АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 22-ц-5280/11 Головуючий суддя І інстанції Бєссонова
Провадження № Суддя доповідач Довгаль А.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Довгаль Г.П.,

суддів: - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

при секретарі - Щегельському Д.О..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 7 липня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_3 до управління праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області про визнання протиправними дій та бездіяльності, відновлення порушених прав, зобовязання вчинити певні дії та стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до управління праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області в якому просив зобовязати відповідача виконати перерахунок та виплату належних йому щорічної допомоги на оздоровлення за 2007-2009 рік з законодавчо встановлених розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком на день фактичного виконання виплати, нарахувавши суму перерахунку за 2007-2009 роки з яких, за 2007р. допомога на оздоровлення - 1590 грн., за 2008р. допомога на оздоровлення - 1970 грн., за 2009р. допомога на оздоровлення - 3386 грн. та моральну шкоду 500грн.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що він є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС першої категорії, З група інвалідності. Відповідно до статті 48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи має право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат. Разом з тим, на даний час він отримав зазначені соціальні виплати не в повному обсязі, а саме в розмірі за 2007р.-90 грн., за 2008р.-90 грн., за 2009р- 90грн.

Недоотримані суми просив стягнути з управління праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області та зобов'язати провести нарахування щорічної допомоги на оздоровлення в порядку ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 4 мінімальних заробітних плат, за виключенням здійснених за цей період таких виплат.

В березні 2010 року позивач звернувся з заявою до управління праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області, однак отримав відмову.

Відповідач подав письмові заперечення на позов. Вважав, що для його задоволення відсутні правові підстави.

Справу було розглянуто відповідно до вимог Цивільно-процесуального кодексу України.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 7 липня 2010 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною відмову управління праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області ОСОБА_3М щодо перерахунку за 2009 рік щорічної допомоги на оздоровлення в порядку частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 4 мінімальних заробітних плат.

Зобов'язано управління праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області провести перерахунок та виплату ОСОБА_3М за 2009 рік щорічної допомоги на оздоровлення в порядку встановленого частиною 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат, за виключенням здійснених за цей період таких виплат.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі управління праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позову; посилаються на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з приписів п.2 ч. 1 ст. 197 КАС України вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження через неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши наведені в скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, знаходить апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать про те і це не заперечується сторонами, що позивач відноситься до 1-ої категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, йому встановлено 3 групу інвалідності.

Абзацом 3 ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», передбачено, що для осіб, які є учасниками ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС першої категорії та інвалідами 3 групи, щорічна допомога на оздоровлення виплачується в розмірі 4 мінімальних заробітних плат.

Згідно ч. 7 ст.48 вищенаведеного закону розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати.

Щодо позовних вимог в частині виплати допомоги на оздоровлення за 2007-2008рр., судом першої інстанції вірно враховано що, органи соціального захисту населення, здійснивши у зазначений період, виплату щорічної допомоги на оздоровлення в розмірах, встановлених законом про бюджет на відповідний рік, правомірно діяли підставі у межах повноважень та у спосіб, що визначено діючим законодавством України. Отже, з 01.01.2007 року і по 09.07.2007 року та з 01.01.2008 року по 22.05.2008 року органи соціального захисту населення не мала повноважень здійснювати зазначені виплати у розмірах встановлених ст. 48 Закону України «Про статус соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки протягом цього часу положення базових законів не діяли.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції вірно встановив, що позовні вимоги про стягнення недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2007- 2008 рік не підлягають задоволенню.

У 2009 році статтею 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» надано право Кабінету Міністрів України у 2009 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами. Згідно ст. 61 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобовязань; здійснюють відповідні видатки за загальним фондом бюджету тільки в межах бюджетних асигнувань встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобовязань минулих років, узяті облік в органах Державного казначейства України та у разі їх відповідності бюджетним паспортам. Щорічна допомога на оздоровлення, громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи виплачувала також відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 562 від 12.07.2005 р. «Про щорічну дорогу оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Приймаючи до уваги викладене, суд вірно визначив, що управління праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області у 2007-2008 роках діяло у відповідності до вимог законів, інших правових актів або їх окремих положень, до моменту визнання останніх неконституційними, тому підстав визнання дій управління праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області щодо виплати позивачу щорічної допомоги на оздоровлення неправомірними не вбачається.

Реалізація особою права, яке пов'язане з отриманням бюджетних коштів і базується на нормах спеціальних. нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органів державної влади на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань судом до уваги не приймається. Так, наприклад, у справі «Кечко проти України» Європейський Cуд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на отримання щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення (в даному випадку це стосується можливості реалізації встановленої державою гарантії для інвалідів, ветеранів Великої Вітчизняної війни та осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи як складової їхнього правового статусу) засновані на принципі юридичної визначеності. Зазначений принц не дозволяє державі посилатися на недосконалість певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. Як свідчить позиція Суду ЄС у справах Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це надання щорічної разової до 5 травня грошової допомоги та допомоги на оздоровлення особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обгрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Крім того, суд зазначив, що відповідно до ч. З ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права достатній життєвий рівень, тому звуження підзаконним актом змісту та обсягу права, наданого Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту , є безпідставним.

Враховуючи вищезазначене, суд вірно дійшов до висновку, що позивач має право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення за 2009 рік відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи № 796-ХІІ від 28.02.1991, в редакції закону від 09.07.2007 року, у розмірі 4 мінімальних заробітних плат.

Що стосується позовних вимог про стягнення 500 грн. у відшкодування моральної шкоди, то суд першої інстанції вірно вказав, що відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Проте, в ході судового розгляду судом першої інстанції справи не підтвердився факт заподіяння позивачу моральної шкоди з вини відповідача та відсутній будь-який причинно-наслідковий звязок між шкодою та діяннями відповідачів, а тому вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та обставин справи.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 199, 200, п. 1 ч. 1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області відхилити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 7 липня 2010 року залишити без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді