Справа № 22Ц-1857/11Головуючий в суді першої інстанції:ОСОБА_1
Категорія: 37 Доповідач: Матківська М. В.

У Х В А Л А
Апеляційного суду Вінницької області
від 15 червня 2011 року
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі :
Головуючого: Матківської М.В.
Суддів : Медяного В.М., Чорного В.І.
При секретарі : Сніжко О.А.
За участю : представника позивача адвоката ОСОБА_2
і представника відповідача ОСОБА_3
розглянувши у відкритому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 21 березня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_5 і ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення боргів за договорами позики, -
В с т а н о в и л а :
У серпні 2009 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики від 15 лютого 2008 року в сумі 800 000 гр., суму 52 000 гр. з урахуванням індексу інфляції за час прострочення платежу і три проценти річних від простроченої суми у розмірі 144 000 гр., а також судові витрати: 9960 гр. у повернення судового збору, 30 гр. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи і оплату юридичних послуг 25 000 гр.
У вересні 2009 року ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики від 11.06.2008 року, 07.07.2008 року, 14.08.2008 року в загальній сумі 101 637,50 гр., а також понесені судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1164 гр. і 120 гр. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_5 зменшив свої позовні вимоги у зв'язку із тим, що відповідач уже повернув йому 13 000 гр., тому просив стягнути основну суму боргу за договором позики 787 000 гр., три проценти річних в сумі 185 260 гр. і судові витрати.
Після скасування заочних рішень апеляційною інстанцією цивільні справи направлені на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 23.07.2010 року цивільні справи за позовами ОСОБА_5 і ОСОБА_6 об'єднані в одне провадження.
Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 11 серпня 2010 року цивільна справа передана на розгляд до Іллінецького районного суду Вінницької області у зв'язку із неможливістю утворити новий склад суду для розгляду справи.
Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 21 березня 2011 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 787 000 гр. боргу за договором позики від 15 лютого 2008 року та 70 830 гр. як три проценти річних від простроченої суми за порушення грошового зобов'язання, а також сплачені 1 700 гр. судового збору і 120 гр. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього 859650 гр.

В решті позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Позов ОСОБА_6 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 101 637,50 гр. боргу за договорами позики від 11 червня 2008 року, 7 липня 2008 року, 14 серпня 2008 року, та сплачені 1164 гр. судового збору і 120 гр. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього 102 921,50 гр.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у задоволенні їх позовних вимог в повному обсязі.

Зазначив, що рішення суду вважає незаконним з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права та неповного з'ясування обставин справи, що мають значення для справи.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу і просить задовольнити її.

Представник позивача заперечив апеляційну скаргу, просить її відхилити і залишити без зміни законне рішення суду.

Колегія суддів, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 15 лютого 2008 року ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 100 000 доларів США і зобов'язався повернути їх до 1 березня 2009 року, про що видав власноручно оформлену розписку. 11 червня 2008 року ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 4 600 доларів США і зобов'язався повернути їх до 11 серпня 2008 року, про що видав власноручно оформлену розписку. 7 липня 2008 року ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 11500 доларів США і зобов'язався повернути їх до 7 жовтня 2008 року, про що видав власноручно оформлену розписку. 14 серпня 2008 року ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 5 750 доларів США і зобов'язався повернути їх до 14 вересня 2008 року, про що видав власноручно оформлену розписку.

По закінченні визначених розписками термінів виконання зобов'язань відповідач боргів не повернув.

Суд першої інстанції встановив, що між сторонами виникли правовідносини за договорами позики згідно боргових розписок відповідача, який не спростував їх дійсність і не оспорив їх у встановленому законом порядку. При цьому, під час розгляду справи в суді відповідач в рахунок погашення заборгованості повернув ОСОБА_5 13 000 гр.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Зі змісту укладених між сторонами договорів позики від 15 лютого 2008 року, 11 червня 2008 року, 7 липня 2008 року, 14 серпня 2008 року вбачається, що ОСОБА_5 і ОСОБА_6 надали ОСОБА_4 у власність грошові кошти у сумі 100 000 доларів США, 4 600 доларів США, 11 500 доларів США, 5 750 доларів США на строк до 1 березня 2009 року, 11 серпня 2008 року, 7 жовтня 2008 року, 14 вересня 2008 року, відповідно, а ОСОБА_4 взяв на себе зобов'язання повернути своєчасно ці суми грошових коштів.

Такі умови укладеної між сторонами угоди відповідають умовам договору позики. Із таких обставин випливають цивільні правовідносини, які регулюються правовою нормою закріпленою у параграфі 1 глави 71 Цивільного кодексу України.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка або інший документ, який посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми.

Про отримання грошових коштів і про взяте зобов'язання їх повернення ОСОБА_4 надав розписки: на суму 100 000 доларів США (а. с. 96 т.1), на суму 4 600 доларів США, 11 500 доларів США, 5 750 доларів США ( а. с. 89, 90, 91 т. 2).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Сторони домовилися про відповідні строки повернення позики, що відобразили у розписках: до 1 березня 2009 року (а. с. 96 т. 1), до 11 серпня 2008 року, 7 жовтня 2008 року, 14 вересня 2008 року (а. с. 89, 90, 91 т. 2).

Стаття 1050 ЦК України визначає наслідки порушення договору позичальником, відповідно до правил якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, заявлені ОСОБА_5 позовні вимоги в частині повернення суми боргу в сумі 787 000 гр. та трьох процентів річних в сумі 70 830 гр. ґрунтуються на законі, а тому підлягають до задоволення.

Заявлені ОСОБА_6 позовні вимоги в частині стягнення лише суми боргу у розмірі 101 637,50 гр. за трьома договорами позики також ґрунтуються на законі і підлягають до задоволення.

Безпідставними і необґрунтованими являються твердження ОСОБА_4 про те, що частина розписок написана ним під впливом погроз і насильства щодо нього та членів його сім'ї і що судом першої інстанції у зв'язку із цим не застосовано положення статті 231 ЦК України, яка передбачає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом насильства. Згідно вимог зазначеного закону правочин, який вчинено особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Так, зокрема, відповідачем не доведено існування таких фактів, згідно вимог статей 10, 60 ЦПК України, які покладають на кожну сторону обов'язок по доведенню обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, належними, передбаченими ст. 58 ЦПК України, і допустимими, передбаченими ст. 59 ЦПК України, доказами.

При цьому такі твердження відповідача заперечуються вимогами матеріального закону, а саме положеннями закріпленими у ст. 1051 ЦК України, згідно яких позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Проте, якщо договір позики укладено у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Крім цього, стаття 11 ЦПК України визначаючи диспозитивність цивільного судочинства, зобов'язує суд до розгляду цивільних справ не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

По справі встановлено, що відповідач ОСОБА_4, заперечуючи позови із тих підстав, що деякі розписки написані ним під впливом насильства, що може бути підставою для визнання такого правочину недійсним згідно вимог ст. 231 ЦК України, на виконання вимог зазначеної ст. 11 ЦПК України не звертався до суду із відповідною заявою.

Оскільки відповідач не довів у судовому засіданні існування таких випадків, тому його посилання на отримання розписок під впливом насильства є безпідставними і не визнаються такими, що обґрунтовують його заперечення позовних вимог і доводів апеляційної скарги.

За таких обставин, судом першої інстанції вірно ухвалено рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним, а отже, не підлягає до скасування.

На підставі викладеного та керуючись ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 21 березня 2011 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двох місяців.

Головуючий :

Судді :