Справа № 2-544/11
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27 грудня 2011 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Славінської Н.Л.

при секретарі Бабиній І.Д.

з участю представників:

позивача адвоката ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача адвоката ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді в залі суду справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про знесення самовільно побудованої будівлі гаража та усунення перешкод в користуванні власністю,

В С Т А Н О В И В :

31.08.2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про знесення самовільно побудованої будівлі гаража та усунення перешкод в користуванні власністю, в якому просить винести рішення, яким зобовязати відповідача не чинити йому перешкод у користуванні його власною земельною ділянкою, що знаходиться в м. Шаргороді на вул. Леніна, 298 та перенести тимчасову споруду гаража відповідача в бік вулиці Леніна, звільнивши його земельну ділянку від тимчасової забудови.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_4 зазначив, що він та відповідач ОСОБА_5 мешкають в одному будинку № 298, що знаходиться на вул. Леніна в м. Шаргород Вінницької області. Декілька років тому він та відповідач побудували в дворі будинку тимчасові деревяні гаражі для власних автомобілів, якими користуються по даний час. Разом домовилися земельні ділянки під цими гаражами приватизувати.

Відповідно до рішення Шаргородської міської ради 12 сесії 5 скликання від 15 червня 2007 року йому було передано у власність земельні ділянки, розміром 0.0030 га.

Після цього він виготовив технічну документацію на надану йому у власність земельну ділянку, отримав державний акт на право власності на земельну ділянку та вирішив приступити до будівництва вже не тимчасової споруди гаража, а споруди капітального типу.

Частина його власної земельної ділянки знаходиться під тимчасовим гаражем ОСОБА_5, який не дозволяє перенести свою тимчасову споруду на 2 метри ближче до вул. Леніна, щоб він міг побудувати гараж на виділених йому 0.0030 га земельної ділянки. Вказані дії відповідача змусили його звернутися з позовом до суду.

Свої позовні вимоги позивач ОСОБА_4 обґрунтував ст. 55 Конституції України, ст.ст. 152, 153 ЗК України.

Згідно заяви від 21.12.2011 року позивачем уточнено прохальну частину позовної заяви, в якій ОСОБА_4 просить зобовязати відповідача усунути перешкоди в користуванні належною йому, ОСОБА_4, відповідно до державного акту на право власності на землю серії ЯЛ №548632 від 18.06.2010 року земельною ділянкою площею 0,0030 га з кадастровим номером 0:95:011:0135, яка розташована на вул. Леніна, 298 в м. Шаргород в дворі будинку, звільнивши частину ділянки, як таку, що займає її самовільно, без належних на те підстав та привести її в придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого ним гаража та відновлення межових знаків.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 та його представники адвокат ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги в редакції прохальної частини, що викладена в заяві від 21.12.2011 року, посилаючись на ті самі обставини.

Позивач ОСОБА_4 суду пояснив, що в травні 2007 року його дружина ОСОБА_2 від його імені написала заяву до Шаргородської міської ради Вінницької області про передачу йому у власність земельної ділянки, площею 30 кв. м. для будівництва і обслуговування гаража, якою він користувався більше 15 років біля житлового будинку, в якому проживає. Рішенням Шаргородської міської ради Вінницької області в 2007 році йому було передано у власність земельну ділянку, розміром 0.0030 га. На підставі даного рішення ним було виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку. Він вважає, що, виходячи із даного державного акту, частина його земельної ділянки, на відстані 2 метрів в сторону проїзної частини вул. Леніна знаходиться під самовільно побудованим відповідачем гаражем. Крім того, він бажає побудувати капітальний гараж, однак ОСОБА_5, не маючи державного акта на право власності на земельну ділянку під самовільно побудованим гаражем, відмовляється звільнити належну йому частину земельної ділянки, у звязку із чим він змушений звернутися до суду. Під час виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання державного акта, що посвідчує право власності, складався акт встановлення та закріплення меж земельної ділянки, однак ОСОБА_5 при цьому присутній не був і його гараж не відкривався. Під час визначення меж було встановлено три межових знаки, два по краях його гаража з лівої сторони і один перед гаражем відповідача. Відповідач вказаний межовий знак знищив. По питанню знищення чи пошкодження межових знаків він ні до кого не звертався.

Представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_2 суду пояснила, що від імені свого чоловіка ОСОБА_4 написала заяву до Шаргородської міської ради Вінницької області про надання у власність земельної ділянки під її та чоловіка гаражем, що знаходиться біля будинку №298 в м. Шаргород. Межі із відповідачем були на той час обговорені і йому було достовірно відомо, що збудований ним самовільно гараж треба буде переносити на 2 м. в бік вулиці Леніна в м. Шаргород. За рішенням міської ради про виділення її чоловікові земельної ділянки площею 30 кв.м. виготовлялася технічна документація, на місце приїздили працівники інституту землеустрою, які встановлювали межові знаки. Межових знаків встановлено було 3, а четвертий не був встановлений, так як гараж відповідача був закритий, проте, межовий знак перед гаражем відповідача останнім знищено. Межі були узгоджені з землекористувачами, про що є акт, який підписала дружина відповідача, так як останній перебував на той час за кордоном України, а необхідно було терміново здавати документацію на виготовлення державного акта, тому вона і звернулася до дружини відповідача з цього приводу.

Представник позивача адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що позов ОСОБА_4 підставний, підлягає до задоволення судом, так як позивач, відповідно до вимог ст.ст.125,126 ЗК України, є власником земельної ділянки площею 0,0030 га, що знаходиться в м. Шаргород Вінницької області на вул. Леніна, в дворі будинку №298, про що свідчить отриманий ним в передбаченому законом порядку державний акт, який ніким не оспорений і не визнаний недійсним. Відповідач порушив право власності позивача на земельну ділянку і на її використання в передбачених цілях, тобто для будівництва гаража, у звязку із чим порушене право власності позивача, відповідно до вимог ст.ст.319,321 ЦК України, підлягає захисту. Факт наявності самовільно побудованого відповідачем гаража в дворі будинку на вул. Леніна, 298 в м. Шаргород підтверджений в судовому засіданні поясненнями позивача, відповідача та його представника, свідка ОСОБА_6 Та обставина, що самовільно побудований ОСОБА_5 гараж знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_4, доводиться державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим позивачу, поясненнями свідка ОСОБА_6, позивача, оглянутою судом технічною документацією. Тому вказаний самовільно побудований гараж відповідача підлягає знесенню, на підставі вимог ст. 376 ЦК України. Державний акт, що посвідчує право власності позивача на земельну ділянку, та технічна документація із землеустрою відповідають вимогам законодавства, на земельній ділянці було встановлено межові знаки, однак ОСОБА_5 їх знищив.

Відповідач ОСОБА_5 та його представник адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечують щодо задоволення позову ОСОБА_4 Суду пояснили, що відповідачем декілька років тому був побудований деревяний гараж, поруч біля якого побудував свій гараж і позивач. Дійсно вони домовилися про приватизацію кожним земельних ділянок під побудованими ними гаражами, для чого звернулися з заявами до Шаргородської міської ради про передачу їм у власність земельних ділянок для будівництва гаражів. При цьому заяву від імені позивача писала в міській раді його дружина ОСОБА_2 Одним рішенням 6 сесії 5 скликання Шаргородської міської ради від 15 червня 2007 року № 148 відповідачу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було передано у власність земельні ділянки площею по 0.0030 га кожному для будівництва індивідуальних гаражів і зобовязано в місячний термін замовити виготовлення державних актів на право власності на землю та подати на затвердження в установленому законом порядку. Однак, при виготовленні державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 було грубо порушено вимоги чинного законодавства, що і привело до виникнення даного спору. На бланку державного акта на право власності на земельну ділянку, виданому ОСОБА_4 в описі меж ОСОБА_5 вказаний як суміжний землекористувач, однак з ним ніхто межі земельних ділянок не погоджував. І, крім того, на території, де знаходиться гараж ОСОБА_5, відповідач не бачив жодних межових знаків, які би визначали межі земельної ділянки ОСОБА_4 Тим більше, ОСОБА_5 і не знищував межових знаків, бо не бачив їх. Позивачем не надано доказів про те, що саме тимчасовий деревяний гараж ОСОБА_5 знаходиться на площі земельної ділянки, що належить позивачу на праві власності. В задоволенні позову просять відмовити.

Вирішуючи спір суд встановив, що рішенням 6 сесії 5 скликання Шаргородської міської ради від 15 червня 2007 року за №148 на підставі заяви ОСОБА_4, яка була написана його дружиною ОСОБА_2 без належно оформленої на те довіреності, останньому було передано безоплатно у власність земельну ділянку, площею 0,0030 га, яка розташована на вул. Леніна, 298 і знаходилася в його користуванні для будівництва індивідуального гаража і зобовязано в місячний термін замовити виготовлення державного акта на право власності на землю та подати на затвердження в установленому законом порядку (а.с.7).

18 травня 2010 року на підставі рішення 12 сесії 5 скликання Шаргородської міської ради від 23 січня 2009 року ОСОБА_4, жителю ІНФОРМАЦІЯ_1, було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ВГ № 548632, відповідно до якого він є власником земельної ділянки 0,0030 га, яка розташована в Вінницькій області, Шаргородському районі, м. Шаргород, вул. Леніна, 298 і призначена для гаражного будівництва (а.с.9-10).

В даному державному акті, що посвідчує право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку, відповідно до п. 2.8 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04.05.99 року за № 43, як суміжні землекористувачі вказані ОСОБА_6 та ОСОБА_5, хоча, як встановлено в судовому засіданні, станом на 18 травня 2010 року вони державних актів на право власності чи право постійного користування на земельні ділянки біля будинку № 298 по вул. Леніна в м. Шаргород Вінницької області не мали.

Особи, які беруть участь у справі, не заперечують даного факту.

З оглянутої в судовому засіданні Технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва індивідуального гаража ОСОБА_4 по вул. Леніна, 298 в м. Шаргород на території Шаргородської міської ради вбачається, що в пояснювальній записці зазначено, що межі земельної ділянки встановлювалися в присутності представника міської ради та суміжних землекористувачів. Заяв та скарг при погодженні і встановленні меж земельної ділянки в натурі не поступило, про що складено акт встановлення та закріплення меж земельної ділянки (аркуш технічної документації 5).

Також, із оглянутої в судовому засіданні Технічної документації, вбачається, що згідно з актом встановлення меж земельної ділянки від 13 грудня 2008 року, сам позивач погодив межі земельної ділянки, право власності на яку він хотів отримати, вже по існуючих межах земельної ділянки, відповідно до рішення Шаргородської міської ради №148 від 15.06.2007 року, якою він фактично користувався. При цьому, як вбачається із вказаного акту, було виставлено і закріплено у виді металевих штирів чотири межових знаки, що проходять по існуючих межах, які передані ОСОБА_4 на зберігання (аркуш технічної документації 19).

На аркушах 21 та 25 даної Технічної документації, оглянутої в судовому засіданні, міститься експлікація та графічний план зображення земельної ділянки ОСОБА_4 з викопіюванням із збірного кадастрового плану, на яких графічний план земельної ділянки зображено у вигляді прямокутника з визначеними розмірами. В середині друкованими буквами зроблено напис «гараж», при цьому зазначено один гараж. Як пояснили в судовому засіданні позивач та його представники, на вказаному плані зображений його тимчасовий гараж, зведений із легких конструкцій.

Даний факт в судовому засіданні підтверджений і показаннями свідка ОСОБА_7, яка пояснила, що працює в відділі Держкомзему у Шаргородському районі. На експлікації та графічному плані, які містяться в Технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_4, яка виготовлена відповідно до норм чинного законодавства, на земельній ділянці позивача зображений тільки один гараж, що видно із самого зображення і не потребує спеціальних знань для визначення даного факту. Оскільки це технічна документація на земельну ділянку, належну ОСОБА_4, то і зображено гараж, що належить позивачу. Інших гаражів у експлікації та графічному плані земельної ділянки ОСОБА_4 не має. З приводу того, чи звертався позивач у відділ Держкомзему у Шаргородському районі щодо відновлення межових знаків земельної ділянки, їй на час розгляду справи в суді не відомо. 5.12.2011 року із такою заявою звертався житель м. Шаргород, який проживає в тому ж будинку, що і позивач ОСОБА_6, якому розяснено, що відновлення межових знаків та меж земельної ділянки здійснюється організацією, що займалася виготовленням технічної документації із землеустрою.

Таким чином, з наданого позивачем державного акта на право власності на земельну ділянку та витребуваної з відділу Держкомзему у Шаргородському районі Технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 неможливо встановити той факт, що побудований відповідачем ОСОБА_5 гараж знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_4, так як в жодному із цих документів, досліджених судом, про це не зазначено.

Крім того, згідно уточнених позовних вимог (прохальної частини позову) (а.с.78), позивач просить зобовязати відповідача відновити межові знаки. В той же час позивачем ОСОБА_4 не надано жодного доказу на підтвердження того, що відповідач знищив межові знаки а також в підтвердження того, що він звертався до юридичної чи фізичної особи, які отримали ліцензії на проведення відповідних робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт для виконання робіт із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і до Шаргородської міської ради чи до відділу Держкомзему у Шаргородському районі для вирішення спору після отримання документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки. Також ним не представлено жодних доказів на підтвердження виникнення складнощів для таких звернень, укладення договору з юридичними чи фізичними особами для виконання робіт із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, витребування результатів проведених робіт після укладення договору, отримання рішень органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів, і в судових засіданнях відповідачем не ставиться питання про забезпечення доказів на підтвердження свого позову внаслідок складнощів у їх витребуванні.

Аналізуючи пояснення сторін та їх представників, а також допитаних в судовому засіданні свідків та надані до позовної заяви та витребувані за клопотання сторін документи, суд приходить до висновку, що між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_5 виник спір внаслідок того, що не визначені в натурі (на місцевості) межі земельної ділянки, яка належить ОСОБА_4 відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку.

Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах за №43 від 4 травня 1999 року (з наступними змінами) і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04.06.1999 року №354/3647, затверджено Інструкцію про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, у п.2.1 якої зазначено, що роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою виконуються в такій послідовності: підготовчі роботи; встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки; складання кадастрового плану земельної ділянки; заповнення бланка державного акта.

Таким чином, виходячи із наведеного, без встановлення в натурі меж земельної ділянки не може бути видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

Судом встановлено, що при видачі позивачу ОСОБА_4 державного акту на право приватної власності на землю не було винесено межі земельної ділянки в натурі, оскільки, як слідує з пояснень позивача та його представника ОСОБА_2 в судовому засіданні, при виїзді на місце представників Інституту землеустрою та Шаргородської міської ради, гараж відповідача був закритий, а межа, на їх думку, проходила в гаражі ОСОБА_5, тому вона була визначена умовно і не всі межові знаки були виставлені в натурі, а тільки три.

Вказані ствердження позивача та його представника дають суду підстави для висновку про те, що відповідна Технічна документація із землеустрою на земельну ділянку ОСОБА_4, яка передує видачі державного акту, розроблена з порушенням вимог Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, хоча в судовому порядку вказана Технічна документація не оспорювалася і не визнавалася недійсною.

Крім того, судом встановлено, що в Технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_4, такі суміжні землекористувачі як ОСОБА_6 та ОСОБА_5 були визначені всупереч вимог чинного законодавства, оскільки на той час жоден із них не мав державного акта на суміжні земельні ділянки, зокрема: свідок ОСОБА_6 пояснив в суді, що отримав державний акт лише 31.05.2010 року, тобто після позивача ОСОБА_4, а відповідач ОСОБА_5 і досі не має державного акта на земельну ділянку по вул. Леніна, 298.

Також, судом встановлено, що з суміжними землекористувачами, що зазначені в Технічній документації, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 межі не погоджувалися, так як свідок ОСОБА_6 пояснив суду, що при погодженні та встановленні меж він присутнім не був через роботу за межами України, а відповідач пояснив, що підпис в акті йому не належить.

Вказаний факт не заперечується позивачем та його представниками, які в судовому засіданні пояснили, що, зокрема, замість ОСОБА_5 підписалася в акті погодження меж дружина останнього.

Згідно з ч. 1 ст. 60, ч.ч. 1, 2 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів.

Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів.

Згідно положень ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов ОСОБА_4 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Позивач наполягав на задоволенні позовних вимог про усунення перешкод зі сторони відповідача користуватися наданою в його власність, згідно державного акта серії ЯЛ №548632 від 18.05.2010 року, земельною ділянкою площею 0,0030 га, що розташована на прибудинковій території біля будинку №298 на вул. Леніна в м. Шаргород, зобовязавши відповідача звільнити частину земельної ділянки, яку самовільно займає ОСОБА_5 та привести її в придатний для використання стан, шляхом знесення самочинно побудованого відповідачем гаража та відновлення межових знаків, зазначаючи, що підставою для прийняття судом такого рішення є рішення Шаргородської міської ради №148 від 15.06.2007 року, вище вказаний державний акт, Технічна документація із землеустрою, що передувала його виготовленню, а також показання самого відповідача, який визнає, що ним побудовано самовільно гараж в дворі будинку №298 на вул. Леніна в м. Шаргород, та свідчення свідка ОСОБА_6, який підтвердив факт наявності самовільно побудованого відповідачем гаража.

Проте, враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами.

Зокрема, що у дворі будинку №298 на вул. Леніна м. Шаргород Вінницької області жителями вказаного будинку, в тому числі і позивачем, і відповідачем, зведені гаражі, що виконані із легких збірних конструкцій, що відносяться до некапітальних будівель, є тимчасовими спорудами, на зведення яких не розробляється проект та будівельний паспорт, а також на них не видається свідоцтво про право власності (а.с.74,85).

Оскільки доказів того, що на зведення вказаних будівель сторонам видався дозвіл Шаргородської міської ради, не має, то суд вважає, що вони є самовільно побудованими сторонами у справі.

Також, достовірно встановленим судом є факт наявності у позивача ОСОБА_4 державного акту серії ЯЛ №548632 від 18.05.2010 року, що посвідчує його право власності на земельну ділянку площею 0,0030 га, яка розташована на прибудинковій території біля будинку №298 на вул. Леніна в м. Шаргород (а.с.9-10).

Крім того, судом достовірно встановлено, що при видачі позивачу ОСОБА_4 державного акту на право приватної власності на землю не було винесено межі земельної ділянки в натурі, оскільки, як слідує з пояснень позивача та його представника ОСОБА_2 в судовому засіданні, при виїзді на місце представників Інституту землеустрою та Шаргородської міської ради, гараж відповідача був закритий, а межа, на їх думку, проходила в гаражі ОСОБА_5, тому вона була визначена умовно і не всі межові знаки були виставлені в натурі, а тільки три, а акт погодження меж підписаний особами, що не були на це уповноважені, що є порушенням вимог п.п.1.12, 2.1 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі. Проте, Технічна документація із землеустрою на земельну ділянку ОСОБА_4 не оспорювалася і в судовому порядку недійсною не визнавалася.

Також, судом встановлено і не заперечується сторонами, що з приводу виникнення спору щодо суміжного землекористування та щодо порушення наявних меж земельної ділянки перед зверненням до суду позивач до Шаргородської міської ради не звертався, тому обстеження земельних ділянок, що розміщені на прибудинковій території по вул. Леніна, 298 в м. Шаргород, представником органу, який видавав їх у власність чи у користування, не проводилося, акт про порушення меж земельної ділянки ОСОБА_4 ОСОБА_5 чи інший документ з приводу спору про суміжне землекористування відсутній.

Крім того, з приводу відновлення (встановлення) меж, позивач до ДП Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою, який виготовляв Технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_4, - не звертався, оскільки доказів відповідного звернення позивачем суду не надано.

Таким чином, документів чи інших доказів, які б підтверджували факт знищення чи порушення відповідачем межових знаків на земельній ділянці позивача, а також доказів самовільної побудови відповідачем саме на належній позивачу земельній ділянці гаража, позивачем суду не надано.

Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюються Конституцією України, ЗК України, ЦК України, ЗУ «Про землеустрій», Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, що затверджена Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 4 травня 1999 року за №43 від (з наступними змінами), яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 04.06.1999 року №354/3647.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст.317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України).

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Одним із способів захисту права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ст.ст. 125,126 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації. Документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, є державний акт про право власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 5, п. «б» ч. 1 ст. 20, п. «б» ст. 22, ч. 2 ст. 26 Закону України «Про землеустрій», обєктом землеустрою є території землеволодінь та землекористувань чи окремі земельні ділянки. Землеустрій проводиться в обовязковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форм власності в разі встановлення та зміни меж обєктів землеустрою. Землеустрій здійснюється на підставі укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою. Розробниками документації із землеустрою є юридичні та фізичні особи, які отримали ліцензії на проведення робіт із землеустрою відповідно до закону.

З 1 січня 2011 року набрав чинності Наказ Державного комітету України із земельних ресурсів № 376 від 18.05.2010 року «Про затвердження Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками (із змінами, внесеними згідно з Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 542 від 19.07.2010 року), п.п. 1.3, 4.1 якого визначено, що при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді межових спорів між власниками (користувачами)суміжних земельних ділянок, власник (користувач) земельної ділянки замовляє в юридичної чи фізичної особи, які отримали ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт, виконання робіт із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Виходячи із положень ч.ч. 3, 5 ст. 158 ЗК України суди розглядають лише ті справи за спорами про межі земельних ділянок, які перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, котрі не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Відтак, вимоги позивача ОСОБА_4 про знесення відповідачем тимчасової споруди гаража, звільнивши, таким чином, частину його земельної ділянки та відновлення межових знаків, враховуючи вищенаведене, а також положення ст. 3 ЦПК України про те, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, але лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, суд вважає, що правових підстав у позивача для звернення до суду із вказаними позовними вимогами не має, так як, виходячи із суті спору, будівля гаража ОСОБА_5 могла б порушувати права ОСОБА_4, якби знаходилася на його земельній ділянці, тільки в частині використання земельної ділянки, а її межі в передбаченому чинним законодавством порядку не визначені.

Відновлення межових знаків, виходячи із аналізу вище вказаного законодавства України, не є компетенцією відповідача, а також суду в даному випадку, оскільки, відповідно до положень ч.ч. 3, 5 ст. 158 ЗК України суди розглядають лише ті справи за спорами про межі земельних ділянок, які перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, котрі не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконують суд, що позивачем не наведено доказів порушення його прав з боку відповідача, а оскільки судом не встановлено порушення його прав, то відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_4

Відтак, суд вважає безпідставними посилання позивача та його представників, що підтвердженням порушення прав позивача з боку відповідача та підтвердженням факту знаходження самовільно побудованого відповідачем гаража саме на земельній ділянці позивача державний акт та Технічна документація із землеустрою і покази свідка ОСОБА_6, оскільки у вказаних державному акті та технічній документації на графічних планах, експлікації, викопіюванні земельної ділянки зображена тільки одна будівля тимчасового гаража позивача і відсутнє зображення тимчасової будівлі гаража відповідача, яка б повністю чи хоча б частково знаходилася на земельній ділянці позивача. А показання свідка ОСОБА_6 в цій частині суд оцінює критично, оскільки вказаний свідок не входить до складу органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань землеустрою, тому до його компетенції не входить право робити висновки про наявність чи відсутність меж земельних ділянок, межових знаків між земельними ділянками, обстеження земельних ділянок з приводу порушень їх меж та на наявність на них будь-яких будівель.

Оскільки позивачем не наведено доказів порушення відповідачем його права власності на належну йому земельну ділянку згідно державного акта серії ЯЛ №548632 від 18.05.2010 року, площею 0,0030 га, що розташована на прибудинковій території біля будинку №298 на вул. Леніна в м. Шаргород, а судом не встановлено порушення його права власності, то суд не знаходить підстав для задоволення позову ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України і на підставі ст.ст.41,55 Конституції України, ст.ст.125,125,158 ЗК України, ст.ст.316,317,319,321,386,391 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 про знесення самовільно побудованої будівлі гаража та усунення перешкод в користуванні власністю.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя