівкового поповнення/ 18 вересня 2008 року Банком, відповідно до умов укладеного договору були перераховані кошти в сумі 1 300 000 грн., що підтверджене в матеріалах справи меморіальним ордером (а.с. 86) та поточним звітом за операціями по поточному картковому рахунку № 79694935.

Посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що кредит всупереч її волі вона не отримала готівкою, як сподівалась при підписанні договору, і не отримала його в повному обсязі, оскільки змушена була погодитись із пропозицією Банку та внести частину кредитних коштів на депозитні рахунки в тому ж Банку (а.с. 84-85, 88-89,97-98) не є свідченням невиконання Банком взятих за договором зобовязань з огляду на поняття належності та допустимості доказів, як вони визначені ст.59,60 ЦПК України. Факт перерахування коштів Банком на рахунок позивача доведений по справі відповідними банківськими документами, всупереч чому, позивачем, /з огляду на законодавчо закріплений принцип змагальності сторін/ не доведений факт неможливості здійснення нею операції щодо зняття всієї суми перерахованих коштів в день/або невдовзі після його поповнення.

Крім того, у справі відсутні також дані про те, що ОСОБА_1, отримавши всупереч власній волі кредит шляхом безготівкового поповнення поточного рахунку /на згадану обставину позивач посилається як на одну із підстав для визнання правочину недійсним/ намагалась, як споживач, відкликати свою згоду на укладення договору, як це передбачено ч.6 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», що відповідно дає суду підставу дійти висновку про те, що надання кредиту Позичальнику було здіснене Банком відповідно до умов укладеного Договору, і Позичальником при його отриманні не оспорювалось.

Отже, приймаючи до уваги, що взяті за Кредитним договором обовязки ОСОБА_4 виконав повністю, а факти недодержання при його укладенні вимог ст. 203 ЦК України, або вчинення правочину позивачем під впливом помилки по справі не встановлені, підстав для визнання оспорюваних позивачем договорів недійсними суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 204 ЦК України, ст.ст. 213, 215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя підпис ОСОБА_6

Згідно з оригіналом. Суддя Т.В.Окунь