РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2011 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А.

при секретарі Вайсенштейн А.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним договору іпотеки,

ВСТАНОВИВ :

В лютому 2011 року позивачка звернулася до суду із позовом до відповідачів про визнання недійсним договору іпотеки від 25 січня 2008 року, укладеного в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 25.01.2008 року, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 , з підстав невідповідності вимогам закону.

Справа передана судді Гуденко О.А. до свого провадження 16 травня 2011 року.

Позивачка та представник позивача у судовому засіданні вимоги позову підтримали, посилаючись на те, що передана в іпотеку квартира є спільним майном подружжя, але всупереч ст.. 65 СК України вона своєї згоди на розпорядженням цим майном не давала. На час укладення договору іпотеки вона ще постійно проживала за межами України, мала намір переїхати до України та переводила чоловікові більше 1500 000 російських рублів від продажу своєї квартири в м. Архангельськ на купівлю квартири в Миколаєві за готівкові кошти. Якби вона знала про намір чоловіка придбати квартиру у кредит, то ніколи б на це не погодилась.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на дотримання вимог діючого законодавства при укладанні оспорюваного договору іпотеки та про наявність нотаріально посвідченої заяви позичальника ОСОБА_4 щодо не перебування його у шлюбі на час укладання договору. Він пояснив, що договір іпотеки укладений з дотриманням діючого законодавства, так як у розпорядженні банку була нотаріально завірена заява ОСОБА_4 про те, що придбана ним квартира не є спільною сумісною власністю і що він на час придбання квартири в шлюбі не перебував. Кредитний договір був укладений з метою отримання грошей саме на придбання цієї квартири, яку він і передав в іпотеку квартиру. Про це не могло бути невідомо позивачці. Просив в позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 до суду не зявився, повідомлявся про час та місце судового засідання неодноразово належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності відповідача, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін.

Вислухавши пояснення позивачки, представників сторін, вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Статтею 1054 ЦК передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається із матеріалів справи, 25 січня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 014/08-112/74763, відповідно до якого банк надав останньому кредит у розмірі 80 000 доларів США з кінцевим терміном повернення 25 січня 2028 року.

В подальшому для забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»(перейменовано у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки 25 січня 2008 року, за яким останній передає в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 . Пунктом 1.1 цього Договору встановлено, що іпотекою забезпечуються вимоги кредитора щодо повернення основної суми кредиту, наданого боржнику, яка складає 80 000 доларів США зі сплатою відсотків 13 % річних. У звязку з посвідченням договору іпотеки та відповідно до ст.. 73 Закону України „ Про нотаріат 25 січня 2008 р. нотаріусом накладена заборона відчуження на вищезазначену квартиру.

Отже, оспорюваний договір іпотеки вчинений у письмовій формі, нотаріально посвідчений, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Сторони Договору іпотеки мали намір укласти саме Договір іпотеки в забезпечення виконання умов Кредитного договору. Договір іпотеки є способом забезпечення виконання зобовязання, а не правочином щодо розпорядженням майном , належним іпотекодавцю. Договір іпотеки не створює обовязків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 14 вересня 2011 року було задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Авальа`до Колісніченка І.С. та ОСОБА_5 про дострокове розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості з них солідарно за кредитним договором №014/112/74763 від 25 січня 2008 року. Достроково розірвано вказаний кредитний договір та стягнуто в солідарному порядку заборгованість у сумі 106150 доларів 12 центів США.

26 вересня 2006 року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з позивачкою , про що свідчить свідоцтво НОМЕР_1 , видане Архангельським територіальним відділом управління ЗАГС адміністрації архангельської області. Рішенням суду від 23 вересня 2011 року шлюб розірвано. Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже ОСОБА_4 , будучи в зареєстрованому шлюбі, придбав та передав в іпотеку зазначену квартиру, але купив він її в інтересах і для проживання сімї.

Після приїзду в м. Миколаїв, позивачка та її дитина вселилися в зазначену квартиру, зареєстрували своє місце проживання в ній та стали проживати разом з відповідачем однією сімєю.

В обґрунтування позовних вимог, позивачка зазначала, що договір іпотеки є недійсним на підставі ст. 203 ЦК , оскільки його зміст протирічить законодавству України, а саме ст. 65 СК, за якою дружина, чоловік розпоряджаються майном об`єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою.

Відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про іпотеку`іпотекодавець зобов`язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. Зі змісту договору іпотеки вбачається, що іпотекодавець підтвердив ту обставину, що за адресою місцезнаходження предмета іпотеки не проживають та не зареєстровані діти, відсутні малолітні, які мають право користуватися предметом іпотеки, та інші члени його сімї.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Згідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і/або державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена. Частина 4 цієї статті визначає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Відповідно до ч.4 ст.369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Як пояснила в судовому засіданні позивачка, вона не знала про існування кредитного договору, договору поруки, договору іпотеки, згоди на укладення зазначених правочинів не давала, під час їх укладення знаходилась за межами України. Сторонами не заперечувався той факт, що позивачка, яка є громадянкою Росії, періодично знаходилась за межами України. В період з 19 квітня 2008 року по січень 2009 року позивачка з м. Архангельськ, Росія вносила грошові кошти на особовий рахунок ОСОБА_4 в загальному розмірі 1 500 000 російських рублів, але достовірних доказів того, що ці кошти сторони домовились витратити саме на купівлю квартири для спільного проживання сімї, а не на розвиток бізнесу відповідача, як сталося насправді, позивачка суду не надала.

З пояснень представника відповідача банку вбачається, що при укладенні договору іпотеки не порушувались вимоги закону та права позивача. При укладенні та посвідченні договору іпотеки, всі необхідні документи були перевірені нотаріусом. Так, дійсно в матеріалах кредитної справи є заява , посвідчена нотаріально, в якій ОСОБА_4 зазначає, що на момент придбання вказаної квартири, яка передається в іпотеку, в шлюбі не перебував, та не з ким не проживав однією сімєю без укладання шлюбу; підтвердив, що вищезгадане нерухоме майно не є об`єктом спільної власності та перебуває в його особистій власності. Також при отриманні кредиту ним була надана ксерокопія паспорту, в якій відсутній штамп про шлюб, що підтвердила і позивачка.

Умови договору іпотеки передбачають, що якщо надійде вимога про погашення суми заборгованості по кредитному договору і таких коштів у іпотекодавця не буде, то кредитор має право звернути стягнення за рахунок майна останнього, згідно до норм чинного законодавства.

Норми Сімейного законодавства передбачають право мати особисту приватну власність чоловіка та дружини у шлюбі ( ст.57 ), а також те, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення накладається лише на його особисте майно і на частку у праві спільно їх сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі ( ст.73 ).

З наведеного, а також з іншого змісту договору іпотеки не вбачається, що ОСОБА_4 за договором іпотеки здійснив дії по розпорядженню спільним сумісним майном подружжя. Його дії по забезпеченню виконання кредитного договору своїм особистим майном не є укладенням ним цивільної угоди, яка б мала істотні умови певного виду цивільного договору про відчуження спільного сумісного майна подружжя на користь іншої особи.

Таким чином, укладення одним із подружжя договору іпотеки не є розпорядженням їхнім спільним сумісним майном, а є способом забезпечення виконання зобов`язання і він не створює обов`язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за цим договором.

Крім того, обставинами справи підтверджено, що квартира придбана в інтересах сімї, а її передання в іпотеку було необхідною умовою для оформлення кредитного договору з метою отримання коштів на її купівлю.

За таких обставин, суд вважає, що необхідно відмовити у задоволені заявлених позовних вимог, оскільки підстав, передбачених ст.215 ЦК України, для визнання договору іпотеки недійсним у справі не має.

Судові витрати сплачені при подачі позову.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк аваль» про визнання недійсним договору іпотеки відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів після проголошення рішення.

Суддя Центрального районного суду

м. Миколаєва Гуденко О.А.