Справа № 22-ц-5230/11 Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М.
Категорія: 27 Доповідач: Бойко С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2011 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Зверхановської Л.Д., Курій Н.М.,

секретаря - Кубішин І.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1, представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 липня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Універсал Банкпро визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки,-

в с т а н о в и л а:

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору від 23.10.2007 року, укладеного між нею та публічним акціонерним товариством Універсал Банк, та договору іпотеки від 23.10.2007 року, укладеного між ними в забезпечення виконання зобов"язань за кредитним договором, на тій підставі, що за умовами кредитного договору кредит був наданий їй в іноземній валюті і зобов"язання по ньому повинні були сплачуватись теж в іноземній валюті.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 липня 2011 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1, просить його скасувати з підстав неповного з"ясування обставин, які мають значення для справи, неправильного та неповного дослідження доказів та їх оцінки, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов.

Порушенням норм матеріального права апелянт вважає те, що суд першої інстанції до спірних правовідносин не застосував норми законів, які регулюють порядок здійснення банківських операцій в іноземній валюті. Апелянт вважає, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу, можливо при дотриманні банками імперативних вимог законодавства щодо одержання індивідуальної ліцензії. На цій підставі (відсутності у банку індивідуальної ліцензії) апелянт вважає неправомірним видачу кредиту, нарахування відсотків за користування кредитом та виконання по ньому зобов"язань в іноземній валюті, тобто використання іноземної валюти - долара США, як засобу платежу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Судом встановлено, що за умовами оспорюваного кредитного договору банк надав позивачеві кредит для споживчих потреб в іноземній валюті, а позивач зобов"язана була повертати суму кредиту та відсотки за користування ним у доларах США (а.с.8-11).

В забезпечення виконання зобов"язань за кредитним договором, 23.10.2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки (а.с.17-19).

Позивач оспорює кредитний договір та договір іпотеки лише на тій підставі, що кредит був наданий в іноземній валюті і зобов"язання за ним необхідно було виконувати теж в іноземній валюті, що на її думку суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема, основним мотивом позовних вимог є відсутність у банку індивідуальної ліцензії.

У відповідності до ч.2 ст.192 та ч.3 ст.533 Цивільного кодексу (далі-ЦК) України, використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобов"язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", кошти - це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету.

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п."в" ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", є наявність у банку дозволу, тобто генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Судом встановлено, що банк на час укладення оспорюваних договорів мав відповідну генеральну ліцензію та письмовий дозвіл Національного банку України (а.с.38-41), які є діючими і на момент розгляду справи, а тому здійснення ним кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Cуд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, дав належну оцінку доказам, які є в матеріалах справи, встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 липня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: