АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
Категорія: спадкові Доповідач: Івах А.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Івах А.П.,

суддів - Пшенічної Л.В., Коростійової В.І.

при секретарі - Варюшичевій А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 16 червня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області про визнання заповіту недійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

встановила:

19 січня 2007 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що житловий будинок № 6 по пров. Південному, у м. Люботин, Харківської області належав її тітці - ОСОБА_3, яка померла 12 лютого 2006 року. Оскільки вона є єдиною спадкоємицею за законом на залишене спадкове майно, тому подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Проте, оформити спадщину не змогла, тому що 10 лютого 2006 року ОСОБА_3 склала заповіт на користь ОСОБА_2

Не погоджуючись з заповітом, та вважаючи його недійсним вказувала, на те, що підпис на ньому виконано не ОСОБА_3, а належить зовсім іншій людині.

У 2009 році ОСОБА_4, змінивши підставу позову в порядку ст. 31 ЦПК України, посилаючись на те, що волевиявлення заповідача ОСОБА_3 не було вільним і не відповідало її волі, оскільки при складенні заповіту особа, в силу свого віку, захворювання або під впливом медичних препаратів, не розуміла своїх дій, у неї спостерігалися ознаки психічного розладу, що позбавляло її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, і на те, що цей заповіт суперечить вимогам Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 року за № 283/8882 (далі - Інструкція), просила визнати спірний заповіт недійсним та визнати за нею право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом у відповідності до вимог п. 3 ст. 1266 ЦК України.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 16 червня 2011 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. При цьому посилається на: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що сторонами були заявлені у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, як це передбачається положенням ст. 11 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що позивач ОСОБА_1 не довела ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

По справі достовірно встановлено, що ОСОБА_3 померла 12 лютого 2006 року.

Після її смерті відкрилася спадщина на спірний житловий будинок № 6 по пров. Південному, у м. Люботин Харківської області.

Все своє майно ОСОБА_3 заповідала ОСОБА_2, про що 10 лютого 2006 року склала заповіт, який посвідчено державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області у відповідності до вимог ст. ст. 1247, 1248 ЦК України.

За висновком посмертної судово-психіатричної експертизи акт № 785 від 10 серпня 2010 року (а. с. 129-132, т. II) у ОСОБА_3 під час життя ознак стійкого постійного або тимчасового психічного розладу, який би позбавляв можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними - не виявлено.

За своїм психічним станом під час складання та підписання заповіту 10 лютого 2006 року вона могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наявного у справі доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції правильно встановив відсутність тих обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо вільного волевиявлення заповідача при складанні заповіту, а також щодо недотримання нотаріусом вимог ч. 2 ст. 1248 ЦК України і положень Інструкції, якими, як на думку позивача, передбачається необхідність внесення в текст заповіту особисто заповідачем перед його підписом запису про те, що заповіт ним прочитаний вголос і підписаний.

Висновок суду першої інстанції щодо відсутності обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, недоведеності ОСОБА_1 свого права на спадкування майна померлої ОСОБА_3 в порядку представлення у відповідності до положень ст. 1266 ЦК України, ґрунтується на основі повно та всебічно зясованих обставин, відповідає вимогам ст. ст. 57-60, 64 ЦПК України, ст. ст. 203, 1247, 1248 ЦК України.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду. Нормою ч. 2 ст. 1248 ЦК України не передбачено обовязку заповідача у тексті заповіту, крім особистого підпису, зробити власноручно запис про те, що він прочитав цей заповіт вголос.

Як у ході розгляду справи судом першої інстанції, так і апеляційного розгляду справи ОСОБА_1 належним чином не підтвердила правомірність свого звернення до суду у відповідності до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України, наявність її права на спадкування після смерті ОСОБА_5 відповідно до положень ст. 1266 ЦК України.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту родинних відносин між ОСОБА_6 та померлою ОСОБА_3, між останньою та ОСОБА_7, факт його смерті, а також, що ОСОБА_7 є батьком позивача.

За вимогами ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, як того вимагають положення ч. 2 ст. 59 ЦПК України.

Статтею 60 ЦПК України передбачається, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших

осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір в межах заявлених позовних вимог, на виконання положень ст. 213 ЦПК України, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази у їх сукупності, встановив фактичні обставини по справі, правильно визнав юридичну природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами і закон, що їх регулює, вирішив справу згідно із законом.

У відповідності до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, та, як передбачено нормою ст. 308 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Доводи, викладені в апеляційний скарзі ОСОБА_1, які вона та її представник підтримали в ході розгляду справи, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст.303,304,п.1 ч.1 ст.307,ст.ст.308,313,314,315,317,319 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 16 червня 2011 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: