Справа № 2-303/11
У Х В А Л А

"08" квітня 2011 р.

суддя Солонянського районного суду Дніпропетровської області Омелюх В.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним та скасування рішення сільської ради, свідоцтва про право власності, державного акту на право приватної власності на землю та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

ОСОБА_1 у поданій до суду заяві про забезпечення позову просить вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, у вигляді домоволодіння в селі Вовніги по вул. Чкалова,13 Солонянського району Дніпропетровської області, посилаючись на те, що спірне майно передано відповідачем ОСОБА_2 в заставу банку за договором про надання кредиту і в разі задоволення позовних вимог може утруднити виконання рішення суду.

Вивчивши матеріали справи приходить до висновку, що заява позивачки ОСОБА_1 про забезпечення позову не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а відповідно до п.2 ч.2 ст. 151 ЦПК України та п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним та скасування рішення сільської ради, свідоцтва про право власності, державного акту на право приватної власності на землю та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, предметом якої є нерухоме майно, яке в даний час належить відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності від 12 вересня 1997 року, при цьому на день розгляду заяви про забезпечення позову незаконність дій відповідачів, щодо підстав виникнення у ОСОБА_2 права власності на спірне майно, судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що заява позивачки про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що є предметом позову, до розгляду позову по суті є необґрунтованою на законі, а необхідність забезпечення позову не вмотивована, в звязку з чим в задоволенні заяви про забезпечення позову необхідно відмовити, оскільки відсутні підстави, які можуть утруднити виконання рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 151-153, 208-210 ЦПК України, суд

У Х В А Л И Л А:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуюча: суддя

Суддя

ОСОБА_3