Апеляційний суд Житомирської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі: головуючого - судді Малахової Н.М.

суддів: Жизневської А.В.

ОСОБА_1

при секретарі

судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Володарсько- Волинського районного суду Житомирської області від 1 листопада 2010 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

встановила:

У червні 2006 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення 20714 грн. 77 коп. заподіяної матеріальної шкоди, посилаючись на те, що остання працювала у нього продавцем з 01.11.2004 року по 14.04.2006 року, за час роботи допустила нестачу матеріальних цінностей на вказану суму.

У процесі розгляду справи позивач доповнив свої позовні вимоги та просив стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 20000 грн. та судові витрати, посилався на те, що неправомірними діями відповідачки йому заподіяно моральної шкоди.

Рішенням Володарсько-Волинського районного суду від 01.11.2010 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 матеріальні збитки в сумі 20784 грн.77 коп., моральну шкоду в сумі 1000 грн. і судові витрати в сумі 4650 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане рішення в частині задоволення позову та відмовити у задоволені позову за безпідставністю у повному обсязі. Зазначає, що при ухвалені рішення, суд не врахував, що укладений між сторонами договір про повну матеріальну відповідальність не відповідає типовому договору, що крім неї в магазині працював позивач та члени його сім'ї які мали доступ до матеріальних цінностей. Крім того, вказує на те, що укладений між сторонами договір є недійсним, що встановлено рішенням суду першої інстанції та ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 16.09.2009 року.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку що позов підлягає до часткового задоволення, оскільки 01.02.2005 року мі$ сторонами було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Пр| передачі матеріальних цінностей 14.04.2006 року від ОСОБА_3 продавці ОСОБА_5 було виявлено нестачу матеріальних цінностей на суму 2071| грн. 77 коп., що підтверджується відповідним актом. Позивачка ні заперечувала факт прийняття матеріальних цінностей на суму 852597 грн.1| коп., на спростування позовних вимог та на підтвердження своїх пояснені жодних доказів суду не надала.

Проте, повністю погодитися з вказанцми висновками суду не можливо.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що між сторонами було укладені договір про повну матеріальну відповідальність, тому відповідачка повинні відшкодувати заподіяну шкоду в повному обсязі.

Згідно положень ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавстві працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли мій працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Положеннями ст. 135-1 КЗпП України передбачено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займаютй посади або виконують. роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем, перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

З матеріалів справи вбачається, що трудовий договір між працівником і| фізичною особою було укладено 01.02.2005 року. Проте, відповідачка була! допущена до роботи в магазині позивача з 01.11.2004 року і згідно акту від 01.11.2004 року про передачу товарів по магазину їй було передано товар на суму 135197 грн.(а.с.5). Актом від 14.04.2006 року, який підписано ОСОБА_3 встановлено факт нестачі товарів на суму 20714,77 грн. Вказана нестача виявлена під час роботи відповідачки продавцем в магазині позивача.

Договір про те, що ОСОБА_3 прийняла від ОСОБА_4 промислові, господарські, будівельні матеріали для продажу населенню і зобов'язується нести повну матеріальну відповідальність було укладено в довільній формі 0Ґ:02.2005 року, через три місяці після допуску відповідачки до обслуговування матеріальних цінностей.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що під час укладення договору про повну матеріальну відповідальність працівник і власник повинні використовувати як нормативно-правову форму Типовий договір про повну матеріальну відповідальність. Сторони повинні лише заповнити порожні рядки Типового договору. Оскільки Типовий договір має ювк| характер нормативно-правового акту, то змінювати його текст є недопустимим.

Позивач же уклав договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за довільною формою та відібрав у відповідачки одностороннє зобов'язання про прийняття нею на себе повної матеріальної відповідальності.

Колегія суддів приходить до висновку, що договір про повну матеріальну відповідальність не був укладеним, відповідачка не може нести повну матеріальну відповідальність з цих підстав.

Позивач не надав суду також доказів, що матеріальні цінності отримувалися відповідачкою під звіт за разовою довіреністю або за іншим разовим документом.

З пояснень сторін вбачається, що за час роботи відповідачки у позивача за період з 01.11.2004 року по 14.04.2006 року жодного разу будь-які перевірки щодо наявності матеріальних цінностей не проводилися. Сам факт нестачі матеріальних цінностей відповідачкою не Оспорюється. З її пояснень слідує, що вона працювала в магазині одна, до матеріальних цінностей мали доступ власник та члени його сім'ї, їй не були створені належні умови зберігання матеріальних цінностей.

Тому на відповідачку може бути покладена лише матеріальна відповідальність у межах середньомісячного заробітку у відповідності до положень ст. 132 КЗпП України.

З укладеного між сторонами трудового договору від 01.02.2005 року слідує, що середньомісячна заробітна плата відповідачки становила 300 грн. Вказане підтвердили сторони в судому засіданні.

Свої вимоги щодо відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовував тим, що винними діями відповідачки йому було заподіяно нестачу матеріальних цінностей.

Спірні .правовідносини випливають з укладеного між сторонами трудового договору, регулюються положення КЗпП України, яким відшкодування моральної шкоди передбачено лише власником або уповноваженим ним органом працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань.

Оскільки вирішуючи спір, суд першої інстанції вищенаведене не врахував, то рішення суду в частині стягнення з відповідачки на користь позивача матеріальних збитків в сумі 20714 грн. 77 коп. слід змінити, зменшивши суму стягнення матеріальних збитків до 300 грн., а в частині стягнення з відповідачки моральної шкоди на користь позивача слід скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову у задоволені позову за безпідставністю. Враховуючи, що позовні вимоги задовольняються частково, то відповідно підлягає зменшенню розмір судових витрат, понесених позивачем за надання йому правовбї допомоги відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. У решті рішення підлягає залишейню без зміни.

* час ик і

Керуючись ст. ст.ЗОЗ, 305, 307, 309, 313, 314,316 ЦПК України, колегія суддів- ;

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити часткову Рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирські області від 1 листопада 2010 року в частині стягнення з ОСОБА_3 В'ячеславіни на користь ОСОБА_4 матеріальних збитків сумі 20714 грн. 77 коп. та судових витрат в сумі 4650 грн. змінити, зменшивші суму стягнення матеріальних збитків до 300 грн. та судових витрат до 100 грі Рішення в частині стягнення з ОСОБА_3 В'ячеславіни на користі ОСОБА_4 моральної шкоди в сумі 1000 грн. скасуват^ ухваливши в цій частині нове рішення про відмову у задоволені позову безпідставністю. У решті рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення із цьо часу може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних спр протягом двадцяти днів. ^