05.07.2011 Справа № №2-1582/11
РІШЕННЯ

Іменем України

05 липня 2011 року Вишгородський районний суд Київської області в складі: головуючого судді - Заріцького С.М.,

при секретарі - Смілянець І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування,-

встановив:

У травні 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним та визнання права власності на спадкову частину будинку.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що 17.01.2006р. помер ОСОБА_5, після смерті якого позивачі дізналися, що він 13 грудня 2005 року уклав з відповідачем договір довічного утримання, за яким належний ОСОБА_5 будинок було передано у власність ОСОБА_2

На думку позивачів договір довічного утримання необхідно визнати недійсним так як ОСОБА_5 часто хворів і при укладенні договору довічного утримання не усвідомлював значення своїх дій і їх наслідки.

30 грудня 2007 року померла ОСОБА_4, а 17.06.2010р. помер ОСОБА_3

Ухвалою суду до участі у справі в якості правонаступника померлого ОСОБА_3 було залучено його дружину - ОСОБА_1

У судовому засіданні ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги і на підставі ст. ст. 215,216,225,1220, 1221, 1261,1268 ЦК України просила визнати недійсним договір довічного »утримання укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 13.12.2006р. та посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу ОСОБА_6; визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування право власності на спадкове майно, а саме: житловий будинок №96 з надвірними будівлями та спорудами, розташований |в с. Нові Петрівці, мікрорайон ГАЕС Вишгородського району Київської області.

Відповідач та його представник заперечили проти задоволення позову та пояснили, що договір довічного утримання укладений відповідно до вимог чинного на той час законодавства, ОСОБА_2 вчиняв визначені договором дії на забезпечення ОСОБА_5 усім необхідним, тобто виконував умови укладеного договору.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши письмові докази та матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 13 грудня 2005 року ОСОБА_5 (відчужувач) ОСОБА_7 (набувач) уклали договір довічного утримання, за яким ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_2 житловий будинок №96 з надвірними j будівлями на мікрорайоні ГАЕС в с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської - області.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, міну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити

цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Актом посмертної судово-психіатричної експертизи №27 від 11.06.2008р.. проведеної за ухвалою суду встановлено, що ОСОБА_5 страждав за життя, та у період грудня 2005 року, на органічне ураження головного мозку судинного ґенезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз) із інтелектуально-мнестичним зниженням. Психічні розлади, що малися у ОСОБА_5 не дозволяли йому повною мірою розуміти свої дії та керувати ними у грудні 2005 року.

Повторною посмертною судово-психіатричною експертизою №262 від 19.05.2010р. підтверджуються обставини, що ОСОБА_5 страждав за життя, та у період грудня 2005 року на органічне ураження головного мозку судинного ґенезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз) ) із інтелектуально-мнестичним зниженням, але на підставі даних, що були надані на експертизу встановити ступінь виразності психічних змін у ОСОБА_5 та оцінити як вони впливали на його здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними не виявилося можливим.

На підставі ч. 6 ст. 147 ЦПК України оцінивши дані проведених по справі експертиз, суд вважає встановленим, що ОСОБА_8 через хворобу на час укладення договору довічного утримання не міг усвідомлював значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Крім того, встановлено, що відповідно до ст. 36 Закону України «Про нотаріат», в редакції яка діяла на час укладення договору довічного утримання було визначено, що приватні нотаріуси не мали права посвідчувати договори довічного утримання.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, доведений в судовому засіданні і підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 203,215,216,225,236 ЦК України, п.п. 2,7,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», на підставі ст. ст. 58,60, 147,212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 13.12.2005р., посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального »кругу Київської області ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №4959.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, який помер 17.06.2010р. право власності на спадкове майно, а саме: житловий будинок №96 з надвірними будівлями та спорудами, розташований ; с. Нові Петрівці, мікрорайон ГАЕС Вишгородською району Київської області.

Рішення може бути оскаржене протягом 10 днів з дня його проголошення.

Головуючий: