Справа №2-597/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2011 року м. Харків

Ленінський районний суд міста Харкова у складі:

Головуючого судді Гримайло А.М.

при секретарі Смородській М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 Державна нотаріальна контора м. Харкова про визнання договору дарування недійсним, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 нотаріальна контора м. Харкова про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач пояснила, що їй на праві власності належали 33/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Другою державною нотаріальною конторою 05.03.2001 р.

Оскільки позивач є похилою людиною яка отримує невелику пенсію, потребує постійної допомоги в зв'язку з хворобами, вона з сином ОСОБА_6, 17.08.2001 року уклали договір дарування вказаної частини будинку який завірили в 2-й Держконторі м. Харкова. В силу своєї юридичної неграмотності позивач вважала, що після його укладення та до дня смерті буде користуватися матеріальною та фізичною допомогою сина ОСОБА_6 Позивач вважала і мала намір укласти з відповідачем договір довічного утримання, але син запевнив її що договір дарування оформити буде дешевше.

Після укладання договору дарування її син ОСОБА_6 якийсь час доглядав за нею, а потім перестав фактично до неї приїжджати та оказувати їй допомогу.

Спірна частина житлового будинку є її єдине житло, другого житла вона не має. Позивачка постійно проживає в будинку, сплачує комунальні послуги.

14.07.2008 р. позивачем був поданий позов до суду, але 30.08.200р. ОСОБА_6 помер. Позов був залишений без розгляду.

Відповідачі, є правонаступниками після смерті ОСОБА_6

Позивач просить поновити їй строк звернення до суду, оскільки після смерті сина тяжко хворіла і не мала можливості звернутися до суду .

Позивач та представник позивача у судове засідання з'явилися, у судовому засіданні підтримали свої позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини вказані в позові, та вказали, що син ОСОБА_6 обіцяв забезпечувати матеріально, допомагати, але свою обіцянку порушив.

Відповідачі та їх представник в судове засідання з'явились. Проти позову заперечували та пояснила, що дійсно ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_6, 33/100 частини житлового будинку в якому проживає. У ОСОБА_6 з матір'ю були хороші відносини. В подальшому відносини між ними погіршились, оскільки ОСОБА_6 почав зловживати спиртними напоями.

Доглядати ОСОБА_1 он не міг, оскільки він був хворою людиною, не працював, і не мав можливості оказувати допомогу.Також відповідачі вказали, що при укладенні договору, домовленості, а саме те, що відповідач нібито обіцяв надавати ОСОБА_1 матеріальну та фізичну допомогу ніколи не існувало. А допомогу він оказував по власній ініціативі.

Представник третьої особи нотаріус Другої державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явились, подали заяву про розгляд справу в відсутністю представника.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи встановив наступні факти.

ОСОБА_1 на праві власності належали 33/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Другою державною нотаріальною конторою 05.03.2001 р.

17.08.2001 року між ОСОБА_7 та її сином ОСОБА_6 був укладений договір дарування вказаної частини будинку який завірили в 2-й Держконторі м. Харкова.

В силу своєї юридичної неграмотності позивач вважала, що після його укладення та до дня смерті буде користуватися матеріальною та фізичною допомогою сина ОСОБА_6 Позивач вважала і мала намір укласти з відповідачем договір довічного утримання, але син запевнив її що договір дарування оформити буде дешевше.

Після укладання договору дарування її син ОСОБА_6 якийсь час доглядав за нею, а потім перестав фактично до неї приїжджати та оказувати їй допомогу.

Відповідно до умов укладеного договору ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_6 прийняв у дар 33/100 частини житлового будинку № 33, по ул.Кубасова в м. Харкові.

30.08.2008 р. ОСОБА_6 помер. Відповідачі по справі дружина та діти померлого, які є його правонаступниками.

У судовому засідання не знайшло свого підтвердження те, що договір дарування бажали укласти обоє учасників угоди.

Позивачка очікувала догляду і допомоги, що і мала до укладення договору та деякий час після його укладення. Поводження відповідача також свідчило про те, що він не виконував умови договору дарування частини житлового будинку. В спірний житловий будинок він не оселився, не зареєструвався, не оплачував комунальні послуги, не складав на своє ім'я договори з обслуговуючими організаціями.

Позивачка із своєї частини дома не виписувалась, не висилялася, продовжувала жити, як і жила раніше, розпоряджалися цілком своєю частиною дому, і усім майном, що в ньому знаходилось.

Таким чином, взаємини між сторонами були такими, що при складенні договору позивачка мала помилкове уявлення про те, що вона підписує не той договір, який хотіла укласти. На думку суду ця помилка позивачки мала для неї істотне значення.

Згідно роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України в п.П Постанови "Про судову практику про справах про визнання угод недійсними" від 28 квітня 1978 року (з наступними змінами) під помилкою також варто розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета, або інших важливих умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення і через відсутність якої по обставинах справи можна вважати, що угода не була укладена.

Про ті обставини, що позивачка помилялась відносно суті договору, складеного з відповідачкою, свідчать і пояснення свідка у судовому засіданні

Аналізуючи пояснення сторін, суд приходить до висновку що позивач як людина похилого віку, яка одержує тільки пенсію за віком, дійсно потребувала матеріальної допомоги, тому з урахуванням обставин укладення договору її волевиявлення щодо передачі належної їй на праві власності частини житлового будинку було направлено саме на вирішення питання про її матеріальне забезпечення на майбутнє.

Відповідно до ст. 243 ЦК України у редакції, яка діяла на момент укладення договору, передбачала передачу обдарованому майна безоплатно, тобто без зустрічних зобов'язань майнового характер з боку обдарованого.

Приймаючи до уваги те, що волевиявлення позивача було направлене на передачу його нерухомого майна у власність відповідача за умовами його матеріального забезпечення, слідує вважати, що позивач помилявся щодо суті договору, волевиявлення позивача при укладенні договору не співпадало із його волею, ця помилка мала суттєве значення, оскільки після укладення договору позивачка позбавлялась не тільки частини житлового будинку, яка належала їй на праві власності та була джерелом прибутку, (земельна ділянка з городом), але і необхідної матеріальної допомоги.

В силу частин 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним закладам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частини 1 статті 125 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами, вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Частина 1 ст. 229 ЦК України передбачає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, а саме: якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей сторін, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених Законом.

На підставі наведеного підлягає застосуванню ст. 56 ЦК України 1963 року про недійсність договору внаслідок помилки, яка має суттєве значення, за позовом сторони, яка діяла під впливом цієї помилки. Зміст зазначеної правової норми співпадає із змістом ч. 1 ст. 229 ЦК України в редакції 2003 року.

Крім того, спірний договір дарування не відповідає моральним принципам суспільства, коли людина похилого віку, хвора і безпомічна людина позбавляється цілком своєї власності, місця проживання, не одержуючи при цьому допомоги, догляду, позбавляється забезпеченої старості.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 130, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст.. 56 ЦК України 1963 р., -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 нотаріальна контора м. Харкова про визнання договору дарування недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 33/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в м. Харкові, вул.Кубасова, 33 в м. Харкові, укладений 17.08.2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, посвідчений Другою державною нотаріальною конторою.

Рішення може бути оскаржене в судову палаті цивільних справ апеляційного суду Харківської області через Ленінський районний суд м.Харкова, шляхом подачі в 10-ти денний строк, з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього, протягом 20 днів апеляційної скарги.

Суддя А.М.Гримайло