АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Категорія: трудові Доповідач - Коваленко І.П.
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Коваленко І.П.

суддів - Сащенко І.С., Довгаль А.П.

при секретарі - Щегельському Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення ІІозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 квітня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_3» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, зобов'язання здійснити нарахування та виплату вихідної допомоги, відшкодування за затримку їх виплати, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_3» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, зобов'язання здійснити нарахування та виплату вихідної допомоги, відшкодування за затримку їх виплати.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що працював у відповідача з

25.08.2009 року на підставі строкового трудового договору на один рік.

У відповідності до ч. І ст. 39-1 КЗпП України укладений з ним трудовий договір було подовжено на невизначений строк.

15.10.2010 року подав заяву про звільнення з 30.10.2010 року за власним бажанням. Причиною звільнення позивача являлося невиконання відповідачем законодавства про працю, оскільки зобов'язання по виплаті заробітної плати відповідачем не виконувалося з дня першої виплати.

29.10.2010 року його було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

В день звільнення виплата всіх належних йому сум не була проведена, заборгованість по заробітній платі складає 3205, 15 грн. При цьому відповідачем при звільненні не була нарахована вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

У зв'язку з відсутністю юридичної освіти був змушений звернутися за правовою допомогою до фахівців у галузі права для складання позовної заяви, за яку поніс витрати у розмірі 370 грн.

Посилаючись на ці обставини, просив стягнути з відповідача заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі 3205,15 грн.(в подальшому позивач вказав на допущення ним описки в зазначенні суми заробітної плати, просив стягнути - 3204, 15 грн.); зобов'язати відповідача здійснити нарахування та виплату вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку4 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку 4 стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 370 грн.

В ході розгляду справи позивач змінював розмір вимог в частині визначення сум вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, остаточно просив стягнути з відповідача вихідну допомогу в сумі тримісячного середнього заробі тку - 4865, 94 грн.. середній заробіток за весь час затримки виплат з розрахунку 51, 94 грн. за 1 календарний день, починаючи з 30.10.2010 року і по день фактичного розрахунку.

Представник відповідач в судове засідання ке з'явився, про місце, день, час розгляду справи повідомлявся належним чином. Подав заперечення на позов, в яких вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення заборгованості з заробітної плати в розмірі 3204, 15 грн. визнав, в іншій частині заперечував, посилаючись на те, тцо ОСОБА_2' П.Ю. був звільнений за власним бажанням на підставі ст.. 38 КЗпІ [ України, а не внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю, колективного договору чи трудового і договору. У зв'язку з чим вважав, що до виниклих правовідносин не може застосовуватися 1 ст. 44 КЗпП України, яка передбачає виплату вихідної допомоги. Щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплат зазначав, що у відношенні ДГІ «Завод ім. В.О. Малишева» порушено провадження у справі про визнання його банкрутом та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, а тому, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за ч. 1 ст. 117 КЗпП України, яке є санкцією за невиконання власником або уповноваженим ним органом вимог КЗпП України, не можуть бути задоволенні. Також заперечував і вимога позивача про стягнення витрат на правову допомогу, виходячи з того, що позивачу надавалися юридичні послуги, а не правова допомога.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 квітня 2011 року позов ОСОБА_2 задоволений частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_3» на користь ОСОБА_2 нараховану, але не виплачену суму заробітної плати в розмірі 3204 (три тисячі двісті чотири ) гри. 15 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

В частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць рішення допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_3»-на користь держави судовий збір у розмірі 51 грн.00 коп. та витрати па інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 (сто двадцять) гривень 00 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, вислухавши суддю-донові дача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 частково, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що з ДП «Завод ім. Малишева» на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата в розмірі 3204 грн. 15 коп.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними і зробленими у відповідності із зібраними по справі доказами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно вимог ст.. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.,116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку'.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач з 25.08.2009 року був прийнятий на роботу в ДП «Завод ім. В.О. Малишева.» на посаду токаря, (а.с.50).

12.10.2010 року ОСОБА_4Ю. звернувся із заявою до генерального директора ДП «Завод ім. В.О. Малишева» про звільнення його з роботи з 30.10.2010 року за власним бажанням у зв'язку з виїздом з м. Харкова (а.с. 109).

29.10.2010 року ОСОБА_2 було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, наказ(розпорядження) № 207 від

29.10.2010 року(а.с.51).

Згідно довідки № 1556/25 від 15.12.2010 року, в день звільнення з позивачем

не було проведено остаточний розрахунок. Розмір належної позивачу суми заробітної плати при звільненні складав 3204, 15 гри. (а.с.38).

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з ДП «Завод ім. Малишева» на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата в розмірі 3204 грн. 15 когх.

Обґрунтовано суд першої інстанції дійшов і висновку стосовно відмови в позові в частині стягнення з заводу на користь позивача середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, оскільки остаточний розрахунок проведений з позивачем не був не з вини підприємства.

Так, згідно ухвали господарського суду Харківської області від 29.09.2009 року було порушено провадження про визнання ДІЇ «Завод ім. З.О. Малишева» банкрутом та з того ж дня заборонено нарахування фінансових(економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань(а.с. 41).

19 01.2011 року мораторій, введений ухвалою суду від 29.09.2009 року, скасовано.

02.02.2011 року господарським судом Харківської області порушено провадження у справі про визнання ДП «Завод ім. В.О. Малишева» банкрутом, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинено виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів( обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, припинено заходи, спрямовані на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів(обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію(а.с. 108).

Дія мораторію відповідно до п.6 ст.12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоровю та життю громадян, авторської винагороди, а також на вимоги кредиторів, які виникли після порушення провадження у справі.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, яка передбачена ст.. 117 КЗпП України, є санкцією за невиконання з вини власника або уповноваженого ним органу обовязку щодо виплати усіх належних звільненому працівникові сум.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ДП «Завод ім. Малишева» пояснив, що ухвалою господарського суду Харківської області від 04 травня 2011 року також було порушено провадження про визнання ДІЇ «Завод ім. З.О. Малишева» банкрутом.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку немає.

Обґрунтовано суд першої інстанції дійшов і висновку стосовно того, що відсутні підстави для стягнення вихідної допомоги.

Відповідно до вимог ст..44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 був звільнений 29.10.2010 року з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, наказ(розпорядження) № 207 від 29.10.2010 року(а.с.51).

Отже, підстав для стягнення вихідної допомоги, передбаченої ст..44 КЗпП України, немає.

Що стосується рішення суду про відмову в стягненні 370 грн. за надання правової допомоги, то колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення.

Відповідно до вимог ч.І ст.84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомога.

Згідно ч.І ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Із матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_2 та приватною фірмою „Твій захист 21.11.2010 р. був укладений договір про надання юридичних послуг, а саме щодо складання позову з трудового спору про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, зобов'язання здійснити нарахування та виплату вихідної допомоги, відшкодування за затримку їх виплати, (а.с.18).

За надання цієї послуги ОСОБА_2 сплатив 370 грн. (а.с.20).

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 квітня 2011 року позов ОСОБА_2 задоволений частково і на його користь стягнута заробітна плата в розмірі 3204 (три тисячі двісті чотири ) гри 15 кой.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що. відповідно до вимог ст..88 ЦПК України, з відповідача на позивача підлягає стягненню ця сума.

На підставі наведеного та керуючись п.З ч.1 ст.307, 313, ч.2 ст.314, 316, 317. 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 квітня 2011

року змінити.

Стягнути з Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_3» на користь

ОСОБА_2 370 грн. за надання юридичної допомоги.

В іншій частині рішеній суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути

оскаржено до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

судді