Справа № 22Ц-2047/11Головуючий в суді першої інстанції:ОСОБА_1
Категорія: 5 Доповідач: Матківська М. В.

У Х В А Л А
Апеляційного суду Вінницької області
від 06 липня 2011 року
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі :
Головуючого: Матківської М.В.
Суддів : Медяного В.М., Чорного В.І.
При секретарі : Сніжко О.А.
За участю : відповідача ОСОБА_2 і представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4
розглянувши у відкритому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 10 травня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_3, виконавчого комітету ОСОБА_7 міської ради Вінницької області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Тульчинського міського бюро технічної інвентаризації і приватного нотаріуса Тростянецького районного нотаріального округу, про визнання недійсним акта про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння; визнання незаконим рішення виконавчого комітету ОСОБА_7 міської ради народних депутатів № 32 від 22 лютого 1995 року в частині затвердження акту про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння на ім'я ОСОБА_2; визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок № 1974 від 22 березня 1995 року; визнання недійсним договору дарування від 21.11.2003 року, укладеного між ОСОБА_6 і ОСОБА_8; визнання недійсним договору довічного утримання від 29 грудня 2003 року, укладеного між ОСОБА_8 і ОСОБА_6; визнання недійсним договору дарування від 11.08.2004 року, укладеного між ОСОБА_6 і ОСОБА_3; про розподіл спільного подружнього майна, стягнення моральної шкоди і витрат за надання юридичної допомоги та судових витрат, -
В с т а н о в и л а :
У вересні 2009 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_9 про виселення і стягнення моральної шкоди.
У жовтні 2009 року ОСОБА_9 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_6, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Тростянецького районного нотаріального округу ОСОБА_10, про визнання договорів дарування недійсними, визнання будинку майном подружжя та розподіл його в натурі.
Відповідно до свідоцтва про зміну імені, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_7 міського управління юстиції Вінницької області від 9 листопада 2009 року ОСОБА_9 змінила ім'я на ОСОБА_5.
Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 21 вересня 2010 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про виселення і стягнення моральної шкоди задоволено частково. Виселено ОСОБА_5 із житлового будинку по вул. Тихій, 7/1 в м. Ладижині Вінницької області без надання іншого житлового приміщення. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 12 січня 2011 року рішення суду від 21 вересня 2010 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про виселення і стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 21 вересня 2010 року позовну заяву ОСОБА_5 залишено без розгляду.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 12 січня 2011 року скасовано ухвалу Ладижинського міського суду від 21 вересня 2010 року про залишення без розгляду заяви ОСОБА_5 і справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляду справи позивачем ОСОБА_5 у квітні 2011 року подано заяву про уточнення позовних вимог, які вона заявила до ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3 і виконавчого комітету ОСОБА_7 міської ради про визнання недійсним акта про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння, визнання незаконним рішення виконавчого комітету ОСОБА_7 міської ради № 32 від 22 лютого 1995 року в частині затвердження акту про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння ОСОБА_2; визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок № 1974 від 22 березня 1995 року; визнання недійсним договору дарування від 21.11.2003 року, укладеного між ОСОБА_6 і ОСОБА_8; визнання недійсним договору довічного утримання від 29.12.2003 року, укладеного між ОСОБА_8 і ОСОБА_6; визнання недійсним договору дарування від 11.08.2004 року, укладеного між ОСОБА_6 і ОСОБА_3; визнання за ОСОБА_5 права власності на Ѕ частину житлового будинку по вул. Тихій, № 7/1 у м. Ладижині; стягнення витрат на правову допомогу в сумі 25000 гр., моральної шкоди в сумі 30 000 гр., витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи і витрат по сплаті судового збору.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 10 травня 2011 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Поділено між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 їх спільне сумісне майно подружжя.

Виділено ОСОБА_6 і визнано за ним право власності на автомобіль ВАЗ-21015, державний номер НОМЕР_1, вартістю 36 000 гр.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію в розмірі 18 000 гр. за належну їй Ѕ частку в спільному майні подружжя в автомобілі ВАЗ-21015.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 384 гр. за надання їй юридичної допомоги та 12 гр. витрат за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В решті позову у задоволенні відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким позовні вимоги її задовольнити в повному обсязі.

Зазначила, що рішення суду вважає незаконним через допущене судом порушення норм матеріального і процесуального права; через неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Позивач ОСОБА_5 і її представник ОСОБА_11, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання судову повістку отримали 22.06.2011 року, у судове засідання не з'явилися, надали заяви про відкладення розгляду справи у зв'язку із відрядженням їх адвоката ОСОБА_12

Представник позивача ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_12 (діючий на підставі угоди про надання правової допомоги /договору/ № 138-К від 28.02.2010 року а. с. 26 т. 2) у судове засідання не з'явився; 30.06.2011 року надіслав до суду телеграму, якою просив відкласти розгляд справи у зв'язку з тим, що він не може бути присутнім у судовому засідання і буде перебувати у службовому відрядженні. При цьому він не надав підтверджуючих документів свого службового відрядження.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Позивач і її представник отримали судові повістки 22.06.2011 року. Повідомлені ними причини неявки колегією суддів визнано не поважними, оскільки неявка адвоката не перешкоджає стороні з'явитися у судове засідання; зазначена адвокатом причина неявки не визнається поважною, при тому, що ним не надано підтверджуючих даних про відрядження, не вказано початок і закінчення відрядження, із чого та в сукупності із матеріалами цивільної справи можна зробити висновок про намір затягнути розгляд справи, яка знаходиться у провадженні суду з вересня 2009 року.

Відповідач ОСОБА_2, який діє у своїх інтересах та в інтересах відповідача ОСОБА_6 і представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4, заперечили апеляційну скаргу, просять її відхилити і залишити без змін рішення суду, оскільки воно є законним і обґрунтованим та ухваленим у відповідності до норм матеріального і процесуального права.

Представник відповідача ОСОБА_7 міської ради у судове засідання не з'явився, надав письмові заперечення на апеляційну скаргу; просив розглянути справу у його відсутності та відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін.

Треті особи: представник КП "Тульчинське МБТІ" і приватний нотаріус Тростянецького районного нотаріального кругу у судове засідання не з'явилися, не надали письмових заперечень по суті апеляційної скарги, надіславши заяви про розгляд справи у їх відсутності.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 і ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 лютого 1995 року (а. с. 34 т. 1), від якого вони мають сина ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 37 т. 1). Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 24 травня 2006 року шлюб між сторонами розірвано (а. с. 36 т. 1).

27 березня 2007 року ОСОБА_6 отримав свідоцтво про розірвання шлюбу (а. с. 228 т. 1)

Під час шлюбу подружжям придбано автомобіль ВАЗ 21015, держаний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 36 000 гр., який являється спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням виконавчого комітету ОСОБА_7 міської ради № 266 від 20 жовтня 1993 року дозволено ОСОБА_2 купити недобудований будинок по вул. Тихій-7 будинок № 1 у ОСОБА_14 (а. с. 80 т. 1).

У грудні 1993 року на ім'я ОСОБА_2 виготовлено проект забудови земельної ділянки по вул. Тихій-7, № 1 у м. Ладижині (а. с. 79-82 т. 1) та видано будівельний паспорт на його ім'я (а. с. 78 т. 1).

Рішенням виконавчого комітету ОСОБА_7 міської ради № 265 від 20.10.1993 року вилучено в зв'язку із купівлею-продажем з користування ОСОБА_14 земельну ділянку площею 0,10 га, яка рахувалася за ним по вул. Тихій, провул. 7 АДРЕСА_1 і надано цю ділянку ОСОБА_2 в постійне користування під забудову житлового будинку. Рішенням виконавчого комітету ОСОБА_7 міської ради № 30 від 22.02.1995 року вилучено з користування ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,10 га, яка рахувалася за ним по вул. Тихій, 7/1 у м. Ладижині і надано її ОСОБА_6 в постійне користування для обслуговування цього будинку (а. с. 66 т. 2).

26 лютого 1994 року відповідач ОСОБА_2 згідно із договором купівлі-продажу купив житловий будинок, не закінчений будівництвом, готовністю 8 % у м. Ладижині по вул. Тихій, 7/1 Тростянецького району Вінницької області із підвалом готовністю 67 % (а. с. 87-88 т. 1).

Рішенням виконавчого комітету Ладижинсьекої міської ради № 32 від 22 лютого 1995 року затверджено ряд актів про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуальних будинків громадянам, у тому числі ОСОБА_2 (а. с. 84, 85 т. 1; а. с. 188-196 т. 2). Таке рішення було прийнято на засіданні виконавчого комітету 22 лютого 1995 року, про що свідчить протокол засідання № 2, пункт 5 порядку денного (а. с. 184-186 т. 2).

На підставі цього рішення 22 березня 1995 року на ім'я ОСОБА_2 видано свідоцтво № 1974 про право особистої власності на жилий будинок у м. Ладижині по вул. Тихій, 7 № 1 (а. с. 151 т. 2).

5 серпня 1995 року ОСОБА_2 подарував жилий будинок по вул. Тихій, 7 № 1 своєму сину відповідачу по справі ОСОБА_6, оформивши договір дарування, який посвідчений державним нотаріусом Тростянецької районної державної нотаріальної контори і зареєстрований у Тульчинському МБТІ 23 липня 1996 року (а. с. 133-135 т. 2).

12.11.1996 року у даному будинку прописався ОСОБА_6 і його син ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2, а 26.09.1997 року прописалася позивач ОСОБА_5 ( а. с. 54-58 т. 1).

12.11.2003 року ОСОБА_6 згідно договору дарування, посвідченого нотаріально і зареєстрованого в реєстрі за № 2476 подарував будинок ОСОБА_8 (а. с. 128-132 т. 2).

29.12.2003 року ОСОБА_8 уклала із ОСОБА_6 нотаріально посвідчений і зареєстрований у реєстрі за № 2855 договір довічного утримання, за умовами якого передала ОСОБА_6 належний їй на праві приватної власності будинок у м.Ладижині по вул. Тихій,7/1, взамін того, що останній зобов'язався надавати власнику будинку довічне матеріальне забезпечення (а. с. 123-127 т. 2).

ОСОБА_8 померла 15.04.2004 року (т. 1 а. с.142).

11 серпня 2004 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_3 даний жилий будинок, про що оформлено договір дарування жилого будинку, який посвідчено в нотаріальній конторі і зареєстровано в реєстрі за № 2066 (а. с. 122 т. 2).

Наведені факти свідчать про те, що станом на 1995 рік (на момент затвердження акта про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію будинку, прийняття рішення виконавчим комітетом та видачі у березні свідоцтва про право власності на будинок) єдиним власником житлового будинку по вул. Тихій, 7/1 в м. Ладижині являвся ОСОБА_2 із яким позивач ОСОБА_5 не перебувала у шлюбі та не мала ніяких договірних відносин щодо будівництва даного жилого будинку, а отже її вимоги про визнання за нею права власності на Ѕ частину цього будинку не можуть грунтуватися на нормах Сімейного Кодексу України, про що позивач зазначала у своїй заяві і чим вона обґрунтовувала свої вимоги.

Відповідно до п. 1 розділу УІІ СК України "Прикінцеві положення" цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним Кодексом України з 1 січня 2004 року.

Згідно пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а щодо цивільних відносин, які виниклим до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Між сторонами цивільні відносини виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України, в редакції 2004 року, отже до них застосовуються положення КпШС України і ЦК України, 1963 року.

З 15 квітня 1991 року діє Закон України "Про власність" і він був чинним на момент існування цивільних відносин.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про власність" громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Стаття 13 цього Закону визначає, що об'єктами права приватної власності, зокрема, являються жилі будинки.

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про власність" майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Згідно зі ст. 22 КпШС України (діючого на час існування правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння користування і розпорядження цим майном.

Стаття 24 КпШС України визначає, що майно, яке належало кожному із подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

По справі встановлено, що один із подружжя відповідач по справі ОСОБА_6, під час перебування із позивачем ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, отримав в дар 5 серпня 1995 року жилий будинок по вул. Тихій, 7/1 в м. Ладижині.

Отже, даний будинок не являється спільним сумісним майном подружжя, а являється роздільним майном одного із подружжя відповідача по справі ОСОБА_6.

Позивач ОСОБА_5 обґрунтовуючи свої позовні вимоги, зазначала, що відповідач ОСОБА_2 придбав жилий будинок незакінчений будівництвом готовністю 8 %, що відповідає дійсності, тобто, не був придатним для житла, і за спільні кошти, подаровані їм на весілля і за допомогою її батьків і батьків чоловіка ОСОБА_6та їх заробітної плати вони закінчили будівництво спірного будинку.

Відповідно до чинної на той час ст. 17 Закону України "Про власність", майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено, письмовою угодою між ними.

Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" № 7 від 4 жовтня 1991 року із наступними змінами, роз'яснив, що оскільки згідно зі ст. 17 ЗК України і ст. 14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину в приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України "Про власність" таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям у період шлюбу жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, що брали участь у будівництві жилого будинку не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно.

Отже, доводи позивача ОСОБА_5 щодо будівництва спірного будинку, що на праві власності належав відповідачу ОСОБА_2, із яким позивач не перебувала у шлюбі, за спільні із ОСОБА_6 кошти, що були подаровані їм на весілля і за допомогою її батьків та їх заробітної плати, чим позивач обґрунтовує свої вимоги про визнання будинку спільною сумісною власністю, не ґрунтуються на законі, із чого слідує, що у неї відсутнє право вимагати визнання за нею права власності у спірному будинку.

За таких обставин ухвалене судом першої інстанції рішення в частині відмови у задоволені позовних вимог про визнання будинку спільним сумісним майном подружжя, про визнання за позивачем права власності на Ѕ частину будинку та його поділ в натурі, являється законним і, відповідно, не підлягає до скасування.

За правилами ст. 1 ЦПК України цивільне судочинство діє з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Стаття 15 ЦК України і статті 3, 4 ЦПК України надають кожній особі встановлене цим Кодексом право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Право кожній особі на звернення до суду за захистом цивільних прав та інтересів судом надається статтею 16 ЦК України, яка визначає способи такого захисту.

Виходячи із встановлених по справі обставин, колегія суддів вважає, що право власності позивача ОСОБА_5 на спірне майно шляхом оформлення акту про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію будинку, прийняттям рішення виконавчим комітетом про затвердження цього акту, видачею свідоцтва про право власності на жилий будинок на ім'я ОСОБА_2, не порушене, а отже, воно не підлягає судовому захисту.

За таких обставин заявлені ОСОБА_5 ці позовні вимоги, не ґрунтуються на вимогах Закону, тому не підлягають до задоволення.

За цих же підстав не грунтуються на законі вимоги позивача про визнання недійсними договорів дарування і довічного утримання, оскільки позивач не довела, що вони укладені з порушенням її права власності на будинок і при тому, вона не являється стороною даних договорів.

Позовні вимоги ОСОБА_5 про поділ в натурі майна подружжя, яким являється автомобіль НОМЕР_2, вартістю 36 000 гр. і про визнання за ОСОБА_6 права власності на цей автомобіль із стягненням з нього на її користь грошової компенсації в розмірі 1/2 вартості автомобіля в сумі 18 000 гр. задоволені судом правильно, із обґрунтуванням цього в межах закону.

Відповідно до облікових даних Гайсинського ВРЕР за ОСОБА_6 зареєстрований автомобіль НОМЕР_3 (а. с. 149 т. 1).

Відповідач визнав, що даний автомобіль придбаний ним у шлюбі із позивачем ОСОБА_5

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням суду від 24.05.2006 року.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

За правилами ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

По справі встановлено, що домовленості між бувшим подружжям не існувало і шлюбний договір між ними не укладався.

Отже, суд першої інстанції при вирішенні такої вимоги прийняв законне рішення про задоволення в цій частині позову.

І відповідно до задоволеної частини позову на підставі вимог статті 88 ЦПК України, судом першої інстанції вірно вирішено питання про стягнення на користь позивача судових витрат, понесених нею.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення позовних вимог, відповідає нормам матеріального і процесуального права, а отже є законним і обгрунтованим, у зв'язку із чим підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги являються безпідставними, не ґрунтуються на законодавстві та спростовуються вищенаведеним, а тому не можуть впливати на висновки суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 10 травня 2011 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :