Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 2-446/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2011 року м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого-судді Волощука В.В.

при секретарі Федорчук О.В.

з участю:

представника позивачів ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Олевську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, процентів, інфляційних втрат та три відсотки річних за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

03.08.2011 року позивачі ОСОБА_4, та ОСОБА_5, звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2, про стягнення боргу за договором позик, процентів, інфляційних втрат та 3% річних, посилаючись на те, що 18.04.2010 року між ними та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивачі передали відповідачу 15000 (пятнадцять тисяч) доларів США, що становить, як зазначають позивачі 119 568 (сто девятнадцять тисяч пятсот шістдесят вісім) грн., (офіційний курс гривні до долара США за даними Національного банку України складає 797.1200 грн., за 100 доларів США на день написання зазначеної позовної заяви), а останній взяв їх і зобовязувався повернути позику на першу вимогу позивачів, але не пізніше 01січня 2011 року. У звязку з тим, що ОСОБА_2, зазначених коштів не повернув і не виконує взятих на себе договірних зобовязань, позивачі просять суд стягнути на їхню користь із відповідача суму невиплаченого боргу, в рівних долях, а саме по 70579.71 грн., (сімдесят тисяч пятсот сімдесят девять) грн., 71 коп., кожному (141 159.42 грн., : 2 = 70579.71 грн.), виходячи із розрахунку: 119 568.00 сума основного боргу; 12594.77 грн., процентів; 6896.17 грн., інфляційних втрат; та 2100.48 грн.,- 3% річних, а всього на загальну суму 141 159.42 грн., (сто сорок одна тисяча сто пятдесят девять грн., 42 коп.) за не своєчасну сплату боргу за договором позики.

У судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_4, та ОСОБА_5, - ОСОБА_1, заявлені позовні вимоги його довірителів підтримав із підстав, які наведено у позовній заяві та просить суд задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4, та ОСОБА_5, у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2, та його представник ОСОБА_3, у судовому засіданні відносно заявленого позову позивачів заперечували та просили суд відмовити позивачам у задоволенні заявлених позовних вимог.

Судом, у судовому засіданні встановлено, що між позивачами ОСОБА_4, і ОСОБА_5, та відповідачем ОСОБА_2, 18.04.2010 року було укладено договір позики на загальну суму 15000 (пятнадцять тисяч) доларів США. Відповідно до даного договору позики, позивачі (позикодавці) ОСОБА_4, та ОСОБА_5, передали безоплатно у власність відповідачу (позичальникові) ОСОБА_2, грошові кошти в сумі 15000 (пятнадцять тисяч) доларів США, а позичальник зобовязався повернути позикодавцям суму боргу на першу їхню вимогу, але не пізніше 01січня 2011 року, про що на підтвердження укладення договору позики та його істотних умов було складено відповідачем (позичальником) письмову розписку, що стверджується приєднаною до матеріалів справи відповідною письмовою розпискою даною відповідачем позивачам від 18.04.2010 року, де однією із умов якого, позичальник зобовязався повернути кошти позикодавцям на першу їхню вимогу, але не пізніше 01січня 2011 року.

Позивачі неодноразово ставили усні вимоги перед відповідачем щодо повернення боргу в сумі 15000 (пятнадцять тисяч) доларів США за договором позики, однак відповідач до даного часу борг не повернув.

Суд заслухавши пояснення представника позивачів ОСОБА_4, та ОСОБА_5, - ОСОБА_1, пояснення відповідача ОСОБА_2, та його представника ОСОБА_3, дослідивши матеріали цивільної справи приходить до висновку про те, що даний позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, відповідно до ст.526 ЦК України слідує, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України ...; відповідно до ст.530 ЦК України слідує, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Крім цього ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частиною першою статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Із ст. 1046 ЦК України з якої слідує, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України у якій зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Позичальник, як передбачено статтею 1049 ЦК України, зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Договором позики від 18.04.201- року розмір процентів не встановлено.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі Закон), встановлено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - субєктами підприємницької діяльності. Надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа (частина третя статті 5 Закону).

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону передбачено, що фінансова установа це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру у прядку, встановленому законом. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг.

Пунктом 3 частини першої статті 1 Закону передбачено, що фінансовий кредит це кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Фінансова послуга це операція з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п.5 ч.1 ст.1 Закону). Учасниками ринків фінансових послуг є юридичні особи та фізичні особи субєкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України, та споживачі таких послуг (п.7, ч.1 ст.1 Закону). Згідно з п.3,4 ч.1 ст.34 Закону уповноважений орган у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Частина друга ст.34 Закону передбачає, що здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії.

З огляду на наведене вище, право на здійснення операцій з надання фінансових послуг належить фінансовим установам, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичним особам субєктам підприємницької діяльності; надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа.

Разом з тим згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено та слідує із розписки даної відповідачем позивачам 18.04.2010 року, що 18 квітня 2010 року між сторонами було укладено договір позики, за яким позивачі передали відповідачу 15000 (пятнадцять тисяч) доларів США, а останній зобовязався повернути гроші на першу вимогу позивачів, але не пізніше 01 січня 2011 року.

Оскільки між сторонами було укладено договір позики в іноземній валюті, а індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції не можуть бути застосовані судом, так як вони поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, яке визначене договором у гривні.

Підсумовуючи вищенаведене, а також те, що предметом договору позики була іноземна валюта, то саме вона і підлягає поверненню відповідачем позивачам. В разі неспроможності повернення позичальником коштів в іноземній валюті, з відповідача повинно бути стягнуто грошові суми в національній грошовій одиниці гривні, з наведенням розрахунків, зроблених на підставі наданих до суду письмових доказів і переведенням іноземної валюти, яка була предметом позики, в українську за курсом, встановленим Національним банком України, про що було також розяснено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», однак у вимозі про стягнення коштів у гривні не наведено розрахунків з переведенням іноземної валюти, яка була предметом позики, в українську за курсом, встановленим Національним банком України.

Так відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ч.1 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі наведенного та керуючись ст.ст.207, 526, 530, 610, 625, 1046-1049 ЦК України, ст.ст.1, 5, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та ст.ст.3, 10, 11, 15, 57, 60, 81, 88, 209, 212-214 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, процентів, інфляційних втрат та три відсотки річних за договором позики відмовити.

Рішення може бути оскарженим до Апеляційного суду Житомирської області через Олевський районний суд Житомирської області протягом 10 днів з дня його проголошення. А особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_6