Справа № 2002/2-486/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2012 року Барвінківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Коптєва Ю.А.,

за участю секретаря - Ведмідь І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника позивача про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики , -

встановив:

У листопаді 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики.

Зазначав, що 24 квітня 2008 він за договором позики передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 9000 доларів США , які остання зобов'язалась повернути до 24 жовтня 2008 року зі сплатою 12 % за користування коштами.

29 квітня 2008 року він знову передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1000 доларів США , які остання зобов'язалась повернути до 29 жовтня 2008 року зі сплатою 12 % за користування коштами.

На підтвердження отримання вказаних сум грошових коштів відповідачка надала йому розписки.

Посилаючись на те, що відповідачка взятих на себе зобов'язань за договорами позики не виконала, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 79 700 грн. ( $10 000 х 7,97 (офіційний курс НБУ станом на 24.10.11 р.) в рахунок повернення суми позик, 9564 грн., як проценти за користування позиками, 25 822,9 грн. інфляційних утрат, 7176,28 грн. в рахунок трьох процентів річних, а всього - 122 263,08 грн., та судові витрати у справі.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав позов із наведених у заяві підстав, просив його задовольнити.

Також просив поновити строк позовної давності у звязку з його пропуском з поважних причин, так як 15 грудня 2009 році позивач вже звертався з заявою до Дніпровського районного суду м.Києва в порядку наказного провадження про видачу судового наказу по стягненню суми заборгованості. У грудні 2009 року суддя зазначеного суду видав судовий наказ про стягнення з відповідачки грошових коштів, але Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 10 жовтня 2011 року судовий наказ було скасовано, оскільки між сторонами суд вбачав спір про право.

Відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, у письмових запереченнях зазначила, що виконала повністю боргові зобовязання, 28 жовтня 2009 року повернула позивачу 2000 доларів США, 21 травня 2010 року - 8000 доларів США, про що одержала від позивачка відповідні розписки .

Вимоги про стягнення з неї 12% за користування позиками, та інфляційних утрат вважає незаконними, такими,що суперечать діючому законодавству.

У судовому засіданні представник відповідачки позовні вимоги не визнав із підстав, наведених у письмових запереченнях, просив застосувати строк позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду, відповідно, через 3 роки 7 днів, 3 роки 2 дні після спливу терміну повернення боргу, у позові відмовити.

Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідачки, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підтверджений і підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що 24 квітня 2008 ОСОБА_1 за договором позики передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 9000 доларів США , які остання зобов'язалась повернути до 24 жовтня 2008 року зі сплатою 12 % за користування коштами

29 квітня 2008 року ОСОБА_1 за договором позики знову передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1000 доларів США , які остання зобов'язалась повернути до 29 жовтня 2008 року зі сплатою 12 % за користування коштами.

На підтвердження отримання сум грошових коштів ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 дві розписки, складені власноручно. ( а.с.44,45)

Взяті на себе зобов'язання за договором позики ОСОБА_2 належним чином не виконала.

Відповідно до стст.10461050 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш яку десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до стст.549552 цього кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу.

Згідно зі ст.625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до представленого позивачем розрахунку заборгованість відповідачки за договорами позик складає у сумі 79700 грн. ( $10 000 х 7,97 (офіційний курс НБУ станом на 24.10.11 р.) ; проценти за користування позиками - 9564 грн. ( 79 700 грн. х 12%) ;

3 % річних - 7176,28 грн.( 7970 грн. х 3% х 1091 днів (29.10.2008-24.10.2011)=714,68 грн.; 71730 грн. х 3% х 1096 днів (24.10.2008-24.10.2011)=6461,60 грн.)

Розрахунок позивача відповідає вимогам ст.ст. ст.ст.10461050 ЦК України, та умовам договорів позик.

Оскільки відповідач прострочив виконання зобовязаннь за договорами позик, позовні вимоги в зазначеній частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положення ст. 267 ч. 4 цього Кодексу передбачають, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Представник відповідача в порядку ст. 267 ч. 4 ЦК України просив про застосування до спірних правовідносин позовної давності, і відмову на цій підставі у позові, обґрунтовуючи тим, що позивач звернувся до суду лише 01.11.2011 р., тобто через 3 роки і 07 днів.

Позивач просить визнати поважними причини пропущення позовної давності, врахувати, що 15 грудня 2009 році він вже звертався з заявою до Дніпровського районного суду м.Києва в порядку наказного провадження про видачу судового наказу по стягненню з ОСОБА_2 89407 грн. 36 коп., як суми заборгованості за договорами позик від 24.04.2008 та 29.04.2008. У грудні 2009 року суддя зазначеного суду видав судовий наказ про стягнення з відповідачки грошових коштів, але Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 10 жовтня 2011 року судовий наказ було скасовано, оскільки між сторонами суд вбачав спір про право.

Відповідно до ст. 267 ч. 5 ЦК України суд вважає необхідним визнати поважними причини пропущення позивачем позовної давності, оскільки останній звертався до суду за захистом свого цивільного права 15.12. 2009 р. ( а.с.10) , тобто у межах строку позовної давності , але Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 10 жовтня 2011 року судовий наказ було скасовано, оскільки між сторонами суд вбачав спір про право.

Всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договорами позики від 24.04.2008 р. та 29.04.2008 р. у сумі 79700 грн., що за курсом НБУ станом на 24.10.2011 р. еквівалентно 10000 доларів США, проценти за користування коштами у сумі 9564 грн., 3 % річних 7 176 грн. 28 коп., а всього 96440 грн. 28 коп.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідачки суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення.

Однак втрати від інфляції стягненню не підлягають, зважаючи на наступне.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Визначення в договорі грошових зобов'язань у іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики індексу інфляції для обгрунтування вимог, пов'язаних зі знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті.

Ураховуючи те, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в іноземній валюті, а суму боргу позивач просив стягнути у гривневому еквіваленті на час звернення до суду, у останнього не виникло права на отримання сум інфляційного відшкодування, оскільки він не поніс будь-яких інфляційних втрат від знецінення гривні.

У своїх запереченнях проти позову позивачка зазначила, що виконала повністю свої боргові зобовязання перед позивачем, повернула останньому 28 жовтня 2009 року $2000, та 21 травня 2010 року - $8000 , про що одержала від позивача відповідні розписки (а.с.39,40), які були приєднані до матеріалів справи.

Представник позивача у звязку з цими обставинами пояснив, що позивач ні 28 жовтня 2009 року, ні 21 травня 2010 року не отримував від відповідачки ніяких грошових коштів в рахунок сплати боргу. Ніяких розписок про отримання $2000 та $8000 позивачці не надавав, вважає, що такі розписки підроблені позивачкою.

Представник відповідачки у судовому засіданні пояснив, що зі слів відповідачки остання дійсно брала в борг у позивача 24 квітня 2008 р. $9000, 29 квітня 2008 р. - $1000, але свої зобовязання виконала, повернула останньому 28 жовтня 2009 року - $2000, та 21 травня 2010 року - $8000. При ній позивач розписки про отримання коштів не складав та не підписував , лише передав їх позивачці. Вважає за можливе складання розписок сторонньою особою.

Суд, оглянувши надані відповідачкою розписки, які надруковані за допомогою принтера, не приймає їх як доказ повернення боргу за договорами позик , вважає їх підробленими з метою ухилення від сплати боргових зобовязань, так як при візуальному огляді підписів позивача в цих розписках (а.с.24) і порівнюючи їх з підписами позивача в позовній заяві та в його паспорті (а.с.3-5,15), можливо зробити категоричний висновок про їх явну невідповідність, при цьому суд вважає, що для такого висновку немає необхідності мати спеціальні знання у галузі почеркознавства.

З урахуванням зазначеного суд також не приймає до уваги твердження позивачки про виконання нею своїх зобовязань за договорами позик.

У відповідності до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує з відповідачки на користь позивача судові витрати пропорційно до задоволених вимог.

З огляду на вищевикладене, відповідно до ст.ст.15, 16, 625, 1046- 1050 Цивільного кодексу України, та, керуючись ст.ст.4, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договорами позики у сумі 79700 ( сімдесят девять тисяч сімсот) гривень , проценти за користування коштами у сумі 9564 (девять тисяч пятсот шістдесят чотири) гривні, 3 % річних 7 176 ( сім тисяч сто сімдесят шість) грн. 28 коп., а всього 96440 (девяносто шість тисяч чотириста сорок) грн. 28 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 964 (девятсот шістдесят чотири) грн. 70 коп., та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 94 (девяносто чотири) грн. 60 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Коптєв Ю.А.