Справа № 2-9/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2011

Сихівський районний суд м.Львова

в складі : головуючої-судді ОСОБА_1

при секретарі Гулі А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна,-

в с т а н о в и в :

позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений 24.10.2002р. із відповідачем та поділити спільне майно подружжя, виділивши їй меблі, пральну машину, холодильник, мікрохвильову піч, газову плиту, розкладний диван, а відповідачеві виділити частку пл.12,6 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1, визнати за нею право особистої власності на автомобіль марки «Джиллі»,д.н. ВС63 38ВВ. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що сімейне життя у них не склалось, в звязку з негативною поведінкою відповідача з серпня 2009р. вони не проживають разом, не ведуть спільного господарства та не підтримують подружніх відносин. Їх сім"я розпалася остаточно і поновлена бути не може, шлюб існує формально, тому просить його розірвати. Крім того, за час проживання в шлюбі з відповідач тривалий час не працював, а перебував на її утриманні, жодних коштів на утримання сім»ї та квартири не надавав, нею повністю оплачувались кошти за житлово-комунальні послуги. За час спільного проживання нею за особисті кошти придбано автомобіль марки «Джиллі», всі меблі в квартиру, побутову техніку, зроблено ремонт в квартирі. Також під час шлюбу за їх спільні кошти ними куплена квартира АДРЕСА_1 для проживання їх сім»ї. Однак, відповідач 10.08.2009р. вигнав її з неповнолітньою дитиною із вказаної квартири, після чого спільне проживання ними було припинено. Враховуючи те, що згоди щодо поділу спільного майна ними не досягнуто вважає, що таке підлягає поділу судом. Просить врахувати те, що спірний автомобіль придбаний за її власні кошти та визнати його її особистою власністю, а також поділити спільне майно та врахувавши інтереси малолітньої дитини, виділити їй меблі, пральну машину, холодильник, мікрохвильову піч, газову плиту, розкладний диван. Враховуючи те, що право власності на квартиру оформлене на них обох та їхню неповнолітню дитину, вважає, що відповідачу слід виділити частку квартири в розмірі 12,6 кв.м., що становить 1/3 частину від вартості квартири.

В судовому засіданні позивачка неодноразово (22.01.2010р. та 11.07.2011р.) доповнювала позовні вимоги в частині обсягу та варіантів поділу спільного майна, остаточно уточнивши позовні вимоги просить, врахувавши інтереси малолітньої дитини, виділити їй у власність квартиру АДРЕСА_2, а все інше майно поділити порівну. В судовому засіданні позивачка дала пояснення аналогічні змісту позовної заяви, додатково пояснивши, що речі домашньої обстановки можливо поділити, наступним чином: виділити їй журнальний стіл, крісло, килим, диван, меблеву стінку «Зося», холодильник, не заперечує проти виділення відповідачу музичного центру, шафи-вішака для одягу, мийки з двома тумбами і трьома антресолями, кухонного столу, витяжки, чотирьох табуреток, кухонного дивану, пральної машини, гладильної дошки, підставки під вазони для квітів, пилосос. Просить позов задоволити, поділити спільне майно та розірвати шлюб укладений між ними, після розірвання шлюбу змінити її прізвище на дошлюбне «Стельмах»

Представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просить врахувати, що з позивачкою залишилась проживати неповнолітня дитина, розмір аліментів, які сплачує відповідач не є достатнім для утримання дитини, крім того, відповідач самовільно, без згоди позивачки, відчужив частину спільного майна, а саме автомобіль, завдавши, таким чином, значну шкоду її інтересам. Враховуючи зазначені обставини, а також інтереси неповнолітньої дитини, яка проживає з позивачкою просить позов задоволити.

Відповідач та його представник в судовому засідання позов визнали частково, зокрема, не заперечив остаточно уточнених вимог щодо спільно нажитого майна домашньої обстановки та не заперечує варіанту поділу такого майна, запропонованого позивачкою. В решті позов відповідач не визнав, оскільки квартира АДРЕСА_1 придбана за кошти його матері, які вона заробила працюючи за кордоном. Куплену за вказані гроші квартиру мати вирішила йому подарувати, а щоб не переоформляти право на квартиру двічі, він одразу виступив покупцем при укладенні договору купівлі-продажу, хоча куплена вона була за кошти матері, яка і платила продавцями за квартиру. Вважає, що вказана квартира є його особистою власністю, а тому не підлягає поділу як майно подружжя. Не заперечує факту відчуження автомобіля марки «Джиллі»без згоди позивача, однак, за яку ціну продав автомобіль не пригадує, згоден компенсувати позивачці половину його вартості.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 24.10.2002 року, від якого 13.05.2005р. у них народився чин ОСОБА_9, який проживає з позивачкою. Внаслідок сварок та конфліктів, які виникали в сімї, сторони з серпня 2009р. не проживають разом, не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. Як ствердили суду сторони конфлікт в сім»ї носить постійний характер, почуття любові та поваги, без яких повноцінна сімя існувати не може між ними втрачено, а неодноразові спроби примирення позитивного результату не дали.

Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що сімя розпалась остаточно, шлюб існує формально, примирення між сторонами не можливе, а тому шлюб слід розірвати .

Відповідно до ст.ст. 60, 61 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Об"єктом спільної сумісної власності подружжя є будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Судом встановлено, що сторони перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з 24.10.2002р., проживали однією сім»єю до 10.08.2009р., після чого припинили спільне проживання та ведення спільного господарства.

Враховуючи визнання відповідачем позову в частині обсягу та наявності спільного майна подружжя хатньої обстановки, суд приходить до висновку, що сторонами за час шлюбу набуто наступне майно: журнальний стіл, крісло, килим, диван, меблеву стінку «Зося», холодильник, музичний центр, шафа-вішак для одягу, мийка з двома тумбами і трьома антресолями, кухонний стіл, витяжка, чотири табуретки, кухонний диван, пральна машина, гладильна дошка, підставка під вазони для квітів, пилосос.

Окрім того, зважаючи на визнання позову відповідача в частині варіанту поділу зазначеного майна, суд вважає, що його слід поділити наступним чином: позивачу виділити у власність журнальний стіл, крісло, килим, диван, меблеву стінку «Зося», холодильник, а відповідачу музичний центр, шафу-вішак для одягу, мийку з двома тумбами і трьома антресолями, кухонну стіл, витяжку, чотири табуретки, кухонний диван, пральну машину, гладильну дошку, підставку під вазони для квітів, пилосос.

Судом також встановлено, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі із позивачем відповідачем 20.03.2003р. укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ним придбано квартиру АДРЕСА_1.

З огляду на те, що зазначена квартира придбана відповідачем за час перебування в шлюбі з позивачкою, суд вважає, що вона є об»єктом спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, суд не приймає до уваги твердження відповідача, що така є його особистою власністю оскільки придбана за кошти його матері в якості подарунка для нього, з огляду на відсутність допустимих доказів в підтвердження таких обставин.

Відповідно до ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

З договору купівлі-продажу спірної квартири вбачається, що покупцем такої є відповідач ОСОБА_3 Договір дарування грошових коштів на придбання квартири чи договір дарування самої квартири відповідачу його матір»ю ОСОБА_10 не укладався.

Показання свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про сплату ОСОБА_10 коштів за спірну квартиру при укладенні договору купівлі-продажу не є належними доказами, оскільки не свідчать ні про дарування відповідачу коштів (такий договір відповідно до вимог ст.244 ЦК України (ред. 1963 р.) повинен бути укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчений), ні про дарування самої квартири відповідачу, враховуючи те, що договір дарування не укладався.

Крім того, рішенням апеляційного суду Львівської області від 11.04.2011р. в задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_10 про внесення змін до договору купівлі-продажу квартири та визнання покупцем спірної квартири ОСОБА_10 відмовлено. Вказане рішення набрало законної сили 11.04.2011р.

Враховуючи те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а також те, що жодною із сторін не заявлено вимог про реальний поділ такого майна, відсутність даних про технічну можливість такого поділу, суд приходить до висновку, що за ними слід визначити ідеальні частки у спільній власності.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.2 та ч.3 зазначеної норми, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, а також за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Однак, покликання позивачки на обставини визначені ч.2 ст.70 Сімейного кодексу України не підтвержується жодними доказами. Крім того, судом встановлено, що відповідачем сплачуються в користь позивачки аліменти на утримання сина, при цьому, розмір сплачуваних відповідачем аліментів не є нижчим 30% прожиткового мінімуму на дитину, доказів того, що такий розмір є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини суду не надано.

З огляду на зазначені обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для збільшення частки позивачки у спільному майні спірній квартирі, а тому за кожним із подружжя слід визнати право на Ѕ частку у спільній власності на квартиру АДРЕСА_1.

Також судом встановлено, що за час перебування у шлюбі з позивачкою відповідачем 10.07.2007р. придбано автомобіль марки «Джиллі», вартістю 45 195 грн., що стверджується договором купівлі-продажу №80 від 10.07.2007р., відтак, такий автомобіль є об»єктом спільної сумісної власності подружжя.

Однак, як вбачається із біржової угоди від 03.09.2009р. відповідач вказаний автомобіль продав ОСОБА_11, на підставі вказаної угоди 03.09.2009р. здійснено перереєстрацію автомобіля на останнього. Відчуження автомобіля здійснено відповідачем після припинення спільного проживання сторін та без згоди на те позивачки, кошти від продажу автомобіля отримані відповідачем. Вказані обставини не заперечив в судовому засіданні допитаний в якості свідка відповідач, при цьому зазначивши, що не пригадує за яку ціну відчужив автомобіль. Згідно умов біржової угоди продаж автомобіля здійснений за договірною ціною.

Зважаючи на вказані обставини суд вважає, що з відповідача в користь позивачки підлягає стягненню компенсація вартості Ѕ автомобіля, що був об»єктом спільної власності сторін та відчужений відповідачем без згоди позивача в розмірі 22 597 грн. 50 коп. При цьому, суд виходить із вартості автомобіля визначеної договором купівлі-продажу від 10.07.2007р., з огляду на відсутність будь-яких інших даних про його вартість станом на 03.09.2009р.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стягненню з відповідача в користь позивачки підлягають понесені судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 558,50 грн.

На підставі ст.ст. 60, 61, 70, 71 Сімейного кодексу України та керуючись ст.ст.10, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

позов задоволити частково. Розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зареєстрований 24 жовтня 2002 року у Вишнівчицькій сільській раді Теребовлянського району, Тернопільської області, актовий запис № 4.

Після розірвання шлюбу прізвище позивачки «Лукіна»змінити на дошлюбне «Стельмах».

Поділити спільне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_2 право на Ѕ частку та за ОСОБА_3 право на Ѕ частку у спільній власності на квартиру АДРЕСА_1. Визнати за ОСОБА_2 право власності на журнальний стіл, крісло, килим, диван, меблеву стінку «Зося», холодильник, а за ОСОБА_3 визнати право власності на музичний центр, шафу-вішак для одягу, мийку з двома тумбами і трьома антресолями, кухонний стіл, витяжку, чотири табуретки, кухонний диван, пральну машину, гладильну дошку, підставку під вазони для квітів, пилосос.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 22597 гривень 50 коп. компенсації вартості Ѕ спільного майна подружжя.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 558 гривень 50 грн.

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м.Львова протягом 10 днів після його проголошення.

Головуюча