Справа № 22-ц-2127/2011 Провадження № 22-ц/2590/799/11 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції - Бабич О.І. Доповідач - Шевченко В. М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2011 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:ОСОБА_5, ОСОБА_6, її представника адвоката ОСОБА_7, представника ВАТ „Державний ощадний банк України" ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Талалаївського районного суду від 08 червня 2011 року у справі за позовом першого заступника прокурора м.Чернігова в інтересах держави до ОСОБА_5 про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до відкритого акціонерного товариства „Державний Ощадний банк України", ОСОБА_6 про визнання недійсним договору про переведення боргу та договору про внесення змін до кредитного договору,

в с т а н о в и в:

В січні 2011 року перший заступник прокурора М.Чернігова звернувся до суду з позовом в інтересах держави до ОСОБА_5, в якому просив розірвати кредитний договір №460/1551 від 18.10.2006 року укладений між ВАТ „Державний ощадний банк України" та ОСОБА_5 та стягнути з неї заборгованість за кредитним договором в сумі 72663,61 грн.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 18.10.2006 року між ВАТ „Державний Ощадний банк України" в особі начальника Чернігівського обласного управління ощадний банк та ОСОБА_6, укладено кредитний договір №460/1551, до якого 12.02.2007 року внесено зміни укладенням додаткового договору №1/136 04.03.2009 року, укладенням Договору про внесення змін №2044, а також Договору про переведення боргу №2043 на ОСОБА_5, згідно яких сума неповернутого банку кредиту

ути

становить 78 814 гривень, за яким позичальник зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 18% річних, комісійні винагороди та інші платежі в строки, визначені договором. Останній платіж в сумі 1534 гривень в рахунок погашення кредиту повинен здійснити не пізніше 17.10.2013 року. 21.12.2010 року за №26/4041 банком направлено відповідачу претензію про необхідність погашення заборгованості, але відповідач свої обов'язки в добровільному порядку не виконує, тому і звернувся до суду. Посилаючись на норми ст.ст. 1049,1050 ЦК України позивач спросив задовольнити позовні вимоги.

В квітні 2011 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ВАТ „Державний ощадний банк Україна", в якому просила визнати недійсними договір про переведення боргу №2043 укладений 04.03.2009 року між нею, банком та ОСОБА_6, та договір про внесення змін до кредитного договору №460/1551 від 18.10.2006 року укладений 04.03.2009 року між нею та Банком.

Обґрунтовувала ОСОБА_5, свої позовні вимоги тим, що 04.03.2009 року між ОСОБА_6, нею та банком дійсно був укладений договір npos переведення боргу №2043, їй стало відомо, що остання не може сплатити борг, тому шукає покупця на автомобіль, і оскільки вона не мала достатніх коштів для погашення кредиту наданого ОСОБА_6, тому звернулася до Банку з питанням отримання кредиту для придбання належного їй автомобіля, але їй в цьому було відмовлено, оскільки кредит належить ОСОБА_6 Тому їй було запропоновано перевести борг, внести зміни до кредитного договору, за яким автомобіль перейде у її власність, а вона сплачуватиме суму боргу за кредитом останньої, тому вона вимушена була погодитися на укладення договору про переведення боргу та договору про внесення змін до кредитного договору №460/1551 від 18.10.2006 року. Згідно з договором про переведення боргу від 04.03.2009 року вона прийняла на себе її зобов'язання та стала боржником за кредитним договором №460/1551 від 18.10.2006 року на момент підписання якого сума боргу становила 78814,00. Вважає, що при укладенні договору про переведення боргу та внесення змін до кредитного договору №460/1551 вона, внаслідок помилки неправильно сприйняла суб'єкт, предмет та інші істотні умови вказаних договорів, що вплинуло на її волевиявлення, яке було спрямоване на придбання автомобіля, сплату кредиту за автомобіль, який повинен був переданий в її власність, але після підписання зазначених договорів, її було відмовлено в передачі автомобіля у власність з огляду на те, що це не передбачено договором.

Вважає, що помилка пов'язана з тим, що згідно до п. 1.1 кредитного договору №460/1551, від 18.10.2006 року, укладеного між нею та Банком. 04.03.2009 року Банк зобов'язався надати їй на умовах зазначеного договору кредит в сумі 78814,00 гривень, а вона зобов'язувалася прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 78814,00 гривень, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 18% річних та комісійні винагороди в порядку, на умовах та в строки встановлені договором, але Банк

кредиту не надав, тому вона не змогла придбати автомобіль в ОСОБА_6, хоча укладаючи договір про переведення боргу з ОСОБА_6, вона вважала що за рахунок кредитних коштів придбає автомобіль належної якості.

Вважає, що укладені за її участю договори не містять підстав для висновку про встановлення між сторонами правових зобов'язань, оскільки за змістом жодного пункту істотних умов кредитного договору, інших додаткових угод, які б визначали дійсні права і обов'язки сторін між нею та відповідачем не укладалися. Крім того, на десятий день після укладення договорів, вона від працівників Ніжинського МРВ УМВС України випадково дізналася, що зазначений автомобіль має значні ушкодження після ДТП, про яке їй не було відомо, але її при передачі автомобіля про його значні пошкодження ніхто не повідомив. Дізнавшись про це, вона повідомила банк про відмову від плати за кредитним договором, про що працівники банку не заперечували, і тому вилучили в неї автомобіль, вона ці обставини сприйняла як добровільне прийняття банком її відмови від договору. Вважає, що на час підписання договору про внесення змін до кредитного договору вона стороною зазначеного договору не була. Трьохсторонній договір про внесення змін до кредитного договору за її участю не укладався, тому вважає, що договір про внесення змін до кредитного договору №460/1551 від 18.10.2006 року укладений між нею та банком 04.03.2009 року має бути визнаний недійсним, як такий, що суперечить ЦК України.

Зазначає, що оспорювані договори мають бути визнані недійсними, оскільки укладені нею внаслідок помилки, обману зі сторони відповідача, відсутність її вільного волевиявлення на їх укладення, невідповідності її внутрішній волі на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Оскаржуваним рішенням Талалаївського районного суду від 08 червня 2011 року позов першого заступника ОСОБА_9 задоволено. Розірвано Кредитний договір №460/1551 від 18.10.2006 року зі змінами, внесеними Додатковим договором №1/136 від 12.02.2007 року, Договором про внесення змін №2044 від 04.03.2009 року, а також Договором про переведення боргу №2043, укладений між ВАТ „Державний Ощадний банк України" та ОСОБА_5 Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ВАТ „Державний Ощадний банк України" суму заборгованості за кредитним договором №460/1551 від 18.10.2006 року, зі змінами, внесеними додатковим договором №1/136 від 12.02.2006 року. Договору про внесення змін №244 від 04.03.2009 року та

договором про переведення боргу №2043, укладеним між ВАТ „Державний

Ощадний банк України" та ОСОБА_5, що складається з суми основного

боргу 67 316,97 грн., заборгованості по нарахованих відсотках у розмірі

3001,02 грн., пені за несвоєчасне погашення суми основного боргу, пені за

несвоєчасне погашення заборгованості по нарахованих відсотках в розмірі

2345,62 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судові витрати в

розмірі 726,63 грн. судового збору, та витрати на інформаційно- технічне

забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 на

користь ОСОБА_6 8000 грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить вищевказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову першого заступника прокурора М.Чернігова повністю, та задовольнити її зустрічний позов, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт наполягає на тому, що договір про переведення боргу та договір про внесення змін до кредитного договору вона уклала внаслідок помилки, оскільки договори не визначали дійсних прав та обов'язків сторін. Вимога про стягнення з неї суми кредиту, процентів за користування кредитом суперечить положенням стЛ054 ЦК, згідно яких за кредитним договором Банк зобов'язується надати кредит позичальникові на умовах встановлених договором, і договір є укладеним з моменту передачі грошей, однак кредитні кошти в сумі 78814 грн., їй Банком не надавались. Крім того не відповідає нормам процесуального права й висновок суду, про стягнення з апелянта на користь ОСОБА_6 8000 грн. судових витрат.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги,^ апеляційний суд приходить до наступного висновку.

По справі судом встановлено, що 18.10.2006 року між ВАТ „Державний ощадний банк України" та ОСОБА_6 укладено кредитний договір №460/1551, відповідно до якого останній надано кредитні ресурси в сумі 105 790 гр. з оплатою 18% річних з терміном погашення кредитних ресурсів до 01.10.2013 року.

В забезпечення зобов'язання за кредитним договором від 18.10.2006 року, між сторонами було укладено договір застави автомобіля марки DADI CUV BDD 6492 Y, 2006 року випуску зеленого кольору, шассі LHA 020 ED 46 AD 30056 тип ТЗ - легковий універсал В-1.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується сплатити грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити s. проценти.

Згідно до приписів статтей 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлені строки. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

12.02.2007 року ОСОБА_6 в зв'язку з продажею автомобіля заключила додатковий договір з банком №1/136 до кредитного договору №460/1551 від 18.01.2006 року згідно до п.1.2 їй було надано кредит 84 000 грн. з терміном останнього погашення не пізніше 17.10.2013 року на покупку вищезазначеного автомобіля. ОСОБА_5 04.03.2009 року перезаключила договір з банком, внесла зміни №2044 до кредитного договору №460/1551 від 18.10.2006 року, згідно якого сторони досягли угоди про те, що банк надає 78814 грн., а позичальник(новим боржником є ОСОБА_5В), приймає, належним чином використати та повернути 78814 грн., сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 18% річних та комісійні винагороди в

порядку, на умовах та в строки визначені договором, який надається на 56 місяців з терміном остаточного погашення не пізніше 01.10.2013 року( ас.ЗЗ).

