АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія - 26 (І) ОСОБА_1
Доповідач - Михайлів Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

11 жовтня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Михайлів Л.В.,

суддів - Митрофанової Л.В., Соколан Н.О.

при секретарі - Бадалян Н.О.

за участю: представника відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кривому Розі Дніпропетровської області ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_6 ОСОБА_7 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 05 травня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Відкритого акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (в теперішній час ОСОБА_2 акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»), ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кривому Розі Дніпропетровської області про стягнення заборгованості по щомісячним виплатам відшкодування втраченого заробітку, компенсації, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2007 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» та ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (далі - ОСОБА_4 Фонду) про стягнення заборгованості по щомісячним виплатам відшкодування втраченого заробітку, компенсації, відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що 20.04.1974 року з ним на підприємстві при виконанні обовязків начальника зміни фабрики металізованих окатишів, стався нещасний випадок, внаслідок якого він ушкодив здоров'я. Висновком ЛТЕК від 23.09.1974 року йому встановлено 100% втрати профпрацездатності та визнано інвалідом 2-ї групи безстроково, призначено страхові виплати у відшкодування втраченого заробітку.

Вважає, що підприємством призначено й виплачувалося відшкодування шкоди здоровю у звязку з втратою профпрацездатності без коригування його середньомісячного заробітку за січень-квітень 1992 року на коефіцієнти підвищення тарифних ставок та посадових окладів на підприємстві, а саме: 3,0 - з 01 лютого 1992 року, 1,1 - з 01 листопада 1992 року, 3,0 - з 01 грудня 1993 року, 2 - з 01 липня 1994 року, 2 - з 01 жовтня 1994 року, 3,4 - з 01 грудня 1995 року, 1,4 - з 01 листопада 1996 року, що призвело до значного заниження належних йому сум відшкодування шкоди.

Оскільки ОСОБА_4 Фонду, починаючи з 01.04.2001 року, продовжило виплату страхових сум у неправильному розмірі, це спричинило неправильне їх нарахування та виплату.

Під час розгляду справи позивачем неодноразово уточнювалися позовні вимоги й в остаточній редакції уточненої позовної заяви від 07.04.2009 року, позивач просив суд вважати перебіг позовної давності з грудня 2006 року, стягнути з ВАТ «ПівнГЗК» на його користь заборгованість із щомісячних виплат відшкодування втраченого заробітку за період з 01.11.1992 року по 01.04.2011 року в розмірі 266277,68 грн., компенсацію за період з 01.01.1998 року по 01.04.2001 року в розмірі 360583,03 грн.; моральну шкоду в розмірі 50000 грн.; стягнути з ОСОБА_4 Фонду на його користь заборгованість із щомісячних страхових виплат за період з 01.04.2001 року по 01.04.2009 року в сумі 419655,69 грн., компенсацію за період з 01.04.2001 року по 01.01.2009 року в розмірі 308903,22 грн., щомісячні страхові виплати у звязку з відшкодуванням шкоди, заподіяної здоровю у розмірі 6430,34 грн., починаючи з 01.04.2009 року до зміни обставин, які впливають на їх перерахунок.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 05 травня 2011 року у позові ОСОБА_6 відмовлено. Судові витрати віднесено за рахунок держави.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду та постановити нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_6

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник позивача посилається на порушення судом норм матеріального права, оскільки суд першої інстанції не врахував, що підприємством невірно визначено середній заробіток позивача за січень-квітень 1992 року, що й спричинило невірний перерахунок сум відшкодування шкоди відповідачами в подальшому. Також вважає, що при фактичному рості середньомісячної зарплати відповідного працівника на місяць перерахунку, підприємством не були застосовані коефіцієнти підвищення тарифних ставок та посадових окладів при перерахунку сум відшкодування шкоди.

Справа розглядається колегією суддів за відсутності позивача ОСОБА_6, належним чином повідомленого про розгляд справи через свого представника ОСОБА_7, який отримав судову повістку про розгляд справи (ч.5 ст. 76 ЦПК України).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_6, працюючи на посаді начальника зміни фабрики металізованих окатишів ВАТ «ПівнГЗК», 20.04.1974 року отримав виробничу травму.

Висновком ЛТЕК від 23.09.1974 року позивачу первинно встановлено 100% втрати професійної працездатності та другу групу інвалідності безстроково.

