Справа № 2-1054/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2011 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області

в складі головуючого судді Бобер К.Ф.

при секретарі Стецюк М.Д. з участю сторін і їх представників, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2,третіх осіб на стороні відповідача ОСОБА_3 сільської ради, Дубенського району, ОСОБА_4, які не заявляють самостійних вимог

про визнання договору дарування житлового будинку №9 по вул.. Л. Українки в с. Мирогоща Дубенського району, Рівненської області, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, від 10 серпня 1991 року, реєстр №50 і визнання права власності на Ѕ частину будинковолодіння №9 по вул. Л. Українки в с. Мирогоща, Дубенського району, Рівненської області,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 сільської ради, в якому просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку в селі Мирогоща Дубнівського району, Рівненської області від 10 серпня 1991 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчений секретарем виконкому ОСОБА_3 сільської ради народних депутатів Дубнівського району, Рівненської області та зареєстрований в реєстрі за №50 та визнати за нею право власності на 1/2 частину в спільній власності подружжя, а саме Ѕ домоволодіння №9 по вулиці Л.Українки в с.Мирогоща Дубенського району Рівненської області.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 20.08.1954 р. За час перебування в шлюбі ними набуто домоволодіння в с.Мирогоща Дубенського району Рівненської області по вул.. Щорса (змінено на Л.Українки) 9, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння від 15.12.1986 р., в якому власником домоволодіння зазначений ОСОБА_5.

Вважає, що відповідно до вимог сімейного права, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Таким чином, зазначене домоволодіння належало ОСОБА_5 та позивачці на праві спільної сумісної власності подружжя, не залежно від того, хто був записаний власником будинку в правовстановлюючих документах на нього.

Після смерті чоловіка ОСОБА_1 16.04.2004 р., вона продовжувала проживати в будинку та користуватися ним.

За станом свого здоров»я та похилим віком вона не зверталася до державних органів з питань оформлення права власності на будинок на своє ім»я після смерті чоловіка, оскільки була власницею цього будинку, як і її чоловік.

Починаючи з 2010 року відповідачка ОСОБА_2 яка являється їх дочкою, почала пред»являти права на будинок та здійснювати різні дії, які унеможливлюють подальше проживання позивачки у спірному будинку. Зокрема, без будь-якого погодження з нею ОСОБА_6 розпочала перебудову та ремонт будинку.

На її незгоду з цим ОСОБА_6, не враховуючи її стан здоров»я і те, що їй протипоказані різні хвилювання, нервові навантаження, постійно влаштовувала сварки з нею, не піклувалася про неї, не визнаючи взагалі її право на проживання в цьому будинку. ОСОБА_6 повідомила її, що цей будинок покійний ОСОБА_5 за життя подарував їй. В підтвердження своїх слів ОСОБА_2 пред»явила їй договір дарування жилого будинку від 10.08.1991 року, посвідченого секретарем виконкому ОСОБА_3 сільської ради народних депутатів Дубнівського району, Рівненської області. За цим договором покійний ОСОБА_5 подарував зазначений будинок ОСОБА_2 До цього часу позивачці не було нічого відомо про наявність такого договору. При житті її покійний чоловік, не повідомляв їй про факт укладення такого договору, не повідомляла їй раніше про це і відповідачка. Своєї згоди на дарування будинку ОСОБА_6 вона не давала.

Виходячи з цих обставин вона не знала і не могла в інший спосіб дізнатися про порушення свого права валасності на будинок.

Оскільки про наявність договору дарування будинку позивачці стало відомо лише в 2010 році, строк позовної давності повинен рахуватися саме з цього часу. При укладенні договору дарування позивачка не була присутня, не повідомлялася сторонами договору про його укладення і не давала згоди ні усної, ні письмової. Таким чином, даний договір дарування вважає недійсним.

Виходячи з рівності часток у спільному майні подружжя просить, щоб за нею було визнане право власності на Ѕ частину спірного домоволодіння як частку у спільній власності подружжя.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, просить позов задоволити.

Представник відповідачки в суді позовні вимоги не визнав, просить в позові відмовити за необґрунтованістю позовних вимог та пропуском строку позовної давності.

Пояснення дав відповідно своїх заперечень викладених в письмовій формі, долучених до справи.

Представник ОСОБА_3 сільської ради пояснила, що у документах, які слугували складанню договору дарування від 10.08. 19991 року зареєстрованого в реєстрі №50 письмова згода ОСОБА_1 на укладання договору дарування відсутня.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_7 показав, що він позовних вимог не визнає, підтримує позицію представника відповідачки.

Вислухавши доводи та заперечення сторін та третіх осіб, пояснення свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Своє рішення суд обґрунтовує наступним.

Позивачка ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 20.08.1954 р., що підтверджується довідкою про укладення шлюбу №84 від 08.06.2004 р. За час перебування в шлюбі ними набуто домоволодіння в с.Мирогоща Дубенського району Рівненської області по вул.. Щорса (на даний час Л.Українки) 9, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння від 15.12.1986 р. У вказаному свідоцтві власником домоволодіння зазначений ОСОБА_5. Відповідно до ст.. 22 Кодексу про шлюб та сім»ю, який діяв на час видачі свідоцтва про право особистої власності на спірне домоволодіння, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Згідно ст.. 60 чинного Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. З вказаних документів та виходячи з наведених норм законодавства, вбачається, що дійсно домоволодіння в с.Мирогоща Дубенського району Рівненської області по вул.. Щорса (Л.Українки) 9 належало покійному ОСОБА_5 та його дружині ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності подружжя. Ця обставина сторонами по справі не оспорювалася.

ОСОБА_5 помер 16.04.2004 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть І-ГЮ №117962 від 29.07.2011 р.

10 серпня 1991 року секретарем виконкому ОСОБА_3 сільської ради народних депутатів Дубнівського району, Рівненської області ОСОБА_8 був посвідчений та зареєстрований в реєстрі за №50 договір дарування житлового будинку укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, згідно якого ОСОБА_5 подарував ОСОБА_2 житловий будинок №9 по вул..Щорса в с.Мирогоща.

Позивачка ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним даний договір з тих підстав, що вона як співвласник будинку не давала своєї згоди ОСОБА_5 на відчуження будинку і їй не було відомо про факт укладення такого договору.

Як роз»яснюється в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам

законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно ст.. 23 Кодексу про шлюб та сім»ю, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Як пояснила в судовому засіданні свідок ОСОБА_8, вона, перебуваючи на посаді секретаря Мирогощанської сільської ради, 10 серпня 1991 року виготовила бланк, посвідчила та зареєструвала договір дарування житлового будинку №9 по вул..Щорса в с.Мирогоща, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 При укладенні договору позивачка ОСОБА_1 присутня не була, письмової або усної згоди не надавала. Про те, що необхідна письмова згода іншого з подружжя на відчуження нерухомого майна вона тоді не знала, так як недавно приступила до роботи і не мала достатнього досвіду. Чи було відомо позивачці про укладення такого договору вона не знає. З оглянутих в суді архівних матеріалів ОСОБА_3 сільської ради також вбачається, що в них відсутня письмова згода позивачки на укладення такого договору. В зв»язку з цим, не знаходять свого підтвердження доказами посилання сторони відповідача на те, що позивачка надавала згоду на укладення договору дарування. Разом з тим, в будь якому випадку законом чітко передбачено, що така згода повинна бути виражена в обов»язковій письмовій формі.

Представник відповідача також посилається на таку підставу для відмови в заявленому позові, як пропуск позивачкою строку позовної давності, так як позивачка знала про наявність такого договору з часу його укладення, проте не оскаржувала його раніше, як при житті свого чоловіка ОСОБА_5, так і після його смерті.

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10 ОСОБА_11Ф, ОСОБА_12О, ОСОБА_13 та інші , показали, що з розмов їм відомо, що подружжя ОСОБА_5 мали намір після їх смерті все своє майно передати дочці ОСОБА_2, проте про складання відповідного договору їм не відомо і вони такого договору не бачили.

Представником відповідача як доказ того, що позивачка знала ще в 2004 році про те, що будинок відчужений, зазначає її заяву до нотаріальної контори та свідоцтво про право на спадщину за законом, з яких вбачається, що вона успадкувала після свого чоловіка лише ощадні книжки, не згадуючи навіть про будинок. Таке твердження суд розцінює лише як припущення, яким не може керуватися обґрунтовуючи рішення. На момент відкриття спадщини ОСОБА_1 проживала в будинку та користувалася ним, що підтверджується довідкою ОСОБА_3 сільської ради №2484 від 04.08.2011 р. , а тому вважається такою, що прийняла спадщину і за оформленням своїх спадкових прав на будинок мала право звернутися без обмеження строками.

Керуючись ст.. ст..10, 62, 214, 215 ЦПК України, ст.. 368,369, 392 ЦК України, ст.. 60, 67 Сімейного кодексу України, суд -,

РІШИВ:

Позов задоволити. Визнати договір дарування житлового будинку №9 по вул. Л. Українки в с. Мирогоща Дубенського району, Рівненської області, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, від 10 серпня 1991 року, зареєстрований в реєстрі №50 недійсним.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину будинковолодіння №9 по вул.. Л. Українки в с. Мирогоща, Дубенського району, Рівненської області.

На рішення може бути подано апеляцію до апеляційного суду Рівненської області протягом 10 днів через Дубенський міськрайонний суд.

Суддя: