Справа № 2-85/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2011 року Комсомольський районний суд м.Херсона у складі:

судді Радченко Г.А.

при секретарі Колдуновій Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3- особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, стягнення матеріальної та моральної шкоди,

встановив:

В липні 2007 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_2, в якому просила усунути перешкоди в користуванні нею земельною ділянкою, зобов»язавши знести відповідачів самовільно забудовані споруди, відновити межу та межову споруду, стягнути моральну шкоду. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона є власником будинку № 40 по вул..Садовій у м.Херсоні, розташованого на земельній ділянці площею 320,1 кв.м. По сусідству з нею розташовані будинки відповідачів. У 2005 році ОСОБА_6 самовільно збудувала прибудову до свого будинку, чим зменшила її земельну ділянку, та встановила водовід, внаслідок чого вода підтоплює її будинок, що може призвести до його руйнації, а ОСОБА_2 також на межі збудував сарай та зруйнував її паркан, чим порушив право користування належною їй земельною ділянкою та завдав моральних страждань.

В подальшому позивач доповнила свої позовні вимоги, просила зобов»язати відповідачів виконати приписи Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю № 74 від 19.06.2006 року, заборонити вчиняти будь-які дії стосовно самовільного будівництва інших споруд, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3, окрім того, знести самовільно збудовані на межі земельних ділянок кам»яний та цегляний забори.

19.08.2010 року ОСОБА_1 відмовилася від всіх позовних вимог до ОСОБА_6 у зв»язку з мирним урегулюванням їх спору. Про наслідки відмови від позову попереджувалася. Ухвалою суду відмова була прийнята судом, провадження у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 закрито з цих підстав.

13.09.2010 року позивач знов доповнила позов, просила усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов»зання ОСОБА_3 знести самовільно збудовані споруди: сарай літ. «Д», другий поверх літньої кухні літ. «У», яка затіняє її дім, кам»яний і цегляний забори на межі землі спільного користування, стягнути з відповідачів матеріальну та моральну шкоду.

08.10.2010 року Дзюба уточнила позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів матеріальної шкоди, просила стягнути з ОСОБА_3 2000 грн. на відновлення зруйнованого відповідачами паркану.

В судовому засіданні позивач позов підтримала та пояснила, що ОСОБА_3 у 2005 році на межі земельних ділянок самовільно збудував сарай з порушенням будівельних норм без її згоди на це. Вона з цього приводу скаржилась до виконкому Комсомольської райради м.Херсона. Представники інспекції державного архітектурно-будівельного контролю перевірили вказаний факт та встановили порушення з боку ОСОБА_3 вимог ДБН 360-92 п.3.25 та 19.06.2006 року винесли припис ОСОБА_2 надати дозвільні документи на побудовану господарську споруду. Окрім того, в 2008 році ОСОБА_2 самовільно, без її дозволу звів на межі їх земельних ділянок свій цегляний паркан, захвативши частину її земельної ділянки, та зруйнував її дерев»яний паркан, який завалився на землю. Цим завдана їй матеріальна шкода, оскільки на відновлення нового паркану треба витратити 2000 грн. Після цього його земельна ділянка збільшилася, що видно з наданого відповідачем кадастрового плану земельної ділянки по вул..Садовій,40-а, яка складає 276,49 кв.м., а за установчими документами повинна становити 267,9 кв.м. Цими протиправними діями відповідачів їй завдано також моральну шкоду, яку вона просить стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3

В частині позовних вимог щодо зобов»язання відповідачів виконати припис № 74 від 19.06.2006 року та заборонити у подальшому вчиняти будь-які дії стосовно самовільного будівництва інших споруд просила залишити їх без розгляду. Судом ухвалено залишити позов в цій частині без розгляду.

Представник позивача позов підтримала, просила позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов не визнали та пояснили, що самовільно збудований сарай знаходиться на їх земельній ділянці та не створює ніяких перешкод позивачу у користуванні її земельною ділянкою, тому переносити його вглиб їх земельної ділянки не будуть. Окрім того цегляна огорожа ними збудована на межі, яка розділяє їх земельні ділянки і захват ними частини земельної ділянки Дзюби нічим не підтверджений. Коли вони закладали свій парках, огорожа Дзюби стояв на своєму місці. На теперішній час він дійсно завалився, але не внаслідок їх дії, а від старості.

3-і особи в судове засідання не з»явилися, судом ухвалено слухання справи у їх відсутності.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей.

З положень ч.4 ст.376 ЦК України вбачається, що до суду за захистом своїх прав може звернутися особа, чиї права порушені самочинним будівництвом. Згідно до ст.391 вказаного Кодексу особа, чиї права порушені має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном при неможливості усунення перешкод в іншій спосіб.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником будинку № 40 по вул..Садовій у м.Херсоні, розташованого на земельній ділянці площею 320,1 кв.м. ОСОБА_2 є власником 45/100 частин будинку № 40-а по вул..Садовій в м.Херсоні на підставі договору дарування від 21.08.2004 року, а ОСОБА_3 є власником 55/100 частин вказаного будинку на підставі свідоцтва про право власності, виданого Комсомольським РВК м.Херсона 25.06.2004 року. Будинок розташований на земельній ділянці площею 267, 9 кв.м., що закріплена рішенням виконкому Комсомольської райради № 107 від 10.08.2001 року.

Згідно наданого технічного плану на житловий будинок № 40-а по вул.Садовій в м.Херсоні від 12.07.2011 року на земельній ділянці ОСОБА_3 є самочинне будівництво, а саме сарай літ. «Р», який розташований на межі земельних ділянок ОСОБА_3 и ОСОБА_1.

З відповіді виконкому Комсомольської райради м.Херсона від 18.10.2005 року № Д-510/1 вбачається, що виконком попереджує ОСОБА_2 про неможливість самовільного будівництва сараю на межі спільного користування, оскільки це порушує п.3.25 Державних будівельних норм 360-92, згідно яких для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м.

У ст..5 Закону «Про основи містобудування»зазначено, що при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок і будівель, що оточують місце будівництва. Отже, для можливості будівництва з подальшим введенням в експлуатацію завершеного будівництвом об»єкта необхідно отримати письмову згоду суміжного землекористувача.

ОСОБА_1 вказувала, що ОСОБА_2 не отримували у неї згоду на будівництво сараю на межі спільного користування, навпаки вона проти цього заперечувала. Припис інспекції від 19.06.2006 року щодо надання дозвільних документів на сарай ОСОБА_2 так і не виконав, як це вбачається з відповіді виконкому від 21.01.2011 року.

Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що побудовою ОСОБА_2 самочинно сараю літ «Р»порушуються права сусідки Дзюби як користувача суміжної земельної ділянки. Зазначення в позові вимога про самочинне будівництво літ. «Д»суд розцінює як технічну помилку позивача.

Усунення допущенного порушення можливо лише шляхом знесення самовільного будівництва особою, яка його здійснила, оскільки в судовому засіданні відповідачі відмовилися провести відповідну перебудову сараю.

Вимоги позивача щодо знесення самовільного будівництва літ. «У» необґрунтовані, оскільки свідчень про інше самочинне будівництво в технічному плані відповідачів немає.

Окрім того, з наданих суду фото вбачається, що цегляний паркан відповідачами побудований на межі впритул до дерев»яного паркану Дзюби, від чого останній нахилився вбік та в деяких місцях завалився, тому підлягає поновленню відповідачами.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода,завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

Судом встановлено, що відповідачі своїми неправомірними діями по самочинному будівництву завдали Дзюбі моральних страждань. З урахуванням характеру та тривалості правопорушення, глибини душевних страждань у відшкодування моральної шкоди з відповідачів має бути стягнуто 300 грн.

В решті позов Дзюби не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів в його підтвердження в порушення вимог ст..60 ЦПК України.

Так, судом встановлено, що згідно вищезазначеного рішення виконкому від 10.08.2001 року за ОСОБА_1 закріплено земельну ділянку площею 320,1 кв.м. з окремим виходом на вул..Садову,40. За схематичним планом земельна ділянка Дзюби по ширині складає 11,0 м., на протилежній 12,70 м.

В підтвердження своїх вимог щодо захвату частини її земельної ділянки відповідачами ОСОБА_1 наданий технічний план від 22.03.2011 року, згідно якого у фактичному користуванні позивача знаходиться земельна ділянка 316,6 кв.м., оскільки ширина по червоній лінії замість 12,70 м. складає 12,45 м.

В судовому засіданні була допитана інженер Херсонського БТІ ОСОБА_8І, яка переміряла у зв»язку зі скаргами на правильність складання технічного плану ОСОБА_2, земельні ділянки сторін. З наданих нею вимірів земельна ділянка по вул..Садовій,40 має наступні розмірі: по ширині по червоній лінії 12,75 м, протилежна 11,0 м (за документами відповідно 12,70 та 11,0). Як пояснила інженер БТІ у зв»язку з цими перемірами будуть внесені відповідні зміни до виданих БТІ технічних планів сторін.

Таким чином, судом встановлено, що земельна ділянка Дзюби на теперішній час не зменшилася, а навпаки збільшилася на 5 см. по ширині.

За таких обставин, навіть при збільшенні розміру земельної ділянки відповідачів ОСОБА_2 за свідченнями інженера БТІ, факт захвату ними частини земельної ділянки Дзюби не знайшов свого підтвердження, тому вимоги позивача про зобов»язання відповідачів знести цегляний паркан, що збудований ними на межі спільного користування із захватом частини її земельної ділянки та відновлення межі не підлягає задоволенню.

Не надано позивачем суду доказів і руйнування відповідачами її дерев»яного паркану, тому відповідно до ст.1166 ЦК України вимоги про стягнення матеріальної шкоди в сумі 2000 грн. є не обгрунтованими.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст.10,11,60,88,213 ЦПК України, ст.ст.103,152 ЗК України, ст.ст.391,1166,1167 ЦК України,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою по вул..Садовій,40 в м.Херсоні шляхом зобов»язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знести самовільно збудований на земельній межі спільного користування сарай літ «Р»та відновити межову споруду ОСОБА_1 дерев»яний паркан.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 300 грн.

В решті позову відмовити за необґрунтованістю.

На рішення можуть бути подані апеляційні скарги до Херсонського апеляційного суду протягом 10 днів з дня ухвалення рішення.

СуддяОСОБА_9