В цей же день ОСОБА_5 з уклала з банком договір про переведення боргу № 2043 на себе, згідно якого прийняла на себе зобов'язання першого та стала боржником за кредитним договором №460/1551 від 18.10.2006 року, і не заперечувала проти переведеного боргу в сумі 78814,00 грн., здійснення погашення кредиту до 5 числа кожного місяця рівними частинами в сумі 600 грн. починаючи з квітня по вересень 2009 року, починаючи з жовтня 2009 року здійснювати погашення кредиту в сумі 1535,00 грн. Останній платіж в сумі 1534,00 грн. в рахунок погашення кредиту здійснити не пізніше 17.10. 2013р.(ас.34).

Виходячи зі змісту ст.526 ЦК виконання зобов'язання- це здійснення боржником на користь кредитора обумовленої дії, яка складає предмет зобов'язання. При цьому дія повинна точно відповідати всім умовам договору, вимогам ЦК, інших актів цивільного законодавства. І переведення боргу у зобов'язанні хоч і змінило суб"єктний склад зобов'язання, але залишило незмінним його зміст.

У зв'Язку з наведеним, та правилами ст.520 ЦК України є безпідставними доводи апеляційної скарги що нею (ОСОБА_5М.), кредитні кошти в сумі 78814,00 грн. для придбання автомобіля як це передбачено умовами до змін в кредитному договорі від 04.03.2009 року не отримувались і вона зазначеними коштами не користувалася і тому для апелянта не виникло зобов'язання з поверненню кредиту, процентів за користування кредитом.

ОСОБА_5 не здійснювала платежів в рахунок погашення суми кредиту та нарахованих процентів відповідно до кредитного договору, чим порушує прийняті на себе договірні зобов'язання. Дана обставина підтверджується розрахунком суми боргу та не заперечується ОСОБА_5

У зв'Язку із порушенням договору позичальником ОСОБА_5, суд першої інстанції обґрунтовано відповідно до правил ст.1050 ЦК України розірвав кредитний договір від 18.10.2006 року зі змінами внесеними Додатковим договором від 12.02.2007 року, договором про внесення змін від 04.03.2009 року, і стягнув з ОСОБА_5 на користь ВАТ „Державний ощадний банк України" основного боргу 67316,97 грн.. заборгованість по нарахованих відсотках у розмірі 3001, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості по нарахованих відсотках в сумі 2345,62 грн.

Суд першої інстанції встановивши що договір переведення боргу від 4 березня 2009 року має належну юридичну силу, оскільки відсутні докази: що ОСОБА_5 не бажала укласти зазначений правочин і що в ньому відсутня її воля, обґрунтовано відмовив в задоволенні її позову про визнання недійсним зазначеного договору, та договору про внесення змін до кредитного договору від 18.10.2006р. укладеного 04.03.2009 p., між ОСОБА_10 та ВАТ" Державний ощадний банк України" зазначені правочини відповідали вимогам закону. Апелянтом не доведено фактів які б свідчили про порочність даних правочинів, які відповідають вимогам (дійсності правочину) встановленими ст.203 ЦК. Ніякими доказами не підтверджено, посилання ОСОБА_10 що

вона навмисно була введена в оману представниками Банку щодо предмету та інших істотних умов укладених за її участю договорів, що вплинуло на її волевиявлення.

З висновками суду першої інстанції в зазначеній частині погоджується повністю апеляційний суд, оскільки постановлене судове рішення є законним і обгунтованим, ґрунтується на підтверджених обставинах, що мають значення для справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Проте, апеляційний суд не може погодитись із сумою стягнутих судових витрат з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6, в розмірі 8000 грн., виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи представником ОСОБА_6. реально надавалася правова допомога у справі і який одержав за це плату. З урахуванням обставин справи, враховуючи обсяг допомоги адвоката й витрачений ним час, в судових засіданнях- 7год. 10хв., та враховуючи граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу апеляційний суд вважає необхідним визначити розмір витрат на правову допомогу ОСОБА_6 в розмірі 3000 грн., у зв"язку з чим рішення суду необхідно змінити.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309 ч.1 п.4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Талалаївського районного суду від 08 червня 2011 року в частині стягнення судових витрат на користь ОСОБА_6 змінити, зменшивши суму судових витрат, що стягуються з ОСОБА_5 на її користь з 8000 грн. до 3000 (трьох тисяч) грн.

В іншій частині рішення Талалаївського районного суду від 08 червня 2011 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:Судді: