АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія - 46 (І) ОСОБА_1
Доповідач Михайлів Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

04 жовтня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.

суддів: Митрофанової Л.В., Соколан Н.О.

при секретарі: Бондаренко І.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 травня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання факту проживання однією сімєю без шлюбу, визнання права власності на майно, поділ майна, вселення до квартири та зобовязання не чинити перешкод у користуванні квартирою, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання факту проживання однією сімєю без шлюбу, визнання права власності на майно, поділ майна, вселення до квартири та зобовязання не чинити перешкод у користуванні квартирою, посилаючись на те, що він з відповідачкою, починаючи з грудня 2002 року по травень 2009 року проживали в фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу й придбали рухоме та нерухоме майно.

Посилаючись на те, що майно було придбано ними за спільні кошти, уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати факт спільного проживання з відповідачкою однією сімєю у вказаний період часу, визнати за ним та відповідачкою право спільної сумісної власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, визнати за ним та відповідачкою право спільної сумісної власності на рухоме майно загальною вартістю 29540 грн., здійснити поділ майна зі стягненням різниці у вартості рухомого майна на його користь в сумі 530 грн., вселити його до квартири, а також зобовязати відповідачку не чинити йому перешкод у користуванні нею.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 травня 2011 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Розділено рухоме майно й визнано право особистої власності ОСОБА_2 на наступне рухоме майно: компютер вартістю 7500 грн., стіл компютерний вартістю 340 грн., праску вартістю 350 грн. В іншій частині позовних вимог відмолено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови в задоволенні заявлених ним позовних вимог щодо встановлення факту спільного проживання, визнання квартири його та відповідачки спільною сумісною власністю, її поділ та ухвалення нового рішення про задоволення цих вимог, посилаючись на неврахування судом доказів, що підтверджують факт спільного проживання позивача з відповідачкою, не знаходження його в шлюбі з іншою жінкою, оскільки шлюб з попередньою дружиною ним було розірвано ще 05.10.1993 року, а не 06.06.2010 року, як зазначено в рішенні. Крім того, судом не перевірено доводів позивача про придбання спірної квартири також й за особисті гроші позивача, користування ним квартирою та сплату комунальних послуг.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_5 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 24.06.2003 року ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку оформила на своє імя.

05 грудня 2006 року відповідно договору піднайму відповідачка зареєструвала в цій квартирі позивача ОСОБА_2

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання факту проживання однією сімєю, визнання права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, її поділ та визнання за ним права власності на її ? частину, вселення в квартиру, усунення перешкод в користуванні нею, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем заявлених вимог.

Розділяючи рухоме майно, а саме: праску, компютер та компютерний стіл, суд виходив з доведеності його належності на праві власності позивачу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання факту проживання однією сімєю з ОСОБА_4, визнання за ним права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, її поділ та визнання за ним права власності на її ? частину з огляду на наступне.

Спір між сторонами виник з приводу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, право приватної власності на яку зареєстровано на імя ОСОБА_4 Вказану квартиру позивач вважає спільною сумісною власністю його та відповідача по справі, оскільки остання придбана в період знаходження його та відповідача в фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу.

Оскільки спірні правовідносини виникли між сторонами до 01.01.01.2004 року, тобто під час дії Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 року, то порядок набуття спільного майна та його правовий режим визначається за нормами діючого на той час законодавства, яке ці відносини регулює.

Відповідно до чинного на період 1991 року і до 01 січня 2004 року законодавства спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20 з подальшими змінами).

Оскільки сторони в зареєстрованому шлюбі не перебували, то виходячи з вищенаведеного із урахуванням вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, позивач ОСОБА_2 зобовязаний був довести, надавши суду докази відповідно до положень ст.ст. 58, 59 ЦПК України, що квартира АДРЕСА_1 створена за рахунок спільної праці та його трудової участі, або що між ним та відповідачкою мається письмова домовленість про створення спільної сумісної власності, а тому у відповідності до ст. 17 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, є спільною сумісною власністю.

Однак вказаних доказів ані суду першої, ані апеляційної інстанцій позивачем надано не було.

Сам по собі факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу, на що посилається позивач, не може бути підставою для визнана за ним права власності на ? частину квартири, оскільки діючим на час виникнення спірних правовідносин законодавством не передбачалося врегулювання питання права на майно жінки та чоловіка які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою. Це питання врегульовано в ст. 74 Сімейного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, тобто після виникнення спірних правовідносин.

Аналогічно не може бути й підставою для визнана за ОСОБА_2 права власності на ? частину квартири факт користування ним останньою та сплата комунальних послуг, що є підтвердженням реалізації ним своїх прав та виконання обовязків як піднаймача квартири у відповідності до норм ЖК України.

Крім того, колегія суддів враховує й те, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 просив вирішити спір на підставі ст. 74 СК України, що є його правом відповідно до ст. 31 ЦПК України, позовні вимоги в цій частині він не уточнював та не змінював.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи те, що спірні правовідносин не можуть бути врегульовані на підставі ст. 74 СК України, а доказів в підтвердження того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю його та відповідачки, позивачем не надано, колегія суддів вважає, що суд першої вірно вирішив спір, відмовивши в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про придбання спірної квартири також й за особисті гроші позивача може бути доказом ступеня його участі коштами у створенні спільної власності, який підлягає оцінки поряд з іншими доказами за умови предявлення відповідного позову.

Колегія суддів звертає увагу й на те, що в період придбання спірної квартири ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_7 розірвання шлюбу з якою зареєстровано органами РАЦС 16 червня 2010 року, а тому у відповідності зі ст. 44 КпШС України шлюб припинився не в день його розірвання 05.10.1993 року, а в момент реєстрації його розірвання в органах РАЦС (а.с. 93).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позову про вселення до квартири та зобовязання не чинити перешкод у користуванні квартирою, а також поділу рухомого майна не оскаржується.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 травня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: