Справа №2-30/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2011р. Вільногірський міський суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Болоніної М.Б.

при секретарі Шараповій О.О.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката ОСОБА_2

представників відповідача адвоката ОСОБА_3

третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Вільногірську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 (треті особи приватний нотаріус Верхньодніпровського районного нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5) про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

До суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до своєї онуки ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування, укладеного між ними, де зазначає наступне.

Позивачу на праві приватної власності належала трьохкімнатна квартира у АДРЕСА_1. За взаємною домовленістю з батьками відповідача позивач вирішила подарувати квартиру відповідачу за умови надання їй права довічного користування квартирою. 20.09.2004р. був укладений договір дарування квартири, інтереси відповідача, яка мешкає в Росії, при укладенні угоди представляла за довіреністю ОСОБА_5, договір посвідчив приватний нотаріус ОСОБА_4 ОСОБА_7 договору під час його підписання позивач в силу свого хворобливого стану і похилого віку не прочитала, оскільки не мала при собі окулярів, крім того, вона вважала, що усі суттєві моменти угоди, у тому числі її право довічного користування квартирою, враховані.

Однак в подальшому відповідач та її батьки почали предявляти вимоги щодо негайного звільнення позивачем квартири, маючи на меті її продаж, при цьому забезпечити позивача іншим житлом вони не бажали.

Позивач іншого житла не має, вважає, що під час укладення договору дарування не були враховані суттєві для неї умови, договір дарування не відповідає її наміру та волевиявленню, під час його укладення мала місце помилка, тому договір є недійсним з моменту його підписання та нотаріального посвідчення, сторони підлягають поверненню у первісний стан.

У своїй додатковій позовній заяві (ар.с.66) позивач зазначає, що з вини відповідача вона не може користуватись своїм житлом, оскільки без її бажання і дозволу там проводиться ремонт, постійно перебуває у стресовому стані з приводу позбавлення житла, загострилась її хвороба серця, чим їй спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює сумою 1700грн.

В подальшому позивач уточнила та доповнила свої позовні вимоги (ар.с.80-81) і зазначила, що угоду вона уклала під впливом тяжких обставин, оскільки є особою похилого віку, страждає рядом хронічних захворювань, знаходиться на диспансерному обліку у міській лікарні, потребує постійного медикаментозного лікування та профілактики, тому вона просить визнати договір дарування квартири недійсним як укладений внаслідок помилки з її боку, під впливом важких для неї обставин, а також на вкрай невигідних для неї умовах, що потягло за собою позбавлення її житла і права користуватись ним.

Також позивач своєю додатковою заявою (ар.с.198) просила поновити пропущений з поважних причин строк звернення до суду з позовом, посилаючись на похилий вік, відсутність юридичної освіти, наявність низки хронічних захворювань, а також відсутність коштів на оплату допомоги адвоката.

У судовому засіданні позивач свій позов та доповнення до нього підтримала у повному обсязі, була допитана в якості свідка, суду пояснила, що спірну квартиру отримала разом з чоловіком, приватизувала її на себе, у 2002р. на прохання своєї дочки ОСОБА_7 оформила заповіт на її імя. В подальшому між ними відбулася розмова, що син позивача може претендувати на квартиру, тому вони вирішили, що позивач переоформить квартиру на свою онуку ОСОБА_6, яка буде проживати разом з нею і допомагати їй, а позивач, в свою чергу буде доглядати малолітню дитину ОСОБА_6 ОСОБА_7 попросила позивача принести паспорт особи, якій вона довіряє, позивач взяла паспорт у ОСОБА_5, після чого дочка сама оформила усі документи у нотаріуса, залишила позивачу гроші на оплату видачі документів. Позивач прийшла до нотаріуса разом з ОСОБА_5, яка була її свідком, вони обидві розписались у документах, документи вона не читала, оскільки не мала окулярів, повністю довіряла своїй дочці, яка займалась оформленням документів, не розуміла, що підписує договір дарування. На оплату документів у позивача не вистачило грошей, тому вона ще раз сама приходила до нотаріуса, отримала документи, ОСОБА_5 їх не передавала, особисто здала їх до БТІ. У розмові з працівниками БТІ вона дізналась, що власником квартири є ОСОБА_6, інтереси якої при укладенні договору дарування квартири представляла ОСОБА_5 за довіреністю. Позивач звернулась до ОСОБА_6, але їй нічого не було відомо про дарування квартири. Дочка позивача ОСОБА_7 сказала, що вони придбають для позивача однокімнатну квартиру, але пізніше відмовилась від цього, на розірвання договору дарування не погодилась. До квартири прийшла будівельна бригада, почали переплановувати квартиру, поміняли вікна, позивач вимушена була зайняти кімнату найменшого розміру, не могла користуватись іншими приміщеннями квартири, відчувала від цього сильний дискомфорт, хворіла, переживала з приводу того, що залишилася без житла. На теперішній час позивач оплачує по можливості комунальні послуги, відповідач грошей на оплату утримання квартири їй не надає. Дарувати квартиру позивач ніколи не мала наміру, у нотаріуса мови про дарування не було, про існування довіреності на ОСОБА_5 вона не знала, вважала, що тільки «переоформлює»квартиру на ОСОБА_6, що не позбавляє її права постійно користуватися квартирою.

Відповідач ОСОБА_6, яка мешкає за межами України, була допитана Мирнинським федеральним районним судом м.Удачний Республіки Саха РФ (ар.с.33), позов не визнала, а також зазначила, що при судовому розгляді справи буде присутній її представник.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_3, який діє на підставі договору про надання правової допомоги, укладеного з представником відповідача ОСОБА_7 (ар.с.49,52,53), позовні вимоги не визнав, просив застосувати строк позовної давності, був допитаний в якості свідка, суду пояснив, що дочка позивача ОСОБА_7 попросила позивача вибрати довірену особу для укладення договору дарування квартири, та вибрала ОСОБА_5, вони обидві були у нотаріуса і свідомо підписали договір, ніякого впливу на позивача не здійснювалось. З квартири позивача ніхто не виганяє, ОСОБА_7 мала намір придбати їй однокімнатну квартиру, але запропоновані варіанти позивачу не сподобались, від пропозиції укласти договір найму спірної квартири вона відмовилась. Представник відповідача вважає, що позивач без поважних причин пропустила встановлений законодавством річний строк для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, що є підставою для відмови у позові.

Третя особа ОСОБА_4, приватний нотаріус Верхньодніпровського нотаріального округу, проти задоволення позову заперечував, був допитаний в якості свідка, суду показав, що 01.09.2004р. він посвідчив довіреність ОСОБА_8 на право ОСОБА_5 представляти її інтереси при укладенні договору дарування квартири, видача довіреності не вимагала присутності при цьому ОСОБА_5 20.09.2004р. до нього звернулись ОСОБА_1 і ОСОБА_5 як сторони за договором дарування, договір вони читали, була виконана вся процедура оформлення угоди, про довічне утримання мови не йшло.

Третя особа ОСОБА_5, яка була допитана в якості свідка, показала суду, що позивача знає, з її дочкою та онукою не знайома і ніколи не спілкувалась. ОСОБА_1 розповідала їй, що оформила на дочку заповіт на квартиру, але дочка хоче переоформити квартиру на онуку позивача ОСОБА_6, яка буде доглядати позивача. Позивач попросила у неї паспорт, щоб кудись внести її дані, паспорт перебував у позивача 5-7 днів. Разом з позивачем третя особа ходила до нотаріуса, документи підписала не читаючи, назву їх не знала, у їх зміст не вникала. Документи на квартиру їй не передавались, до БТІ вона не зверталась. Довіреність, яку видала на неї ОСОБА_6, третя особа не бачила, про її існування дізналась під час розгляду справи судом, при підписанні документів у нотаріуса вважала себе довіреною особою позивача ОСОБА_1 і не знала, що представляє інтереси ОСОБА_6

Вислухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши та оцінивши у сукупності надані по справі докази, суд доходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Згідно ст.ст.10,11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст.ст. 57-60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів тощо; належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач надала суду довідку про паспортну реєстрацію у спірній квартирі (ар.с.5), довідку про перебування на обліку в управлінні ПФУ і отримання пенсії за віком (ар.с.6), посвідчення дитини війни (ар.с.7), договір дарування квартири, укладений 20.09.2004р. між нею та ОСОБА_6, від імені якої діє ОСОБА_5 на підставі довіреності від 01.09.2004р. (ар.с.9), довідку Вільногірської центральної міської лікарні про перебування на диспансерному обліку з приводу ішемічної хвороби серця, атеросклеротичного кардіосклерозу, пароксизмальної форми мерехтливої аритмії, гіпертонічної хвороби ІІст., важкої артеріальної гіпертензії (ар.с.82).

Під час розгляду справи за клопотанням представника позивача були витребувані технічний паспорт на квартиру, що знаходиться у власності ОСОБА_1 (ар.с.130-131), заява ОСОБА_1 від 12.08.1998р. про передачу їй у приватну власність квартири (ар.с.132), свідоцтво про право власності на житло від 07.09.1998р. (ар.с.133), замовлення позивача від 21.08.2004р. про видачу виписки з реєстру прав власності на квартиру для оформлення дарування (ар.с.134), витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно відносно квартири (ар.с.135), замовлення ОСОБА_1 від 13.10.2004р. про реєстрацію права власності на квартиру згідно договору дарування (ар.с.136), довіреність ОСОБА_6 від 01.09.2004р. якою вона уповноважує ОСОБА_5 бути її представником з питань прийняття у дар спірної квартири (ар.с.137), витяг про реєстрацію прав власності ОСОБА_6 на спірну квартиру на підставі договору дарування від 20.09.2004р. (ар.с.139).

У своїх запереченнях проти позову (ар.с.38-41) відповідач зазначає, що при укладенні договору дарування між нею та позивачем не було домовленості щодо надання дарувальнику права довічного користування квартирою, наміру продавати квартиру ані вона, ані її батьки ніколи не мали, вимог до позивача про негайне звільнення квартири, тобто виселення, не предявляли. При посвідченні договору дарування нотаріусом позивач умов про надання їй права користування квартирою не висувала. Відповідач вважає, що ОСОБА_1 усвідомлювала укладення саме договору дарування, її помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення і не може служити підставою для визнання правочину недійсним. Також, на думку відповідача, позивач у позові фактично ставить питання щодо розірвання договору дарування, тому необхідно застосувати річний строк позовної давності, вважати його пропущеним і з цих підстав відмовити у позові. У теперішній час позивач мешкає у квартирі, що була подарована відповідачу, на підставі договору найму, строк дії якого не встановлений, тому її хвилювання з приводу вірогідного виселення з квартири є надуманими, дійсними мотивами предявлення позову є бажання повернути у власність квартиру, вартість якої значно збільшилась внаслідок проведеного ремонту.

За клопотанням представника відповідача від головного лікаря Вільногірської ЦМЛ отримано відповідь, що ОСОБА_1 на обліку у лікаря-психіатра не знаходиться (ар.с.174).

Свідок ОСОБА_9, працівник КП «БТІ м.Вільногірська», яка була допитана судом за клопотанням представника відповідача, суду показала, що у 2004р. ОСОБА_1 зверталась до БТІ для отримання витягу з реєстру прав власності для відчуження квартири, хто приходив реєструвати договір дарування свідок не памятає. В подальшому ОСОБА_1 звернулась до БТІ з питанням про можливість розірвання договору дарування, плакала, пояснювала, що вона залишилась без житла. На замовленні від 13.10.2004р. про реєстрацію права власності на квартиру згідно договору дарування прізвище заявника ОСОБА_1 було виправлено на ОСОБА_5, оскільки згідно довіреності інтереси обдарованого представляла ОСОБА_5, на її імя були виписані квитанції на оплату послуг БТІ.

З огляду на вищевикладене суд знаходить позовні вимоги позивача щодо визнання недійсним спірного договору дарування квартири доведеними, а заперечення відповідача необґрунтованими та такими, що суперечать зібраним по справі доказам.

Підстав для застосовування до вимог позивача строку позовної давності, про що наполягали відповідач у своїх письмових запереченнях та її представник під час розгляду справи, суд не знаходить.

У відповідності до ст.ст.257,258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, позовна давність в один рік застосовується, крім іншого, до вимог про розірвання договору дарування. Ототожнювати позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири з питанням щодо розірвання договору дарування, немає правових підстав, вимоги щодо розірвання договору дарування позивачем протягом попереднього та судового розгляду справи не ставились і на обговорення учасників процесу не виносились.

Надаючи юридичну оцінку обставинам справи суд враховує наступне.

У відповідності до ст.ст.717,722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність; договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування; право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття; прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям подарунка.

Ст.203 ЦК України регламентує загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, і визначає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст.215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 цього ж кодексу.

Згідно ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін.

У ст.216 ЦК України, яка встановлює правові наслідки недійсності правочину, зазначається, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Під час розгляду справи з письмових матеріалів, наданих сторонами, та пояснень учасників процесу встановлено наступне.

Згідно умов договору дарування квартири, що був укладений між сторонами (ар.с.9), дарувальник передає квартиру у власність обдарованої безоплатно; сторони домовились, що під передачею квартири слід вважати символічну передачу речі, прийняття обдарованою від дарувальника документів на квартиру свідчить про те, що передача майна відбулась; в присутності нотаріуса дарувальник передав обдарованій документи на квартиру. Однак, з пояснень позивача і третьої особи ОСОБА_5, які були допитані в якості свідків, встановлено, що ОСОБА_5 при укладенні угоди вважала себе представником позивача, про видачу на її імя довіреності від ОСОБА_6 їй відомо не було, документи або ключі від квартири вона від позивача не отримувала, тобто фактично передача подарунку (квартири) від дарувальника обдаровуваному не відбулась. Після укладення договору дарування до теперішнього часу позивач продовжує користуватися квартирою, частково оплачує житлово-комунальні послуги, у той час як відповідач там не проживає, витрат на утримання та обслуговування житла не несе.

Також суд переконався у тому, що позивач ОСОБА_1 відчужувати свою квартиру наміру не мала, здійснила «переоформлення»квартири на онуку, не сповна розуміючи природу цієї дії, при цьому вважала, що наділяючи онуку правом проживання у квартирі, вона не позбавляє себе права власності або користування житлом. Ці факти свідчать про те, що при укладенні договору дарування позивач внаслідок похилого віку, юридичної необізнаності та відсутності належної обачності помилялась щодо предмету і характеру угоди, за обставинами справи можна вважати, що за відсутності цієї помилки договір дарування позивачем укладений би не був. З урахуванням того, що ОСОБА_1 є людиною похилого віку, страждає на ряд захворювань, іншого житла, крім спірної квартири, не має, суд вважає її помилку при укладенні договору дарування квартири істотною.

Таким чином, суд знаходить законними і обґрунтованими вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири, який було вчинено нею під впливом помилки, оскільки вони ґрунтуються на діючому цивільному законодавстві і відповідають іншим зібраним по справі доказам, в іншій частині позовних вимог позов задоволенню не підграє з наступних підстав.

Доказів того, що договір дарування квартири укладався позивачем під впливом тяжких обставин, суду не надано. Позивач під час судового розгляду справи неодноразово стверджувала, що мала намір переоформити квартиру на онуку лише для того, щоб онука, яка розірвала шлюб з чоловіком, проживала разом з нею, допомагала їй і позивач мала можливість турбуватися про правнука, посилань на важке матеріальне становище, яке виражається у відсутності засобів, необхідних для нормального існування людини, а саме для придбання продуктів харчування, ліків, необхідності проведення термінової операції, позивач не наводила і не обґрунтовувала.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди суд також не вважає доведеними.

У відповідності до вимог ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права; моральна шкода полягає, у тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна. Також згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(із змінами, внесеними згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 р. №5), при вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди суд повинен враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо). Доказів того, що погіршення стану здоровя позивача відбулось після укладення договору дарування, суду не надано, також жодним документом не підтверджена вимушеність позивача змінити уклад свого життя внаслідок проведення ремонтних робіт та переобладнань у квартирі, де вона мешкає.

При вирішенні питання про відшкодування судових витрат суд враховує наступне.

Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, до судових витрат ст.79 ЦПК України відносить судовий збір, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та правову допомогу.

Квитанціями (ар.с.2,18,67) підтверджується оплата позивачем судового збору у сумі 8грн.50коп., витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 7грн.50коп., юридичної допомоги адвоката у сумі 525грн., ці судові витрати у загальній сумі 541грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Сума судового збору, сплачена за позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають, оскільки у цій частині вимог позивачу відмовлено.

Керуючись ст.ст.10,11,57-60,88,209,212,213,215,218 ЦПК України, ст.ст.203,215 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування квартири, яка розташована у АДРЕСА_1, укладений 20.09.2004р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, від імені якої за довіреністю діяла ОСОБА_5, як вчинений під впливом помилки.

Квартиру, яка розташована у АДРЕСА_1, повернути у власність ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_10, 25.10.1979р.н., уродженки ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає у Республіці Саха Російської Федерації, Мирнинський р-н, м.Удачний, Нове місто, 2, кв.22, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, 28.07.1932р.н., яка мешкає у АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, у відшкодування судових витрат 541грн.

У решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Вільногірський міський суд протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Копію повного рішення направити особам, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні, в порядку ст.222 ЦПК України.

СУДДЯ М.Б.БОЛОНІНА