АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 22-Ц-213/ 2011 р. Головуючий1 інст. - ОСОБА_1
Категорія : сімейне. Доповідач - Шевченко Н.Ф.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Бобровського В.В., Кокоші В.В.

при секретарі - Назаренко О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, 3-тя особа - ГК «Металіст»; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя; за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, 3-тя особа - КП «Харківське міське БТІ» про визнання права власності.

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2008 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовними вимогами, які було неодноразово уточнено, до ОСОБА_2 про розподіл спільного подружнього майна, посилаючись на те, що 19 липня 1985 року був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем і який було розірвано 09 липня 1992 року. Від шлюбу 29.04.1986 року у них народився син - ОСОБА_5.

Вдруге шлюб між нею та відповідачем було зареєстровано 10.04.1998 року та розірвано 10.07.2008 року.

Під час шлюбу спільно придбали майно, а саме : гараж в гаражному кооперативі «Металіст»; автомобіль Mersedes Bens; земельна ділянка 0,15 га по вул. Садовій 1-6 с. Кулиничі Харківського району Харківської області; земельна ділянка 0,1136 за зазначеною адресою, яка пізніше рішеннями виконкому Кулиничівської селищної ради №300 та №389 була змінена, - замість «Садової 1-6» - «Садова 1-ж».

Крім того, на підставі рішення Кулиничівської селищної ради Харківського району від 26.11.2004 року їй була надана для ведення селянського господарства земельна ділянка площею 0,1136 га по вул. Садовій 1-ж с. Кулиничі Харківського району Харківської області, співвласниками якої, згідно державного акту №404 на право власності на цю земельну ділянку, являються вона та відповідач ОСОБА_6, однак в акті не вказано, що кожен з них має право власності на Ѕ частину цієї земельної ділянки.

У 2004 році нею спільно з відповідачем був побудований на земельній ділянці, площею 0,15 га по вул. Садовій 1-ж с. Кулиничі будинок з мансардою, гаражем та підвалом, який по теперішній час не прийнято в експлуатацію, тому просила визнати за нею право на Ѕ частину цього будинку.

Також просила стягнути з відповідача на її користь Ѕ частину вартості гаражного боксу та Ѕ частину автомобіля Mersedes Bens, які вона оцінює в 30000 грн. та 25000 грн. відповідно.

В первісних вимогах ОСОБА_4 предметом поділу була також трикімнатна квартира №40 по проспекту 50-річчя ВЛКСМ, буд.76 в місті Харкові. Проте в уточненому позові від 31 березня 2010 року ОСОБА_4 вказала, що ця квартира була придбана нею за кошти, які вона отримала від продажу двокімнатної квартири № АДРЕСА_1, належної на праві приватної власності їй та сину ОСОБА_7. Тому спірна квартира не є предметом спільної сумісної власності.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив поділити майно подружжя, а саме визнати за ним право власності на земельну ділянку в с. Кулиничі по вул. Садовій, 1 -б та автомобіль Mersedes Bens, спірну квартиру№40 по проспекту 50-річчя ВЛКСМ, буд.76 в місті Харкові залишити позивачці.

Щодо позову про визнання права власності на Ѕ частину паєнакопичення в ГК «Металіст» - заперечував, так як членом гаражного кооперативу є його син ОСОБА_2 1.1.

Син сторін ОСОБА_5 в свою чергу звернувся до суду з самостійним позовом про визнання квартири №АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю разом із матір*ю ОСОБА_4

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 19 жовтня 2010 року позови ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково.

Розділено майно подружжя, що є спільною власністю. Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право власності по Ѕ частині за кожним на земельну ділянку 0,15 га по вулиці Садовій, 1-ж в сел. Кулиничі Харківського району Харківської області та земельну ділянку 0,1136 по вказаній адресі.

В частині позову про поділ будинку на земельній ділянці площею 0,1500 га та гаражного боксу №411 в ГК «Металіст» відмовлено.

Визнано, що квартира №АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу є спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та зобов'язано КП «ХМБТ1» внести зміни в реєстрацію права власності ОСОБА_4, а саме, зареєструвати право спільної сумісної власності ОСОБА_4 А.1. та ОСОБА_4 на цю квартиру.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль НОМЕР_1, стягнувши з останнього на користь ОСОБА_4 Ѕ вартості автомобіля в розмірі 12500 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції. Надані ОСОБА_2 та його представником доповнення до апеляційної скарги поза межами строку на апеляційне оскарження, колегія суддів приймає як додаткові обгрунтування доводів апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що рішення суду постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи. Апелянт посилається на те, що спірна квартира придбана в період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, син на час укладення угоди був неповнолітнім, тому не мав повного обсяшу прав та обов'язків. Апелянт також вказує на те, що по справі не допитувалися його свідки, а їх пояснення важливі для правильного вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що сторонами були заявлені у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини 1 статті 22 КпШС України, чинного на час купівлі спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно частини 1 статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному із подружжя до одруження, а також набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є власністю кожного з них.

Такі ж положення щодо визначення статусу майна, набутого подружжям за час шлюбу, передбачені п. З ч. 1 статті 57 та статтею 60 СК України. Тому застосування судом до спірних правовідносин норм Сімейного Кодексу на законність та обґрунтованість судового рішення не вплинуло.

Відповідно до ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зазначених норм закону при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною чи особистою приватною власністю з'ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про їх придбання за особисті кошти.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 липня 1985 року по 09 липня 1992 року. Вдруге сторони зареєстрували шлюб 10 квітня 1998 року, який розірвали 10 липня 2008 року.

В період окремого проживання та не перебування у шлюбі, ОСОБА_4 разом з неповнолітнім на той час сином ОСОБА_7, приватизували двокімнатну квартиру № АДРЕСА_4.

Відповідач ОСОБА_2 в цей період проживав разом із сином від першого шлюбу також у двокімнатній квартирі № АДРЕСА_5, яку приватизував на себе та сина.

22.06.1998 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_4 придбала трикімнатну квартиру №АДРЕСА_6, за кошти, які отримала від продажу у квітні 1998 року належної їй із сином ОСОБА_7 квартири № АДРЕСА_7.

Вказана обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу та розпискою покупця ОСОБА_8 про дійсну вартість проданої двокімнатної квартири, належної їй та сину (а.с.191, 162). Враховуючи, що договір купівлі-продажу вищевказаної квартири посвідчений не нотаріально, а на товарній біржі, при цьому він ніким з цих підстав не оспорювався, то судова колегія вважає, що розписка покупця ОСОБА_8 відносно дійсної продажної ціни є допустимим доказом.

Також встановлено, що договір купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_4 оформила тільки на себе, а тому враховуючи, що квартира придбана за спільні кошти її та сина ОСОБА_7, суд обгрунтовано визнав вказану квартиру їх спільною сумісною власністю.

Оскільки спірна трикімнатна квартира була набута не в результаті спільної праці подружжя, суд дійшов правильного висновку, що вона не може бути об'єктом права їх спільної сумісної власності.

Посилання апелянта на те, що він за час спільного життя з ОСОБА_4 мав більші статки, а тому на купівлю спірної трикімнатної квартири були витрачені і його кошти, спростовуються вищевказаними доказами. Доводи апеляційної скарги про те, що судом в порушення вимог норм процесуального закону не були допитані свідки з його сторони, які б підтвердили обставини щодо його фінансового стану та обставин придбання квартири, є безпідставними, оскільки відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Тому обставини щодо вартості спірної квартири повинні доказуватись тільки письмовими доказами. Проте письмові пояснення надані свідками відповідача ОСОБА_2 такими письмовими доказами не являються.

Та обставина, що в рішенні суду про розірвання шлюбу сторін в мотивувальній його частині міститься вказівка про те, що сторони не мають майнового спору, не є перешкодою для вирішення такого спору після ухваленого судового рішення про розірвання шлюбу.

Посилання апелянта на те, що суд не вирішив спір відносно спільного майна у вигляді автомобіля ВАЗ 2108 є безпідставними, оскільки будь-яких доказів належності на праві власності вказаного автомобіля подружжю суду не надано. ОСОБА_2 посилався на те, що вказаний автомобіль вони купували на підставі генерального доручення. Проте діючим законодавством не передбачено набуття права власності на підставі вказаного доручення. Тому вказаний автомобіль обгрунтовано не увійшов у перелік спільного майна, підлягаючого поділу.

Разом з тим, доводи апелянта відносно визначення вартості спільного майна у вигляді автомобіля Mersedes Bens судова колегія вважає таким, що заслуговують на увагу, а тому рішення в цій частині підлягає зміні.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 визначив вартість автомобіля Mersedes Bens у розмірі 16 250 грн. (а.с.47).

В засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_4 погодилась з визначеною ОСОБА_2 вартістю цього автомобіля, а тому судова колегія вважає за можливе зменшити суму компенсації за його поділ.

Посилання апелянта на те, що вартість спірної квартири значно збільшилась за рахунок проведеного в ній ремонту, а тому суд повинен був застосувати вимоги ст. 62 Сімейного Кодексу України, є безпідставними, оскільки таких вимог ОСОБА_2 в суді першої інстанції не заявлялось. Проте вказані доводи підтверджують той факт, що відповідач фактично визнає, що вказана квартира є власністю його дружини.

В іншій частині рішення районного суду не оскаржувалось.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 315, 317 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2010 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 вартості автомобіля змінити. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 8 125 грн. Ѕ частину вартості автомобіля Mersedes Bens.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді