АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 22-ц-1224 / 2011 р. Головуючий: 1 інстанції
Категорія: договірні ОСОБА_1
Доповідач: Даниленко В.М
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2011року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

при секретарі: Подпрядовій В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на заочне рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 травня 2010 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» (далі: ПАТ «Мегабанк») до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2010 року позивач - ПАТ «Мегабанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що 14 червня 2007 року між ПАТ «Мегабанк» (на той час ВАТ «Мегабанк») та відповідачем ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір № 72-301П/2007, згідно якого останньому на умовах строковості, платності та цільового характеру використання було надано споживчій кредит у розмірі 60 000,00 грн. із кінцевим строком його погашення 13 червня 2017 року та сплатою щомісячних процентів за користування кредитними коштами в розмірах, визначених у договорі та додаткових угодах до нього.

За умовами вказаного Кредитного договору позичальник зобовязувався погашати заборгованість за кредитом та сплачувати проценти за користування кредитними коштами щомісячними платежами відповідно до погодженого сторонами графіка погашення кредитної заборгованості.

При цьому, з метою забезпечення виконання позичальником ОСОБА_2 своїх договірних зобовязань за Кредитним договором, того ж дня, тобто 14.06.2007 року між позивачем ПАТ «Мегабанк» та відповідачкою ОСОБА_3 був укладений договір поруки № 33-60-п, згідно якого остання поручилася перед кредитором за виконання позичальником у повному обсязі узятих на себе кредитних зобовязань та взяла на себе солідарну з боржником відповідальність за їх невиконання.

Крім того, з метою забезпечення виконання позичальником ОСОБА_2 своїх договірних зобовязань за вказаним Кредитним договором між позивачем ПАТ «Мегабанк» та відповідачкою ОСОБА_4 14.06.2007 року було укладено договір іпотеки № 72-301П/2007-з, посвідчений нотаріально, з наступною державною реєстрацією обтяження нерухомого майна, предметом іпотеки за яким є належна останній на праві приватної власності трикімнатна квартира № 42, загальною площею 65,8 кв.м., що розташована в житловому будинку № 24 по вул. Південній у м. Ізюм Харківської області.

Банківська установа свої договірні зобовязання за Кредитним договором № 72-301П/2007 від 14 червня 2007 року виконала в повному обсязі, надавши позичальнику ОСОБА_2 кредит у вищезазначеному розмірі шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника, але останній узяті на себе зобовязання належним чином не виконує та порушує умови кредитного договору щодо погашення заборгованості за кредитом, а також сплати відсотків, у звязку з чим станом на 01 грудня 2009 року утворилася значна кредитна заборгованість на загальну суму 65 028,85 грн., яка складається із основної заборгованості по кредиту, простроченої заборгованості по процентах за користування кредитними коштами, а також передбачених кредитною угодою неустойок за порушення позичальником своїх договірних зобовязань.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що позичальник ОСОБА_2 у добровільному порядку повертати банківській установі запозичені грошові кошти не бажає, а неодноразові письмові вимоги про усунення порушень узятих на себе позичальником зобовязань, направлені як на адресу останнього, так і на адресу його поручителя ОСОБА_3, а також іпотекодавця ОСОБА_4, залишилися без відповідного реагування, позивач ПАТ «Мегабанк» просив суд у примусовому порядку:

- стягнути з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на його користь кредитну заборгованість за Кредитним договором № 72-301П/2007 від 14 червня 2007 року в загальному розмірі 65 028,85 грн., яка складається із залишку суми непогашеного кредиту (52 000 грн.), суми несплачених відсотків за користування кредитними коштами за період з 01.02.2009 року по 30.11.2009 року, включно (10 696,96 грн.), а також пені та штрафів, нарахованих банком за порушення позичальником своїх договірних зобовязань щодо своєчасного погашення отриманого кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами;

- звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 72-301П/2007-з від 14.06.2007 року, а саме: трикімнатну квартиру № 42, загальною площею 65,8 кв.м., що розташована в житловому будинку № 24 по вул. Південній у м. Ізюм Харківської області та належить на праві приватної власності ОСОБА_4, шляхом продажу позивачем від свого імені зазначеного предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, в порядку, передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для задоволення вимог ПАТ «Мегабанк» за кредитним договором № 72-301П/2007 від 14 червня 2007 року в розмірі 65 028,85 грн.;

- надати право ПАТ «Мегабанк» отримувати витяг з реєстру прав власності та інші необхідні документи для укладення угоди купівлі-продажу нерухомого майна, що є предметом іпотеки.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі й наполягав на їх задоволенні.

Заочним рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 травня 2010 року позовні вимоги ПАТ «Мегабанк» задоволено.

Стягнуто з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на користь ПАТ «Мегабанк» заборгованість за Кредитним договором № 72-301П/2007 від 14 червня 2007 року в загальному розмірі 65 028,85 грн.

Звернено стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 72-301П/2007-з від 14.06.2007 року, а саме: трикімнатну квартиру № 42, загальною площею 65,8 кв.м., що розташована в житловому будинку № 24 по вул. Південній у м. Ізюм Харківської області та належить на праві приватної власності ОСОБА_4, шляхом продажу позивачем від свого імені зазначеного предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, в порядку, передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для задоволення вимог ПАТ «Мегабанк» за кредитним договором № 72-301П/2007 від 14 червня 2007 року в розмірі 65 028,85 грн.;

Надано право ПАТ «Мегабанк» отримувати витяг з реєстру прав власності та інші необхідні документи для укладення угоди купівлі-продажу нерухомого майна, що є предметом іпотеки - трикімнатної квартири № 42, загальною площею 65,8 кв.м., розташованої в житловому будинку № 24 по вул. Південній у м. Ізюм Харківської області.

Стягнуто з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Мегабанк» судові витрати, понесені ним по справі, а саме: 650 грн. 29 коп. сплаченого судового збору, а також 120 грн. оплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 грудня 2010 року заяву відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про перегляд ухваленого по справі заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ставиться питання про скасування зазначеного заочного рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення про відмову в задоволенні заявлених ПАТ «Мегабанк» позовних вимог.

В обґрунтування своєї скарги апелянти посилаються на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм процесуального права, що призвело до ухвалення по справі незаконного рішення.

При цьому апелянти вказують на те, що копію позовної заяви ПАТ «Мегабанк» вони не отримували й про час та місце розгляду справи судом належним чином не повідомлялись, у звязку з чим були позбавлені можливості врегулювати спір до початку його судового розгляду, а також скористатися своїми процесуальними правами, як сторін по справі: бути присутніми в судовому засіданні при розгляді справи судом, підготувати та надати відповідні заперечення проти заявленого позову чи необхідні докази, надати особисті пояснення по суті виниклого спору.

Крім того, апелянти посилаються й на те, що строк для повного виконання зобовязань за кредитним договором № 72-301П/2007 від 14 червня 2007 року ще не настав, оскільки строк дії цього договору закінчується лише 13 червня 2017 року, письмової вимоги кредитора про усунення допущених позичальником ОСОБА_2 порушень своїх кредитних зобовязань до його поручителя - відповідачки ОСОБА_3 не надходило, а тому суд першої інстанції безпідставно задовольнив заявлені банківською установою позовні вимоги та залишив без розгляду заяву відповідачів про перегляд ухваленого по справі заочного рішення.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_4, яка лише одна з усіх відповідачів зявилася за викликом до суду, підтримала подану ними апеляційну скаргу, та не заперечуючи самого факту не виконання позичальником ОСОБА_2 узятих на себе зобовязань за кредитним договором, а також визнаючи і не оспорюючи розмір існуючої кредитної заборгованості, розрахованої позивачем, пояснила, що довготривала затримка з поверненням банківській установі отриманого кредиту та сплатою відповідних відсотків за користування кредитними коштами мала місце з обєктивних причин, а саме: в звязку з економічною кризою, виниклою в державі, та скрутним матеріальним становищем відповідачів (її самої, її доньки та зятя).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду відповідно до положень ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції частковій зміні, виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обгрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

В даному ж випадку рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, не в повній мірі відповідає цим вимогам процесуального закону.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України).

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 главою 71 Цивільного кодексу України.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави «Позика, кредит, банківський вклад», якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору. Викладене міститься у статті 1054 Цивільного кодексу України.

За змістом положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Загальні умови виконання зобовязань передбачені ст. 527 ЦК України. Згідно цієї правової норми зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, в разі якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Правові наслідки порушення зобовязання та відповідальність за його порушення визначені у Главі 51 ЦК України.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне) виконання (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Наслідки порушення договору позичальником встановлені ст. 1050 ЦК України.

Згідно з частиною 2 вказаної правової норми, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з ростроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася (тобто, залишку боргу в цілому), та сплати процентів.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Зі змісту наведеної правової норми випливає, що порука є угодою щодо прийняття третьою особою на себе обовязку поручитися перед кредитором за виконання боржником свого зобовязання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобовязання боржником шляхом відшкодування у грошовій формі того, що не було виконане боржником.

Таким чином, порука є способом забезпечення виконання зобовязання (як правило, грошового).

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Основне зобовязання - це зобовязання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобовязання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Статтею 589 ЦК України, ст.ст. 7, 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання, в тому числі й що стосується відшкодування витрат, повязаних з предявленням вимоги за основним зобовзанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки, а також збитків, завданих порушенням основного зобовязання чи умов іпотечного договору.

Статтею 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами цивільної справи, 14 червня 2007 року між ПАТ «Мегабанк» (на той час ВАТ «Мегабанк») та відповідачем ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір № 72-301П/2007, згідно якого банківська установа зобовязалася надати останньому споживчий кредит у розмірі 60 000,00 грн., а позичальник зобовязувався повернути кредитодавцю отримані грошові кошти не пізніше 13 червня 2017 року та сплачувати щомісячні проценти за користування кредитними коштами в розмірах, визначених у цьому договорі та додаткових угодах до нього (а.с. 11-12, 16, 19).

За умовами вказаного Кредитного договору та подальших додаткових угод до нього, підписаних контрагентами, позичальник ОСОБА_2 зобовязався погашати заборгованість за кредитом та сплачувати проценти за користування кредитними коштами щомісячними платежами відповідно до погоджених сторонами графіків погашення кредитної заборгованості (а.с. 13-14, 17-18, 20-21).

Судом також встановлено, що з метою забезпечення виконання позичальником своїх договірних зобовязань за Кредитним договором № 72-301П/2007 від 14 червня 2007 року, між ПАТ «Мегабанк» та відповідачкою ОСОБА_3 того ж дня був укладений договір поруки № 33-60-п, згідно якого остання поручилася перед кредитором за виконання її чоловіком - позичальником ОСОБА_2 у повному обсязі узятих на себе кредитних зобовязань та взяла на себе солідарну з боржником відповідальність за їх невиконання (а.с. 36).

Крім того, для забезпечення виконання позичальником ОСОБА_2 своїх договірних зобовязань за тим же кредитним договором, 14 червня 2007 року між ПАТ «Мегабанк» та відповідачкою ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки № 72-301П/2007-з, посвідчений нотаріально, за яким остання передала в іпотеку належну їй на праві власності трикімнатну квартиру № 42, загальною площею 65,8 кв.м., що розташована в житловому будинку № 24 по вул. Південній у м. Ізюм Харківської області (а.с. 24-25, 29).

При цьому, як встановлено по справі, банківська установа свої договірні зобовязання за Кредитним договором № 72-301П/2007 від 14 червня 2007 року виконала в повному обсязі, надавши позичальнику ОСОБА_2 кредит у вищезазначеному розмірі шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника.

Проте, останній усупереч досягнутим між сторонами домовленостям узяті на себе зобовязання належним чином не виконує та протягом тривалого часу порушує умови кредитного договору щодо погашення заборгованості за кредитом, а також сплати відсотків за користування кредитними коштами, в звязку з чим утворилася значна кредитна заборгованість, яка позичальником залишається не погашеною, незважаючи навіть на відповідні неодноразові письмові повідомлення банку про наявність таких порушень, вимоги про їх усунення та попередження про можливість звернення стягнення на заставлене нерухоме майно - предмет іпотеки, направлені на адресу позичальника ОСОБА_2 та іпотекодавця ОСОБА_4, які були отримані ними особисто (а.с. 39, 40, 41, 42, 43).

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції у цілому правильно керувався зазначеними вище нормами матеріального права та умовами укладених між сторонами кредитного та іпотечного договорів, а тому встановивши факт неналежного виконання позичальником ОСОБА_2 своїх договірних зобовязань, що останнім, як і іншими відповідачами по справі, визнається й не заперечується, обґрунтовано задовольнив заявлені ПАТ «Мегабанк» позовні вимоги в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь банківської установи заборгованості за кредитом, яка має місце, а також нарахованої банком пені та штрафів за прострочку виконання боржником грошових зобовязань, звернувши при цьому стягнення на предмет іпотеки - заставлене нерухоме майно (належну іпотекодавцю - відповідачці по справі ОСОБА_4 на праві приватної власності трикімнатну квартиру АДРЕСА_1) шляхом продажу позивачем від свого імені вказаного предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з метою задоволення грошових вимог кредитора - іпотекодержателя за рахунок виручки від продажу заставленого майна, як те передбачено діючим законодавством та умовами укладених між ПАТ «Мегабанк» та відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_4 кредитного й іпотечного договорів.

Однак, при цьому суд першої інстанції не звернув уваги на те, що сторони Кредитного договору № 72-301П/2007 від 14 червня 2007 року своїми додатковими двосторонніми письмовими угодами, укладеними без повідомлення та згоди поручителя ОСОБА_3 (а.с. 16, 17-18, 19, 20-21), неодноразово змінювали первісно встановлені договором кредиту процентні ставки за користування кредитними коштами, збільшивши їх у решті решт із 18,2 % річних до 25 % відсотків річних, тим самим збільшивши й обсяг зобовязання, забезпеченого порукою, що свідчить про фактичне припинення її дії відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК України, а також п. 5.2 самого договору поруки № 33-60-п від 14 червня 2007 року, а тому приймаючи рішення у справі, суд безпідставно стягнув з відповідачки ОСОБА_5 на користь банка існуючу кредитну заборгованість за вищевказаним кредитним договором, як поручителя позичальника, тобто солідарного з ним боржника.

Помилковим є рішення суду першої інстанції і в частині стягнення на користь банківської установи суми кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором з майнового поручителя ОСОБА_4, яка є виключно іпотекодавцем відповідно до іпотечного договору і не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобовязання боржником, а у разі його порушення боржником відповідає лише за задоволення вимоги іпотекодержателя нерухомим майном, що є предметом іпотеки ( ч.1 ст. 11 Закону України «Про іпотеку»).

За таких обставин, враховуючи наведене вище, рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 травня 2010 року, ухвалене по справі, не може бути визнане цілком правильним, законним, обґрунтованим, а тим більше, справедливим, у звязку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінити це судове рішення, скасувавши його в частині, що стосується задоволених позовних вимог ПАТ «Мегабанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення з останніх заборгованості за кредитним договором № 72-301П/2007 від 14 червня 2007 року, укладеним між позивачем та відповідачем ОСОБА_2, та ухваливши в цій частині заявлених позовних вимог нове рішення про відмову в їх задоволенні за їх безпідставністю.

Доводи ж апеляційної скарги відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо незаконності ухваленого судом першої інстанції по справі заочного рішення з посиланням на те, що копію позовної заяви ПАТ «Мегабанк» вони не отримували й про час та місце розгляду справи судом належним чином не повідомлялись, у звязку з чим були позбавлені можливості врегулювати спір до початку його судового розгляду, а також скористатися своїми процесуальними правами, як сторін по справі: бути присутніми в судовому засіданні при розгляді справи судом, підготувати та надати відповідні заперечення проти заявленого позову чи необхідні докази, надати особисті пояснення по суті виниклого спору, судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки відповідно до ст.ст. 10, 11, 27 ЦПК України участь сторін у судових засіданнях є правом, а не обовязком останніх. При цьому особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору, подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, копія ухвали Ізюмського міськрайоного суду Харківської області від 08 лютого 2010 року про відкриття провадження у справі за вищезазначеним позовом ПАТ «Мегабанк» з пропозицією надати можливі заперечення проти заявленого позову та відповідні докази на їх підтвердження була направлена судом першої інстанції на адресу відповідачів у строки, передбачені ст. 127 ЦПК України, й отримана відповідачами, що підтверджується їхньою власноручно підписаною заявою (а.с. 55, 56, 63).

При цьому відповідачі були заздалегідь та належним чином повідомлені про час та місце призначеного судом по справі попереднього судового засідання (а.с. 56, 57, 58).

Однак, у попереднє судове засідання суду першої інстанції відповідачі не зявилися, будь-яким чином свою позицію щодо ініційованого банківською установою цивільно-правового спору не висловили, суттю заявлених до них позовних вимог не цікавилися й своїм правом щодо надання заперечень проти позову банківської установи та відповідних доказів на їх підтвердження до суду не представили.

У подальшому активного інтересу до існуючого на розгляді в суді першої інстанції спору відповідачі також не проявляли й лише наприкінці квітня 2010 року звернулися до суду із спільною заявою, у якій не заперечуючи факту невиконання позичальником ОСОБА_2 своїх кредитних зобовязань та виниклої кредитної заборгованості, пояснювали ситуацію, що склалася, неможливістю належним чином обслуговувати отриманий кредит з огляду на фінансові труднощі та важке матеріальне становище сімї.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що хоча справа судом першої інстанції й була розглянута за відсутності відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, не повідомлених у встановленому законом порядку про час та місце її розгляду, тобто з порушенням їхніх процесуальних прав, однак ця обставина, сама по собі, в даному випадку не може слугувати підставою для скасування ухваленого міськрайонним судом по справі рішення, оскільки урівноваженням прав останніх є їх право на подання до суду апеляційної інстанції всіх доказів, які вони могли подати до суду першої інстанції, а також на нову оцінку наявних у праві доказів з урахуванням позиції усіх відповідачів (ч. 2 ст. 303 ЦПК України), однак відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і цим своїм правом не скористалися, в судове засідання суду апеляційної інстанції не зявилися й будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, до апеляційного суду не представили, як не представила таких доказів і відповідачка ОСОБА_4, що приймала безпосередню участь в апеляційному розгляді справи.

Безпідставними є й доводи апеляційної скарги, наведені в її обґрунтування, про те, що строк для повного виконання зобовязань за кредитним договором № 72-301П/2007 від 14 червня 2007 року ще не настав, а тому суд першої інстанції неправомірно задовольнив заявлені банківською установою позовні вимоги щодо стягнення існуючої кредитної заборгованості в повному обсязі, оскільки як зазначалося вище, право позикодавця вимагати дострокового повернення позичальником наданої йому позики в цілому прямо передбачене ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Теж саме стосується й вимоги апеляційної скарги про скасування ухвали Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 грудня 2010 року щодо залишення без розгляду заяви відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про перегляд ухваленого по справі заочного рішення, оскільки, як свідчать матеріали цивільної справи, таке процесуальне рішення судом першої інстанції взагалі не приймалося, а якщо апелянтами малась на увазі ухвала Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 грудня 2010 року, якою їхню заяву про перегляд ухваленого по справі заочного рішення було залишено без задоволення (а.с.131), то ця ухвала суду першої інстанції будь-якого правового значення для справи вже не має, позаяк відповідачі в установленому законом порядку реалізували своє право на апеляційне оскарження заочного рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 травня 2010 року, яке і є предметом апеляційного перегляду, а вищезазначені помилки, допущені міськрайонним судом при вирішенні цивільно-правового спору, виправлені апеляційним судом в порядку апеляційного провадження.

Що ж стосується питання про розподіл судових витрат по справі, то це питання судова колегія вирішує з урахуванням положень ст. 88 ЦПК України.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Заочне рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 травня 2010 року - змінити.

Скасувати це судове рішення в частині задоволених позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення з останніх заборгованості за кредитним договором № 72-301П/2007 від 14 червня 2007 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Мегабанк» та ОСОБА_2, відмовивши в задоволенні вказаних позовних вимог за їх безпідставністю.

У решті заочне рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 травня 2010 року, що стосується стягнення на користь Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» кредитної заборгованості за кредитним договором № 72-301П/2007 від 14 червня 2007 року з позичальника ОСОБА_2, а також щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості останнього за вказаним кредитним договором - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_4, з кожного окремо, на користь Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» по 325 (триста двадцять пять) гривень 15 коп. сплаченого ним при зверненні до суду судового збору, а також по 60 (шістдесят) гривень оплачених ним витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи .

Рішення суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: