Справа № 22-ц-1700/11 Головуючий у І інстанції Бортницька В.В.
Провадження № Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 07.02.2011
РІШЕННЯ

Іменем України

07 лютого 2011 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого Поліщука М.А.

суддів Голуб С.А.., ОСОБА_2

при секретарі Мягкій Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль» на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2010 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором кредиту та звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_6 Аваль» про визнання частково недійсним договору ,

встановила:

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2010 року позов Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль» задоволено частково. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача прострочену заборгованість за кредитним договором в сумі 477080,54 грн. та 976 грн. судових витрат з кожного.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано п 1. Договору про внесення змін та доповнень до договору застави майнових прав від 22.03.2007 р. недійсним.

Скасована заборона відчуження нерухомого майна ОСОБА_4, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1

Скасований внесений до Державного реєстру іпотек запис відносно квартири (нерухомого майна) ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1

В апеляційній скарзі ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить вказане рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивача і в частині задоволення зустрічного позову і ухвалити в цій частині нове рішення. Позовні вимоги ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

В судовому засіданні представник апелянта уточнив вимоги апеляційної скарги і просив скасувати рішення суду лише в частині задоволення зустрічного позову. В іншій частині рішення суду просив залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем та ОСОБА_4 25.08.2005р було укладено кредитний договір № 014/2493/74/17419 .

Позивач надав ОСОБА_4 кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в сумі 32 000,00 доларів США.

В забезпечення виконання умов Договору, позивачем укладено з ОСОБА_4 договір застави майнових прав, посвідчений 25.08.2005 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7

Предметом Договору про заставу майнових прав від 25 серпня 2005 року є забезпечення виконання зобов'язань Позичальником за Кредитним договором шляхом передачі в заставу майнових прав за Договором № 61 від 15 серпня 2005 року.

Станом на час розгляду справи загальна сума заборгованості за кредитним договором № 014/2493/74/17419 від 25.08.2005р. становила 60194,12 доларів США (477080,54 гри.), із них: залишок непогашеної частини кредиту - 30979,73 доларів США (235966,41 грн.); заборгованість за відсотками - 9272,79 доларів США (73493,35грн.); пеня за прострочення кредиту - 18129,78 доларів США (143691,20 грн.); пеня за прострочення відсотків - 181 1,82 доларів США (14359,94 грн.).

Задовольняючи зустрічний позов суд першої інстанції виходив з того, що договір застави був укладений у відповідності до чинного на час укладання Закону України «Про заставу» від 2 жовтня 1992 року № 2654-ХП. Положення Закону України «Про іпотеку» на вказані правовідносини не розповсюджувалися, оскільки лише з набуттям чинності Закону України «Про іпотечні облігації» від 22 грудня 2005 року за № 3273-ІУ до ЗУ «Про іпотеку» були внесені відповідні зміни, якими під іпотекою стали розуміти і заставу майнових прав на нерухомість, а Закон України «Про іпотеку» став регулювати і правовідносини із застави майнових прав на нерухомість.

У подальшому сторони уклали договір про внесення змін та доповнень до договору застави майнових прав від 22.03.2007 року, у п. З якого зазначили, що цей договір не с новацією. Отже, укладаючи такий договір сторони не домовилися про заміну первісного зобов'язання, яким було застава майнових прав згідно ЗУ «Про заставу» на інше -іпотечне зобов'язання, яке врегульоване ЗУ «Про іпотеку». Відтак - правовідносини, встановлені первісним договором застави майнових прав, до якого вносилися зміни, не переросли у іпотечні зобов'язання.

Відсутність іпотечних зобов'язань, на думку суду першої інстанції, унеможливлює державну реєстрацію іпотеки, як такої, що взагалі не була породжена внаслідок внесення змін та доповнень до договору застави майнових прав від 22.03.2007 року. Отже наявність в такому договорі п. 1, який передбачає можливість накладання заборони відчуження та внесення запису до Державного реєстру іпотек не відповідає вимогам закону, зокрема ч. 1 ст.203 Цивільного кодексу України, де зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Через причини викладені вище, на думку суду першої інстанції, не відповідає вимогам закону, зокрема статті 4 Закону України «Про іпотеку» і проведене реєстратором (Приватним нотаріусом) накладання заборони відчуження та внесення запису до Державного реєстру іпотек відносно нерухомого майна ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 .

Оскільки суд не вбачав наявності між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 правовідносин, врегульованих Законом України «Про іпотеку», задоволення вимог позивача за основним зобов'язанням, яке випливає з кредитного договору № 014/2493/74/17419 від 25.08.2005 р., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки суд визнав неможливим з огляду відсутності як самої іпотеки так і її предмету.

Судова колегія не може погодитись із таким висновком суду виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про заставу» предметом застави можуть бути майно та майнові права.

Відповідно до ст. 49 ЗУ «Про заставу» заставодавець може укласти договір застави як належних йому на момент укладення договору прав вимоги по зобов'язаннях, в яких він є кредитором, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Відповідно до ст.52 Закону України «Про заставу» якщо боржник заставодавця до виконання заставодавцем зобов'язання, забезпеченого заставою, виконає своє зобов'язання, все одержане при цьому заставодавцем (в даному випадку квартира), стає предметом застави про що заставодавець зобов'язаний негайно повідомити заставодержателя.

Отже, на момент укладення договору про внесення змін та доповнень до договору застави (що укладений 02.03.2007р. згідно п.4.4 Договору застави майнових прав) відповідно до закону предметом застави була квартира.

Відповідно до ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст. 577 ЦК України застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про заставу» цим Законом визначаються основні положення про заставу. Відносини застави, не передбачені цим Законом, регулюються іншими актами законодавства України.

На момент державної реєстрації предмету застави нерухомого майна (внесення запису до державного реєстру іпотек) вказані відносини регулювались відповідно до Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до статті 73 глави 10 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус чи посадова особа органу місцевого самоврядування за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки ас: місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження:

*за повідомленням установи банку, підприємства чи організації про видачу громадянин" позики (кредиту) на будівництво, капітальний ремонт чи купівлю жилого будинку (квартири <:

*при посвідченні договору довічного утримання;

*при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку. гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна;

Відповідно до п.250 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (в редакції, що діяла на момент накладення заборони відчуження), нотаріус за місцезнаходженням житлового будинку, будівлі, садиби, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи за місцем розташування земельної ділянки, а також у випадках, передбачених законодавством, за місцем реєстрації рухомого майна, накладає заборону їх відчуження:

1) за повідомленням банку (фінансової установи), іншої юридичної особи про видачу фізичній особі позики на будівництво, капітальний ремонт чи купівлі житлового будинку, квартири;

2) при посвідченні договору застави, ренти житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, якщо це передбачено договором;

На підставі вказаних норм, та відповідно до п.4.4 Договору застави від 25.08.2005р., сторони уклали додатковий договір про внесення змін та доповнень до вказаного договору застави майнових прав, при посвідченні якого нотаріусом була накладена заборона відчуження предмету застави (на той момент квартири) та за згодою сторін внесено запис до Державного реєстру іпотек.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги наведені вище норми законодавства, а тому прийшов до помилкового висновку про те, що правовідносини щодо накладення заборони відчуження предмету застави нерухомого майна та її державної реєстрації залежать від моменту набуття чинності ЗУ «Про іпотеку» .

Враховуючи наведене, судова колегія прийшла до висновку, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню в частині задоволення зустрічного позову і ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині, а саме в частині часткового задоволення позову ПАТ «Райффайзенбанк Аваль» рішення суду залишається без змін.

На підставі ст.ст. 575, 577 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 49, 52 Закону України «Про заставу», керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, ст..309 ч.4 п.5, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль» задовольнити .

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 3 листопада 2010 року в даній справі скасувати в частині задоволення зустрічного позову і в цій частині ухвалити нове рішення.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Райфффайзен банк Аваль» відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку .

Головуючий

Судді