Справа № 2-6/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2011 року Сколівський районний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Микитина В.Я.;

при секретарі Вереснюк В.О.;

з участю адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Сколе справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 у свою користь 2726 грн. 35 коп. боргу за договором позики, з урахуванням відсотків за користування коштами та встановленого індексу інфляції, а також судові витрати у справі. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 07.06.2004 року між ним та відповідачем укладено договір позики, згідно якого останній взяв у нього в борг 530 грн. терміном на пять днів. При цьому, у разі неповернення зазначеної суми позики вчасно, відповідач зобовязувався сплачувати 10 % місячних, тобто по 53 грн. щомісячно до часу повернення суми основного боргу. Однак, відповідач до цього часу суми позики не повернув, відсотків не сплачував, добровільно це зробити відмовляється, у звязку з чим він змушений звернутись до суду із даним позовом.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся в суд із зустрічною позовною заявою (а. с. 11), в якій просить визнати договір позики від 07.06.2004 року недійсним. В обґрунтування вимог зустрічної позовної заяви покликається на те, що насправді вказаний договір позики був вчинений для приховання іншого правочину, а тому є удаваним. Це повязано з тим, що він мав намір придбати у ОСОБА_2 міст до автомобіля ВАЗ, за який і хотів оплатити останньому 530 грн.. Однак, ОСОБА_2 грошей не взяв, а запропонував перевірити справність запчастини і вже через декілька днів, у разі справності запчастини, здійснити оплату за неї. Взамін цього, взяв у нього розписку, яку він підписав, оскільки не мав іншого виходу, проте коштів у розмірі 530 грн. не брав. Коли виявилося, що запчастина несправна, він повернув її ОСОБА_2, а вказаній розписці не надав значення. Таким чином, він та ОСОБА_2 фактично мали укласти договір купівлі-продажу, а не позики грошей. У звязку з цим, просить визнати договір позики від 07.06.2004 року недійсним.

Позивач ОСОБА_2 до початку розгляду судом справи по суті подав заяву про уточнення позовних вимог від 30.11.2010 року (а. с. 23), зокрема просить суд стягнути з відповідача у свою користь 5302 грн. 65 коп., з яких 530 грн. основний борг, 691 грн. 65 коп. збільшення боргу у звязку із зростанням індексу інфляції та 4081 грн. 10 % місячних. Також просить стягнути судові витрати у справі, зокрема 51 грн. судового збору, 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду позовної заяви та 200 грн. за надання правової допомоги.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить поданий ним позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, а у задоволенні зустрічних позовних вимог просить відмовити, оскільки вважає такі надуманими та необґрунтованими.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3, а також його адвокат ОСОБА_1 у судовому засіданні вимоги зустрічної позовної заяви просять задовольнити, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 просять відмовити у повному обсязі у звязку з їх безпідставністю.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та адвоката, давши належну оцінку доказам по справі, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 є підставними та підлягають до часткового задоволення, а у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 07.06.2004 року сторони уклали між собою договір позики (а. с. 6), згідно з яким ОСОБА_2 надав, а ОСОБА_3 прийняв у борг грошові кошти у розмірі 530 грн., які зобовязувався повернути протягом пять днів. У разі неповернення зазначених коштів протягом пяти днів, ОСОБА_3 зобовязувався сплачувати ОСОБА_2 щомісячно 10 % за користування грошовими коштами, тобто по 53 грн. за кожний місяць. Вказаний договір ОСОБА_3 підписав власноручно, про що також не заперечував у судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, який вступив у дію 01.01.2004 року, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику, у даному випадку грошові кошти, у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 зазначеного Кодексу, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, тобто з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інші проценти річних не встановлені у договорі.

ОСОБА_3, який виступає у вказаному вище договорі позичальником, грошові кошти у розмірі 530 грн. у визначеному порядку та у встановлений договором пятиденний строк не повернув, а тому повинен був би на відповідну вимогу кредитора, яким виступає ОСОБА_2, сплатити грошову суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, оскільки інші проценти річних у договорі не вказані.

Натомість, ОСОБА_2 ставить вимогу про повернення йому грошових коштів у розмірі 530 грн., 691 грн. 65 коп. збільшення суми у звязку із зростанням індексу інфляції за весь час прострочення та 4081 грн. місячних відсотків від простроченої суми. Про сплату річних відсотків ОСОБА_2 вимогу не ставить. При цьому, посилається на зміст ст. 1048 ЦК України, згідно з яким позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюється договором, а якщо такий не встановлений то на рівні облікової ставки НБУ.

Судом встановлено, що у разі неповернення грошових коштів у розмірі 530 грн. вчасно, ОСОБА_3 зобовязувався сплачувати за користування вказаними коштами проценти у розмірі 10 % щомісячно від суми позики, тобто 53 грн..

Однак, положення ст. 1048 ЦК України у даному випадку можуть застосовуватися лише в частині, що не суперечить Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, п. 5 розділу VIII Прикінцеві положенняякого вказує, що до приведення законодавства у відповідність із зазначеним Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються у частині, що не суперечить його положенням.

Так, згідно п. 6 ст. 4 вказаного Закону надання коштів у позику є фінансовою послугою. Фінансова послуга надається з метою отримання прибутку, різновидом якого у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону є проценти. Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також фізичними особами субєктами підприємницької діяльності, якщо це прямо передбачено законодавством. В інших випадках надання грошових коштів на умовах позики зі сплатою процентів не допускається.

Таким чином, враховуючи положення Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, судову практику їх застосування, а також той факт, що ОСОБА_2 не являється субєктом підприємницької діяльності, уповноваженим надавати фінансові послуги, останній не вправі вимагати від ОСОБА_3 сплати процентів, у звязку з чим позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів згідно договору позики у розмірі 530 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання, то такі підлягають до задоволення. Час простроченого зобовязання, за який ОСОБА_2 ставить позовні вимоги, починається з 13.06.2004 року і до часу подання ним заяви про уточнення позовних вимог, тобто до 30.11.2010 року, становить 6 років 5 місяців і 17 днів. Індекс інфляції, визначений у відповідності до рекомендацій Листа Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 року за вказаний період (червень-грудень 2004 року, 2005 рік, 2006 рік, 2007 рік, 2008 рік, 2009 рік та січень-листопад 2010 року), становить 131,2% (100,7 х 100,0 х 99,9 х 101,3 х 102,2 х 101,6 х 102,4 х 110,3 х 111,6 х 116,6 х 122,3 х 112,3 х 101,8 х 101,9 х 100,9 х 99,7 х 99,4 х 99,6 х 99,8 х 101,2 х 102,9 х 100,5 х 100,3 х 100 -100 = 131,2%). 530 грн. основного боргу х 131, 2% індексу інфляції : 100% = 695 грн. 36 коп..

Тому з ОСОБА_3 підлягає стягненню 530 грн. основного боргу та 695 грн. 36 коп. збільшення суми у звязку із зростанням індексу інфляції. Також з ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати у справі, а саме 51 грн. оплаченого державного мита за подання позовної заяви (згідно квитанції № 21 від 07.06.2007 року, а. с. 2), 30 грн. оплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду позовної заяви (згідно квитанції № 20 від 07.06.2007 року, а. с. 3) та 80 грн., оплачених адвокату за оформлення позовної заяви (згідно квитанції № 29 від 06.07.2007 року, а. с. 5).

Таким чином, всього загальна сума, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 у користь ОСОБА_2, становить 1386 грн. 36 коп. (530 грн. + 695 грн. 36 коп. + 51 грн. + 30 грн. + 80 грн.).

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, то такі не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Так, ОСОБА_3 зазначає, що насправді наміру на укладення зазначеного договору не мав, а мав намір придбати запчастину до транспортного засобу вартістю 530 грн., яку згодом повернув ОСОБА_4, а грошові кошти у зазначеному розмірі не отримував. Однак, із спірного договору позики (а. с. 6) вбачається, що ОСОБА_3 власноручно підписав його, чого також не заперечував у судовому засіданні. Факт неотримання грошових коштів він спростовує показами свідка своєї дружини ОСОБА_5, інших доказів на підтвердження такого факту останнім не представлено і у судовому засіданні не здобуто.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник вправі оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця, однак, у разі укладення договору позики у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків на підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця. Таке положення не застосовується лише у випадках, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем, або під впливом тяжкої обставини.

У звязку з вказаним, суд не бере до уваги покази свідка ОСОБА_5, згідно з якими її чоловік ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 530 грн. від ОСОБА_2 не отримував, оскільки такі не можуть служити тим доказом, на який вправі послатися суд у даному випадку. Крім того, спірний договір позики укладався не під впливом обману, насильства чи тяжкої обставини, або ж внаслідок зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем і на такі обставини ОСОБА_3 у зустрічній позовній заяві не посилається.

З огляду на зазначене вище, позовні вимоги зустрічної позовної заяви не ґрунтуються на нормах чинного законодавства і у задоволенні таких слід відмовити у звязку з їх безпідставністю. Оскільки у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено, не підлягають також і стягненню судові витрати у справі.

Керуючись ст. ст. 10, 62-64, 209, 212- 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 1386 (одну тисячу триста вісімдесят шість) грн. 36 коп..

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовити у звязку з їх безпідставністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до апеляційного суду Львівської області через Сколівський районний суд Львівської області апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення або десяти днів з дня отримання копії цього рішення особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення.

Суддя В.Я. Микитин