АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Категорія: право власності ОСОБА_1
Доповідач: Даниленко В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2011 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

при секретарі: Подпрядовій В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 15 квітня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про поновлення порушеного права та вселення в квартиру, а також за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_5, відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Красноградського РВ ГУ МВС України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право на проживання, та зняття з реєстрації, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2011 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому вказувала на те, що в червні 2006 року її рідний брат ОСОБА_4 купив собі квартиру № 78 у житловому будинку № 6 на 3-му мікрорайоні в м. Краснограді Харківської області.

У вересні 2006 року брат прописав її у цій, належній йому квартирі, де вона з того часу й проживала разом з їхньою матірю, яка померла в березні 2009 року.

З жовтня 2009 року вона, позивачка знаходилася на довгостроковому лікуванні в Хрестищенській дільничній лікарні з приводу цілого ряду хронічних захворювань.

У лікарні її повідомили, що в березні 2011 року вона буде виписана з лікувального закладу, в звязку з чим позивачка вирішила повернутися до місця свого проживання, але вселитися в житлове приміщення за місцем своєї реєстрації, а саме: квартиру № 78 у житловому будинку № 6 на 3-му мікрорайоні в м. Краснограді Харківської області та потрапити в це житло вона не має можливості, оскільки її брат ОСОБА_4 не дає їй ключів від вхідних дверей квартири.

Крім того, їй стало відомо, що 20 грудня 2010 року власник вказаної квартири ОСОБА_4 подарував цю квартиру своєму сину - відповідачу по справі ОСОБА_3 (племіннику позивачки), який і проживає в ній на теперішній час.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що вона є інвалідом другої групи й іншого житла не має, позивачка ОСОБА_2 просила суд на підставі ч. 1 ст. 405 ЦК України, ч. 4 ст. 156 ЖК України поновити її порушене право на користування житлом та вселити її у вищезазначену квартиру № 78 житлового будинку № 6 на 3-му мікрорайоні в м. Краснограді Харківської області.

Відповідач ОСОБА_3 заявлених до нього позивачкою ОСОБА_2 вимог не визнав, посилаючись на їх безпідставність.

При цьому він звернувся до суду із зустрічним позовом до позивачки ОСОБА_2, у якому вказував на те, що остання з огляду на родинні відносини, зі згоди його батька ОСОБА_4, дійсно проживала в належній тому на праві приватної власності спірній однокімнатній квартирі, але членом його сімї вона не була, разом із власником житла в ній не мешкала й спільного господарства з ним не вела, оскільки батько має інше житло й проживає за іншою адресою.

Крім того, будь-яких цивільно-правових угод щодо користування спірною квартирою між її власником та позивачкою не укладалося, а з жовтня 2009 року остання взагалі була відсутня в цьому житлі, в звязку з чим жиле приміщення перебувало в занедбаному стані.

У грудні 2010 року батько подарував йому зазначену квартиру й на теперішній час він, позивач разом зі своєю сімєю мешкає в цій квартирі, яка є його власністю.

Однак, у спірній квартирі залишилася зареєстрованою відповідачка ОСОБА_2, яка не є членом його сімї, і на проживання якої у належному йому житлі він, позивач за зустрічним позовом своєї згоди не давав, що в свою чергу обмежує його право на вільне володіння, користування та розпорядження належним йому нерухомим майном.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що в добровільному порядку зніматися з реєстрації у належній йому квартирі ОСОБА_2 не бажає, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 просив суд на підставі ст.ст. 64, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 317, 321, 383, 391 ЦК України з метою захисту його прав власності визнати відповідачку ОСОБА_2 такою, що втратила право на проживання та користування житловим приміщенням - належною йому квартирою № 78 у житловому будинку № 6 на 3-му мікрорайоні в м. Краснограді Харківської області, зобовязавши відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Красноградського РВ ГУ МВС України в Харківській області зняти останню з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 15 квітня 2011 року в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі.

Суд визнав відповідачку за зустрічним позовом ОСОБА_2 такою, що втратила право на проживання в квартирі № 78 житлового будинку № 6 у 3-му мікрорайоні в м. Краснограді Харківської області та зобовязав відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Красноградського РВ ГУ МВС України в Харківській області зняти останню з реєстрації місця проживання за вказаною адресою..

Не погодившись із таким рішенням районного суду та вважаючи його незаконним і необгрунтованим, відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги в повному обсязі та відмовити в задоволенні зустрічного позову.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що в 2006 році вона за домовленістю зі своїм братом ОСОБА_4 вселилася в придбану на його імя спірну квартиру, де зареєструвалася й проживала постійно тривалий час, несучи витрати на оплату комунальних послуг.

Однак, у листопаді 2010 року, дізнавшись, що вона буде виписана з лікувального закладу після довготривалого лікування та бажає повернутися у житло, де зареєстрована та до цього проживала, ОСОБА_4 відчужив - подарував належну йому квартиру своєму сину - відповідачу по справі ОСОБА_3С, таким чином навмисно позбавивши її житла.

При цьому новий власник квартири - відповідач ОСОБА_3 усупереч ст. 168 ЖК України не попереджав її завчасно про розірвання з нею договору найму житла, а тому його претензії до неї є безпідставними.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В даному ж випадку рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, не в повній мірі відповідає цим вимогам процесуального закону.

Відповідно до ст. ст. 1, 4 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК.

Обєктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сімї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сімї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих обєктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сімї колишнього власника (чи інших осіб, які проживали у належному йому житлі з його дозволу за відсутності відповідних цивільно-правових угод щодо користування житлом), у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 ЦК України), а відтак - припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сімї та інших, зазначених вище осіб, на користування цим будинком (квартирою), оскільки це їх право є похідним від прав самого власника.

Частина ж 4 ст. 156 ЖК України, на яку посилалася позивачка ОСОБА_2 в обґрунтування своїх позовних вимог, передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сімї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Згідно з положеннями ст. 319 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема шляхом усунення перешкод у здійсненні користування майном особами, в яких відпали законні підстави для такого користування.

Як встановлено судом, обєктом цивільно-правового спору є однокімнатна квартира № 78, жилою площею 18,9 кв.м. у житловому будинку № 6, розташованому в 3-му мікрорайоні м. Краснограда Харківської області, яка на підставі договору купівлі-продажу від 16.06.2006 року належала рідному брату позивачки - ОСОБА_4

З вересня 2006 року зі згоди власника квартири позивачка ОСОБА_2 була зареєстрована й проживала в цьому житловому приміщенні.

При цьому будь-яких цивільно-правових угод між позивачкою та власником квартири щодо користування житлом не укладалось, членом сімї останнього, в розумінні ст. 64 ЖК України, вона не була й спільного господарства з ним не вела, позаяк ОСОБА_4 проживає та зареєстрований за іншою адресою.

Згідно з нотаріально посвідченим договором дарування від 10 грудня 2010 року власник вищевказаної квартири ОСОБА_4 подарував належне йому житло своєму синові - відповідачу (позивачу за зустрічним позовом) по справі ОСОБА_3, який згоди на проживання в належній тепер вже йому квартирі позивачки ОСОБА_2 не давав, будь-яких цивільно-правових угод стосовно користування останньою цим житлом між ними також не укладалося, а крім того після набуття права власності на житло відповідач ОСОБА_3 зареєструвався й проживає в спірній квартирі разом зі своєю сімєю - дружиною та малолітньою дитиною.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, а також відсутність договірних відносин позивачки ОСОБА_2 з колишнім власником спірної квартири та факт припинення права власності останнього на це житло, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог за їх безпідставністю та задовольнивши зустрічні позовні вимоги, визнав її такою, що втратила право на проживання в квартирі № 78 житлового будинку № 6, розташованого в 3-му мікрорайоні м. Краснограда Харківської області, в звязку з переходом права власності на цю квартиру до нового власника - позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3

Однак, при цьому, приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції безпідставно поклав обовязок щодо зняття позивачки ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою спірного житла на відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Красноградського РВ ГУ МВС України в Харківській області, оскільки цей відділ у якості співвідповідача до участі в справі судом не залучався, має статус, виключно третьої особи, тобто учасника цивільного процесу з обмеженим колом процесуальних прав та обовязків, який не є субєктом спірного матеріального правовідношення, а тому суд першої інстанції не вправі був вирішувати питання про права та обовязки останнього, а тим більше зобовязувати його вчиняти будь-які дії.

Крім того, судова колегія звертає увагу й на те, що згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням є самостійною підставою для зняття такої особи з реєстрації місця проживання відповідним органом виконавчої влади з питань реєстрації, а тому в даному випадку вирішення цього питання взагалі не потребує судового втручання.

Таким чином, з огляду на викладене, рішення Красноградського районного суду Харківської області від 15 квітня 2011 року не може бути визнане цілком законним, обґрунтованим і таким, що постановлене з дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства, в звязку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінити це судове рішення, скасувавши його в частині, що стосується зобовязання відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Красноградського РВ ГУ МВС України в Харківській області зняти позивачку ОСОБА_2М з реєстрації місця проживання за адресою спірного житла, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог за їх безпідставністю.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги, наведених на її обґрунтування, то ці доводи апелянта є несуттєвими й не свідчать про наявність підстав для подальшої зміни чи скасування ухваленого по справі судом першої інстанції рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 15 квітня 2011 року - змінити, скасувавши це судове рішення в частині, що стосується зобовязання відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Красноградського РВ ГУ МВС України в Харківській області зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою: Харківська область, м. Красноград, 3-й мікрорайонАДРЕСА_1, та ухваливши в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог за їх безпідставністю.

У решті рішення Красноградського районного суду Харківської області від 15 квітня 2011 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: