Справа № 2-1569/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2011 року Комсомольський міський суд Полтавської області ОСОБА_1 ОСОБА_2
в складі: головуючої судді при секретарі
з участю: представника позивачаОСОБА_3
відповідача представника відповідачаОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Комсомольську цивільну справу за позовом Відкритого акціонерного товариства «ПГЗК» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

В травні 2011 року ВАТ «ПГЗК» звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням кім.923 в гуртожитку № 1 по вул. Портовій, 1 в м. Комсомольську.

Зазначені вимоги, підтримані представником позивача в судовому засіданні обґрунтовуються посиланням на те, що відповідачі не проживають у вказаному житловому приміщенні без поважних причин понад встановлені Законом строки, з огляду на що мають бути визнані такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7 до суду не зявились. Про час та місце розгляду справи повідомлені під розписку (а.с. 31)

ОСОБА_8 позов не визнала. Суду пояснила, що протягом 2009-2010 навчального року проживала в м. Кременчуці з звязку з навчанням в Крменчуцькому державному університеті. Батьки, з настанням сезону, більшу половину часу проживають на дачі. Проте звязку із спірним житлом не втрачають, і несуть витрати по його утриманню. Через відсутність правових підстав для застосування ст.72 ЖК України просить в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши інші докази, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав:

Судом встановлено, що 29.06.1987 року ОСОБА_6 який на той час працював слюсарем по ремонту обладнання ВАТ «ПГЗК» на сімю з чотирьох осіб, в т.ч. дружину ОСОБА_7, та двох дітей., на підставі ордеру № 36, виданому за спільним рішенням адміністрації та профкому «ПДГЗК» була виділена жила площа в гуртожитку кімната № 923 в гуртожитку №1 по вул. Портовій 1 в м. Комсомольську. (а.с.12). 27.12.1994 року гуртожиток було включено до ОСОБА_9 оцінки вартості цілісного майнового комплексу Полтавського Державного ГЗК, і згодом, під час проведення корпоратизації ПГЗК вартість гуртожитку була включена в статутний фонд ВАТ «ПГЗК», і на даний час є його власністю та знаходиться на його балансі (а.с. 8).

Отже, вирішуючи характер спірних правовідносин, що виникли між сторонами, та визначаючи правову норму, яку слід до них застосувати, суд враховує, що з прийняттям згаданого будинку у власність ВАТ «ПГЗК», та використанням його в якості гуртожитку, він набув статусу, правова природа якого не визначена діючим ЖК України. Разом з тим, приймаючи до уваги, що спірні відносини не врегульовані Законом, суд відповідно до положень ч.7 ст.11 ЦПК України застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини в даному випадку аналогію закону і погогоджується з позицією представника позивача щодо можливості застосування до спірних відносин положень ст.ст.71,72 ЖК України, які регулюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.

Згідно зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, відповідно по положень ст.72 ЖК України провадиться в судовому порядку.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем представлені письмові докази а також показання свідків працівників ВАТ ПГЗК , які зайняті обслуговуванням гуртожитку.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.07.2001 року ОСОБА_6 звільнився з роботи за власним бажанням (а.с. 10), а 08.08.2001 року з реєстрації у спірному житлі було знято сина відповідача (а.с. 12). На час розгляду справи судом у спірному житловому приміщенні значиться зареєстрованими подружжя ОСОБА_6 та їх донька ОСОБА_4. (а.с.9).

Актом від 03 вересня 2010 року (а.с.13) був встановлений факт непроживання відповідачів у спірному житловому приміщенні на час проведеної перевірки. Як вбачається із змісту акту, на час перевірки в квартирі проживали квартиранти подружжя ОСОБА_9 та їх неповнолітній син.

Шість місяців потому, 27 березня 2011 р., адміністрацією гуртожитку було здійснено повторну перевірку правил користування жилими приміщеннями в гуртожитку № 1 по вул. Портовій,1 в т.ч. перевірку спірного жилого приміщення, за наслідками якої було складено акт, із змісту якого вбачається, що в кімнаті ОСОБА_6 «проживає сімя ОСОБА_9, а місцезнаходження ОСОБА_6 їм невідоме» (а.с. 14).

Факт відсутності відповідачів у спірному жилому приміщенні під час здійснених перевірок підтвердили суду свідки комендант гуртожитку ОСОБА_10 та завідуюча гуртожитком ОСОБА_11 які входили до складу комісій по перевірці правил користування жилими приміщеннями в гуртожитку по вул. Портовій,1.

Здійснюючи судочинство на засадах змагальності сторін, суд, провівши аналіз представлених сторонами доказів, з врахуванням рівності прав сторін щодо їх подання та доведення перед судом їх переконливості, дійшов висновку про те, що в суді не знайшов свого підтвердження факт непроживання відповідачів у спірному жилому приміщенні понад встановлені ст. 71 ЖК України строки без поважної причини.

Оцінюючи надані сторонами докази з огляду на їх належність та допустимість в контексті ст.ст. 58, 59 ЦПК України, суд виходить з наступного:

Так, допитані за клопотанням представника позивача свідки дійсно підтвердили той факт, що відповідачі не проживають в спірному житловому приміщенні на час здійснених перевірок.

Згадана обставина по суті не заперечувалась відповідач ОСОБА_4, яка підтвердила суду, що спірна квартира фактично перебуває в її користуванні. Через замалу площу, та відсутність іншого житла в сімї (а.с. 29), батьки більшу частину року фактично проживають на дачі, і як правило на зимовий період повертаються в спірну кімнату.

Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 також підтвердили суду, що проживання подружжя ОСОБА_4 у спірному житлі носить здебільшого сезонний характер, і на час дачного сезону за станом здоровя відповідача подружжя виїжджають на дачу.

ОСОБА_8 до правил ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Отже, з огляду на дати складання актів /з інтервалом рівно в шість місяців - вересень 2010 року - березень 2011 року/ та відсутність в них даних щодо тривалості непроживання відповідачів, не дають суду підставу дійти висновку про відсутність подружжя ОСОБА_4 у спірному жилому приміщенні понад встановлені Законом строки без поважних причин.

Приймаючи до уваги також, що протягом періоду з 01.09.2009 року до 30.06.2010 року відповідач ОСОБА_4 навчалась на денній формі навчання в Кременчуцькому Державному університеті, що відповідно до положень ч.5 ст.71 ЖК України є підставою для збереження за нею права на жилу площу протягом шести місяців з дня закінчення строку навчання, суд наголошує на тому що в цій частині позовних вимог також відсутні правові підстави, якими обгрунтовано предявлений позов.

Питання про судові витрати по справі вирішено судом відповідно до вимог 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.71,72 ЖК України, ст.ст.88,213,215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ВАТ «ПГЗК» відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області протягом 10 днів з часу його проголошення.

Суддя: підпис ОСОБА_1

Згідно з оригіналом:

Суддя: Окунь Т.В.