АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № Справа № 22ц-4679/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Лаченкова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Варенко О.П., Григорченко Е.І.

при секретарі Коляді О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк", треті особи - Державна іпотечна установа, Вєлієв ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання угоди недійсною та зміну умов виконання зобов'язання, -

встановила:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання угоди недійсною та зміну умов виконання зобов'язання.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2010 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилається на порушення та неправильне застосування судом норм процесуального та матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по справі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та сторонами не заперечується, що 16 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та відповідачем було укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого відповідач надав ОСОБА_2 кредит у сумі 210 080,00 грн. для придбання квартири зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% річних.

08 серпня 2008 року ОСОБА_2 звернулась до відповідача із заявою про зміну валюти кредиту за вказаним договором шляхом конвертування, та просила залишок заборгованості конвертувати у валюту - долари США за курсом НБУ на дату складання додаткової угоди як за кредитним договором, так і за договором іпотечного кредитування. За згодою сторін 08 серпня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний о кредит від 16 квітня 2008 року. Пунктом 8.1 вказаного договору встановлено, що відповідач зобов'язується надати позивачу кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № 1020 на строк з 08 серпня 2008 року по 16 квітня 2018 року включно, у вигляді строкового кредиту у розмірі 45 187,17 доларів США зі сплатою за користування кредитом 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом і сплати щомісячних платежів відповідно до графіка погашення кредиту в сумі не менше 800,98 доларів США, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу відповідно до п. 7.2 даного договору. Станом на дату укладення додаткової угоди залишок заборгованості за договором про іпотечний кредит від 16 квітня 2008 року складав 209 668,48 грн., що еквівалентно 45 187,17 доларів США.

Суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому суд вірно зазначив, що одним із загальних принципів цивільного законодавства, який знайшов своє втілення у ст.ст. З, 627 ЦК України, є принцип свободи договору, що у собі розуміє вільний вибір контрагента та вільне визначення сторонами умов договору, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників, з урахуванням вимог діючого Кодексу, інших актів цивільного законодавства знайшов своє втілення.

Відповідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно положень ч. 1 ст. 215 та ст. 217 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 ст.203 ЦК, а саме зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені.

Вирішуючи справу по суті та ухвалюючи рішення суд дійшов до вірного висновку, що у відповідності до вимог ст. 203 ЦК України при укладанні додаткової угоди від 08 серпня 2008 року між сторонами були дотримані всі передбачені діючим законодавством істотні умови договору, які обумовлені їх згодою. Окрім того, на момент укладення цієї угоди сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи. Крім того, договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора та позичальника, враховуючи вимоги цивільного, банківського законодавства.

При цьому, суд вірно зазначив, що уклавши та підписавши додаткову угоду, якою залишок заборгованості позивача було конвертовано у валюту - долари США. ОСОБА_2 не пред'являла до відповідача вимог щодо зміни умов кредитування, порядку та строї сплати кредиту чи недійсності укладення договору. При підписанні додаткової угоди договору та додатку до неї - «Графік погашення», який є невід'ємною частішу договору позивачу було відомо яку суму вона повинна внести щомісяця. Отже, при підписанні додаткової угоди позивач усвідомлювала всі наслідки її укладання.

За таких обставин, суд дійшов до вірного висновку, що позов задоволенню підлягає.

Колегія суддів вважає, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень по ним.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Крім того приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів незгоди з висновками суду по їх оцінці.

З'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями сторін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: