АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/2090/9236/11 Суддя доповідач Черкасов В.В.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин про виселення
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді - Черкасова В. В. суддів: Кукліної Н.О., Пономаренко Ю.А., при секретарі - Ковач О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Московського районного суду м.Харкова від 19 серпня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 банк Аваль, 3-і особи: приватний нотаріус ОСОБА_5, ЖБК "Контакт-6", КП ХМБТІ, ВГІРФО Московського РВ ХМУ УМВДУ в Харківській області про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, виселення та зняття з реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИЛА:

05 серпня 2005 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просив усунути перешкоди в користуванні майном, визнавши ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 та зобов'язати ВГРФО Московського РВ ХМУ УМВДУ в Харківській області зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку у вказаній квартирі.

В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22.07.05 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6, укладеного з ОСОБА_7, який згідно п.6 договору зобов'язався звільнити квартиру та знятися з реєстраційного обліку.

12.08.2005року ОСОБА_7 знявся з реєстраційного обліку, звільнив квартиру, але в квартирі залишилася зареєстрованою його колишня дружина ОСОБА_7 - відповідачка по справі ОСОБА_2

З пояснень ОСОБА_7 йому відомо, що відповідачка дійсно не проживає у спірній квартирі з липня 2000 року, але місце її проживання ОСОБА_7 не відомо.

В зв'язку з тим, що в належній йому квартирі зареєстрована відповідачка, він не може здійснювати свої повноваження власника майна, зокрема не може стати на облік сам та зареєструвати членів своєї сім'ї за місцем їхнього проживання у спірній квартирі.

26.12.5року відповідачка ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічними вимогами до ОСОБА_1 про визнання договіру купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 від 22.07.05 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6- недійсним в 1/3 його частині відносно покупця, визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 та вселити її в дану квартиру.

01.11.07 року ОСОБА_2 разом зі своїм сином ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_1, які уточнили в ході розгляду справи по суті та просили суд визнати відповідно до ст..225 ЦК України недійсним договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1 від 22.07.2005 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 ,посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6

І.В., реєстровий № 2310; Визнати за ними ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину за кожним на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_7, померлого

05.12.2005року; Виселити ОСОБА_1 разом з іншими особами, які з ним проживають, із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення та зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Позивачі за зустрічним позовом вважають, що станом на 22.07.05 р. ОСОБА_7К не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Укладання оскаржуємого договору не було вільним і не відповідало внутрішній волі ОСОБА_7

В обґрунтування зустрічних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилалися на те, до спірна 3-х кімнатна кооперативна квартира АДРЕСА_1 була отримана ОСОБА_8, житловою площею 43,92 кв.м., загальною площею 63,39 кв.м., яка розташована на 2 поверсі, членом ЖБК «Контакт-Б» була ОСОБА_9

Як пояснила ОСОБА_2В.у 1987 році її свекруха ОСОБА_9 обміняла житло зі своєю матір'ю ОСОБА_10, і паєнакопичення в сумі 4095.40 руб. були переведені на рахунок ОСОБА_10 Кооперативна квартира була надана згідно обмінного ордеру № 8401 від 50.10.1987 року на склад сім'ї з 4 осіб: ОСОБА_10, на неї ОСОБА_2, її чоловіка ОСОБА_7 та їхнього сина ОСОБА_3

ОСОБА_10 на той час виповнилося 83 роки, вона була пенсіонеркою, пенсія її складала 45 рублів і вони жили однією сім'єю.

Щомісячні внески паєнакопичення складали 26 руб.З6 коп., крім того требу було сплачувати за квартиру та комунальні послуги. Всього щомісячна плата складала приблизно 50 руб. Всі ці витрати сплачувала вона разом зі своїм чоловіком за рахунок своїх особистих доходів.

Після смерті ОСОБА_10 30.05.1988 року, вона і її чоловік ОСОБА_7 продовжували сплачувати паєнакопичення і на 1992 рік вони внесли 7500 крб, сплативши повністю за квартиру суму 11609 крб., що підтверджується довідкою ЖБК.

Таким чином вона та її чоловік ОСОБА_7 відносилися до членів сім'ї члена ЖБК ОСОБА_10 з якою жили разом і вели спільне господарство, мали право вступу в кооператив і розділити паєнакопичення і квартиру. ОСОБА_2 вважає, що її частка згідно ст..22,28 КоБС України 1969 року (діючого на той час) склала би 3750 грн. Дочка померлої ОСОБА_10 - ОСОБА_9 разом з ними у квартирі не мешкала, не була прописана в ній, до нотаріальної контори про прийняття спадщини не зверталася , померла 17.12.2000 року.

ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом про прийняття спадщини після смерті померлої ОСОБА_10 не вказавши, що вона, як його дружина, також має право на частину паєнакопичення і квартири. Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 10.12.04 року за ОСОБА_7 визнано право власності на спірну квартиру. Вона не брала участі при розгляді судом вказаної справи.

22.07.5року її чоловік ОСОБА_7 уклав з позивачем ОСОБА_1 договір купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6

Згідно з цим договором продаж квартири вчинено за суму 170 000 грн., з яких 85 000 грн. ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_1 ще до підписання договору, а решту суми 85

0грн. ОСОБА_1 зобов'язується сплатити ОСОБА_7 до 22.08.2005 року. Однак решту суми 85 000 грн., ОСОБА_1 не сплатив ОСОБА_7 Таким чином договір купівлі-продажу квартири не був спрямований на настання правових наслідків, які обумовлені договором, а саме сплати всієї суми вартості квартири.

ОСОБА_7 помер 05.12.2005 року

Тому позивачі за зустрічним позовом вважають, що оскаржуваний ними договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, при його укладанні не були дотримані вимоги закону щодо попередження покупця про права 3-х осіб на квартиру. Будь яких коштів ОСОБА_7 за угодою купівлі-продажу не отримав. Про це свідчить те, що вони, як спадкоємці за законом не виявили в наявності після його смерті будь - яких грошей в квартирі АДРЕСА_2 де він проживав останні два місяці свого життя і відсутність відкритих на його ім'я рахунків.

У квартирі відповідно до довідки ЖРЕД 10 від 21.07.05 року були прописані вона та син. Вони, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не брали участі при розгляді Московським районним судом м.Харкова справи за позовом ОСОБА_7 про визнання за ним право власності на спірну квартиру. Ухвалою Московського районного суду їй- Семенченко Г.В., було відмовлено в задоволенні заяви про перегляд вказаного рішення суду за ново виявленими обставинами.

Спадщину вони прийняли шляхом подачі заяви про прийняття спадщини в нотаріальну контору у встановлений законом 6 місячний строк. Інших спадкоємців не має.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3, просили задовольнити їх вимоги.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав свої вимоги, зустрічні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 він не визнав з тих підстав, що при укладанні договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_7 був адекватним, розумів значення своїх дій.

Представник відповідача ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» зустрічні вимоги відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не визнав з тих підстав, що договір купівлі-продожу квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 був укладений згідно законодавства України

і на момент укладання договору ОСОБА_7 не був визнаний недієздатним за рішенням суду.

Представники 3-х осіб: КП ХМБТІ та ВГІРФО Московського РВ ХМУ УМВДУ в Харківській області в судове засідання не з'явилися, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

3-я особа: приватний нотаріус ОСОБА_5 в судовому засіданні 22.10.08 року вимоги відповідача -позивачів за зустрічними вимогами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не визнала посилаючись на те, що посвідчений нею договір купівлі-продажу спірної квартири відповідає вимогам чинного законодавства та пояснила, що 22.07.05 року до неї звернувся ОСОБА_7 та ОСОБА_1 з проханням посвідчити договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3. Нотаріальне посвідчення цього договору почалося нею з встановлення дійсного волевиявлення сторін, були встановлені наслідки які сторони бачать, обговорені умови договору та всі істотні моменти. Договір купівлі-продажу відповідав дійсним намірам сторін, нею були встановлені особи та їх дієздатність, обоє були тверезими, у неї не було сумнівів про наміри сторін і вони розуміли свої дії і нею був посвідчений договір купівлі-продажу. Про те,що у квартирі була зареєстрована ОСОБА_2 їй не було відомо і продавець на це не вказував.

Представник 3-ї особи : ЖБК «Контакт-6» ОСОБА_11 в судовому засіданні 01.04.08 року та 08.06.10 року підтримала вимоги позивачів за зустрічними вимогами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та пояснила, що вона проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 з дня його заселення, її квартира знаходиться над квартирою позивача, вона є головою ЖБК і добре знає сім'ю ОСОБА_3. З 2000 року ОСОБА_7 став зловживати спиртними напоями, приводив до квартири п'яниць , не адекватно себе поводив, сам з собою розмовляв, кричав, в зв'язку з чим сусіди часто на нього скаржилися. Останній час не впізнавав людей. ОСОБА_2 -дружина ОСОБА_7 та їхній син ОСОБА_3 останнім часом не проживали з нині померлим ОСОБА_7, а саме- Семенченко Г.В. не жила у спірній квартирі з 2004 року. До літа 2005 року, вона часто бачила ОСОБА_3, який приходив до свого батька і приносив йому їжу, а ОСОБА_2 також приходила, проте рідко. їй відомо, що ОСОБА_2 не взмозі була проживати зі своїм чоловіком, оскільки останній зловживав спиртним та наносив їй побої. На даний час у спірній квартирі проживає позивач ОСОБА_1 зі своєю родиною та займається ремонтом квартири.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 19 серпня 2011 року у задоволені позову ОСОБА_1 -відмовлено .

Зустрічний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, укладений 22.07.2005 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 №2310.

Повернути кожному все отримане за недійсною угодою.

Повернуто квартиру АДРЕСА_4 у власність ОСОБА_7, померлого 05.12.2005 року.

Повернуто ОСОБА_1 гроші в сумі 170 ООО грн., які знаходяться на рахунку Територіального управління державної судової адміністрації в Харківській області , шляхом зняття їх з рахунка і видачі ОСОБА_1, які внесені 11.11.2010 року ОСОБА_2 на депозитний рахунок ТУДСА в Харківській області.

Зобов'язано КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" анулювати правову реєстрацію квартири АДРЕСА_4 на ім'я ОСОБА_1 та провести правову реєстрацію квартири на ім'я ОСОБА_7.

Виселено ОСОБА_1 разом з іншими особами, які з ним проживають із квартири АДРЕСА_4 без надання іншого житлового приміщення.

Знято з реєстраційного обліку місця проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_5. В іншій частині вимог - відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції ухваленням нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги його в повному обсязі. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у задоволені зустрічних позовних вимог відмовити.

В обгрунтуванні доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судці апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу підлягаючою частковому задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із доведеності факту, що померлий 05.12.2005 року ОСОБА_7 у момент складання договору купівлі - продажу квартири 22.07.2005 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

ОСОБА_12 висновки суду першої інстанції, колегія суддів вважає правильними і зробленими у відповідності із зібраними по справі доказами.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що спірним є посвідчений приватним нотаріусом 22.07.2005 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 Відповідно до п.З цього договору, ОСОБА_1 придбав вище вказану квартиру за 170 000 грн. та зареєстрував за собою/т.іа.с. 5, 6,130-131, т.2а.с.42, 44/.

Квартира АДРЕСА_1 належала померлому 05.12.2005р. ОСОБА_7 на підставі рішення Московського районного суду від 10.12.2004 року.

Відповідно до висновку посмертної судово-психіатрічної експертизи № 549 від

21.06.2010року та уточненням до висновку № 291 від 16.08.2010 року, а також додаткової №276 від 07.07.2011 року, ОСОБА_7 по заданим даним страждав стійким психічним розладом у формі судинної деменції за своїм психічним станом не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент укладання договору купівлі-продажу 22.07.05 року/ т.2 а.с. 193-196, 199, т.З а.с. 20-25, 222-225, 227 /.

Відповідно до вимог ч.4 ст.13, ч.4 ст.41 Конституції України Держава забезпечує захист усіх субєктів права власності.

Згідно зі ст. 1 протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених Законом.

Відповідно до ч.2 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст..225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику в справах про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладання правочину суд відповідно до ст.145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішується з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.212 ЦПК.

Відповідно до висновку додаткової посмертної судово-психіатрічної експертизи № 597 від

29.06.2011року та уточненням до висновку № 276 від 07.07.2011 року, ОСОБА_7 по наданим даним 22.07.05 року страждав стійким психічним розладом у формі судинної деменції. ОСОБА_7 по наданим даним 22.07.05 року з 14.00 до 16.00 годин страждав стійким психічним розладом у формі судинної деменції і за своїм психічним станом не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. / т.З а.с. 222-225, 227 /

Предметом дослідження була амбулаторна карта ОСОБА_7, медичні карти стаціонарного хворого ОСОБА_7 із ТМО Жовтневого району його медична карта стаціонарного хворого із ГКМБ №25 та із ХГПНД №3 де ОСОБА_7, де він проходив обстеження та отримував амбулаторне лікування з 25.06.2005 року по направленню міської поліклініки №6 з приводу органічного ушкодження мозку судинного генеза, виписки історії хвороби із дорожньої клінічної лікарі м. Харків на імя ОСОБА_7 де він проходив лікування з 15.09.2003 року по 29.09.2003 року з приводу перенесеного ішемічного інсульту, а також пояснення свідків ОСОБА_13К, ОСОБА_14 ОСОБА_15І, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_12 (т.З а.с.223-224).

Оцінюючи встановлені обставини, надані сторонами докази на підтвердження своїх доводів та заперечень, суд першої інстанції вважав доведеним укладення ОСОБА_7 договору купівлі-продажу квартири у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Наслідком вчинення такого правочину є недійсність договору.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону і доводами апеляційної скарги не спростовується.

Твердження позивача ОСОБА_1 та його представників щодо покладення судом першої інстанції в основу рішення сумнівних висновків експертів належними доказами не підтверджено. Наявні у т.2 на а.с.193-196 та у т.З на а.с222-224 висновки не містять суперечностей у викладенні обставин, вихідних даних про стан здоровя продавця ОСОБА_7, що містяться у наданих для експертного дослідження письмових матеріалах медичної документації та матеріалах справи.

Відсутність підпису одного із експертів про відповідальність за відмову або видачу завідомо неправдивого висновку за ст.ст. 384,385 КК України у додатковому висновку від 29.06.2011р. не може бути підставою для визнання неналежним доказом , на підтвердження стану, у якому поперебував ОСОБА_7 у момент вчинення правочину, а саме 22 липня 2007 року, первісного висновку, складеного пятьма експертами (т.2 а.с. 193-196 ).

Правові наслідки недійсності правочину визначенні статтею 216 ЦК України.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Доводи апеляційної скарги щодо присудження до повернення ОСОБА_1

Вікторовичу переданих по договору купівлі-продажу грошей в сумі 170 000 грн. без врахування вартості істотних покращень, які позивачем зроблено в цій квартирі, на висновки суду першої інстанції не впливають.

Позивач не позбавлений права на захист своїх майнових інтересів шляхом подачі самостійного позову до осіб, які є відповідальними за порушення його права , а не шляхом збільшення розміру грошової суми, яка за договором продавцю не передавалася, і не може бути повернута за наслідками визнання угоди недійсною.

Застосовані судом першої інстанції наслідки недійсності правочину, укладеного 22 липня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 на вимогу спадкоємців не суперечать положенням ст..216 ЦК України, окрім повернення квартири АДРЕСА_4 у власність ОСОБА_7, померлого

05.12.2005року. Рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст.. 309 ЦПК України в цій частині підлягає скасуванню.

Позивачі є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7, у визначений законом строк прийняли спадщину та оформили спадкові права на інше майно.

Судом першої інстанції позивачі визнані особами, чиї права та інтереси порушенні укладеним між спадкодавцем ОСОБА_7 та позивачем правочином.

Висновок суду першої інстанції про виселення позивача ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_4 та зняття з реєстраційного обліку місця проживання у спірній квартирі є засобом відновлення прав позивачів на спадкування і підстав для перегляду судового рішення в цій частині колегія суддів не вбачає.

Матеріали справи свідчать, що в спірній квартирі зареєстровано тільки позивача. Відповідно зазначення у резолютивній частині рішення про виселення ОСОБА_1В із квартири АДРЕСА_4 «разом з іншими особами, які з ним проживають», є помилковим , яке підлягає виключенню.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду першої інстанції не впливають.

Виходячи з наведеного судова колегія , перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, визнає , що рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 303 304, п.3ч.1ст.307, ст.309,313 ч.2 ст. 314,ст.ст.315,317,319,324,325 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 19 серпня 2011 року - змінити.

Скасувати рішення в частині повернення квартири АДРЕСА_7 ОСОБА_19 померлого 05.12.2005 року.

Виключити із резолютивної частини рішення виселення «разом з іншими особами, які з ним проживають»

В решті рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

судді