Згідно наказу по підприємству ОСОБА_6 призначені і виплачувались виплати у відшкодування шкоди здоровю відповідно перераховані згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 26.05.1992 року № 276, виходячи із середнього заробітку за січень-квітень 1992р. за професією позивача.

Спір виник з приводу неправильного, на думку позивача, визначення базового розміру середньої заробітної плати, а також коригування його середньої заробітної плати при нарахуванні втраченого заробітку за умови підвищення тарифних ставок та посадових окладів на підприємстві.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визначення нового розміру середньомісячного заробітку та перерахунку сум відшкодування шкоди, оскільки ВАТ «ПівнГЗК» правильно застосовано коефіцієнти реального росту зарплати при здійсненні перерахунку щомісячних страхових платежів.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції як такими, що відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до п. 28 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23.06.1993 року в редакції зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України № 492 від 18.07.1994 року (надалі Правил), перерахування розміру відшкодування шкоди (втраченого заробітку, витрат на соціальну і медичну допомогу) проводиться у разі: зміни ступеня втрати професійної працездатності; підвищення мінімального розміру заробітної плати в порядку, визначеному законодавством; підвищення тарифних ставок (окладів) працівників госпрозрахункових і бюджетних підприємств, а також заробітної плати відповідно до колективного договору.

Положення про перерахунок сум відшкодування шкоди передбачено Галузевими угодами між Міністерством промислової політики України та виробничими обєднаннями і ЦК профспілок трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України на 19952000 рр., а саме: роботодавець проводить перерахунок відшкодування шкоди, повязаної з виконанням трудових обовязків одночасно з підвищенням на підприємстві тарифних ставок та посадових окладів на коефіцієнт фактичного підвищення заробітної плати за даною професією (п. 5.23 Галузевої угоди на 1996 рік, дію якої продовжено й на 1997 рік, п. 4.23 Галузевої угоди на 1998 рік, дію якої продовжена й на 1999 рік, п. 4.22 Галузевої угоди на 2000 рік з внесеними змінами).

Отже, якщо при зростанні тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві з метою збільшення їх частки в середньомісячній заробітній платі в межах встановленого фонду споживання, при якому змінювалась лише структура заробітної плати (одночасно зменшувалися інші складові заробітної плати без зміни її загального розміру), підстав для проведення перерахування щомісячних страхових виплат на коефіцієнт росту посадових окладів і тарифних ставок немає.

ВАТ «ПівнГЗК» в межах своїх повноважень та, виходячи із своїх фінансових можливостей, визначило розмір коефіцієнтів зростання тарифних ставок і посадових окладів.

Позивачем та його представником не надано суду першої та апеляційної інстанцій доказів на підтвердження фактичного підвищення заробітної плати за оспорюваний період, що протирічить положенню ч.1 ст. 60 ЦПК України.

Отже, виходячи з того, що в оскаржуваний період 1992-2000рр. підприємством правильно застосовані коефіцієнти при здійсненні перерахування щомісячних платежів втраченого заробітку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для перерахування розміру відшкодування шкоди й обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_6 про стягнення заборгованості по щомісячним виплатам відшкодування втраченого заробітку, компенсації, та відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтованим є й висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визначення нового розміру середньомісячного заробітку, оскільки позов в цій частині не доведено, на що обґрунтовано посилається в рішенні суд першої інстанції, визнаючи правильним розрахунок відшкодування шкоди, виходячи з середнього заробітку за січень-квітень 1992 року по професії позивача до ушкодження ним здоровя, а саме 187 руб. 22 коп.

Доводи ж апеляційної скарги представника позивача про те, що при визначенні розміру середнього заробітку за січень-квітень 1992 року по професії позивача не було застосовано підприємством коефіцієнт підвищення тарифних ставок та посадових окладів 3 з 01.02.1992 року необґрунтовані, оскільки на виконання Постанови Кабінету Міністрів України № 276 від 26.05.1992 року з 01.05.1992 року підприємство перерахувало відшкодування шкоди позивачу, виходячи із його середньої заробітної плати за січень-квітень 1992 року, відкоригованої на величину фактичного підвищення тарифних ставок і посадових окладів, тобто до заробітної плати за професією позивача, по якій він отримав ушкодження здоровя, на момент перерахунку на 01.05.1992 року вже було застосовано коефіцієнт 3,0.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами, а доводи апеляційної скарги їх правильності не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін у відповідності до ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_6 ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 05 травня 2011 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: