АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/1658/11 Справа № 22ц-9539/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Котушенко С.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2011 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого Котушенко С.П.

суддів Петренко І.О., Болтунової Л.М.

при секретарі Шило С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2011 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу, мотивуючи вимоги тим, що 31 січня 2009 року відповідач позичив у нього 17 000 доларів США, що становить за курсом НБУ на 01 листопада 2010 року 134 300 грн., про що видав розписку, в якій зобовязався повернути борг до 01 червня 2009 року зі сплатою щомісяця 8% за користування грошима.

Посилаючись на те, що відповідач взятих на себе обовязків не виконав, позивач просив стягнути з нього суму боргу 134 300 грн. та 225 624 грн. - відсотки за користування позиченими грошима.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2011 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення як незаконного та про ухвалення нового рішення.

Вивчивши доводи скарги, перевіривши їх матеріалами справи, колегія суддів вважає апеляційну скаргу підлягаючою частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач не надав ніяких доказів на підтвердження укладення договору позики, а саме оригіналу розписки.

З таким висновком суду погодитись не можна з огляду на таке.

В п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 56 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» розяснено, що готуючи справу до розгляду, суд повинен визначити: обставини, які мають значення для справи, та факти, що підлягають встановленню і покладені в основу вимог і заперечень; характер спірних правовідносин і зміст правової вимоги; матеріальний закон, який регулює спірні правовідносини; вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі; зясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів; визначити коло доказів відповідно до характеру спірних правовідносин і розяснити, якій із сторін слід довести певні обставини; вжити заходів для забезпечення явки в судове засідання, а також сприяти врегулюванню спору до судового розгляду.

Вказане розяснення суд до уваги не прийняв і не забезпечив належний розгляд справи.

З матеріалів справи вбачається, що відкривши 8 грудня 2010 року провадження у справі, суд призначив попереднє судове засідання, яке тричі відкладалося, а на четвертий раз у попередньому судовому засіданні суд ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову, залишивши поза увагою вимоги ч.4 ст.130 ЦПК України про те, що ухвалення у попередньому судовому засіданні судового рішення можливе у разі відмови від позову, визнання позову та укладення мирової угоди.

Незважаючи на те, що представник позивача зявлявся в судові засідання 11 січня та 28 лютого 2011 року, суд не розяснив йому положення ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України про обовязок сторін довести обставини на які вони посилаються та наслідки невиконання цього і наслідки неподання доказів у встановлений судом строк; не встановив строк на подання суду доказів.

З урахуванням викладеного оскаржене рішення не може залишатися в силі і підлягає скасуванню.

Згідно з ч.2 ст.303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 31 січня 2009 року між сторонами був укладений договір позики, згідно з яким відповідач отримав від позивача 17 000 доларів США і зобовязався повернути їх до 1 червня 2009 року зі щомісячною сплатою 8% від суми, що підтверджується його розпискою (а.с.56).

Оскільки взяте на себе зобовязання відповідач не виконав, з нього підлягає стягненню на користь позивача отримана за договором позики сума, що еквівалентна 134 300 грн. (7,9 грн. х 17 000).

За правилами ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує пятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не повязаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Пунктом 5 розділу VIII «Прикінцевих положень» Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що до приведення законодавства у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому закону, якщо інше не передбачено цим Законом.

Відповідно до п.6 ст.4 цього Закону надання коштів (грошових) у позику є фінансовою послугою, яка надається з метою отримання прибутку, різновидом якого є проценти (п.5 ч.1 ст.1 Закону). Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також фізичними особами субєктами підприємницької діяльності, якщо це прямо передбачено законом. В інших випадках надання грошових коштів на умовах позики зі сплатою процентів не допускається.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача відсотків за користування позиченими грошима не підлягаючими задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.88 ЦПК України, та приймаючи до уваги результат вирішення справи, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати, що складаються з витрат по сплаті судового збору у розмірі 52 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн., а також на користь держави судовий збір у розмірі 1291 грн.

Враховуючи те, що при зверненні до суду з даною позовною заявою ОСОБА_2 було сплачено судовий збір у розмірі меншім ніж передбачено законом, недоплачена його частина у розмірі 357 грн. підлягає стягненню з позивача на користь держави.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2011 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 134 300 грн. та судові витрати у розмірі 172 грн., а всього 134 472 (сто тридцять чотири тис. чотириста сімдесят дві) грн. В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути на користь держави судовий збір з ОСОБА_3 у розмірі 1291 (одна тис. двісті девяносто одна) грн. та з ОСОБА_2 у розмірі 357 (триста пятдесят сім) грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: