КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 2-954/11
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06.12.2011 року м.Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого по справі судді - Селіщевої Л.І.,

при секретарі - Варакута Є. Ю.,

за участю позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4А„,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним ,-

Встановив:

В січні 2011 р. позивач - ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 „г" в м. Миколаєві від 10.01.2007 року, відповідно до якого ОСОБА_5 подарував відповідачці по справі - ОСОБА_3 належну йому частку у вказаній квартирі.

В обґрунтування позову позивач вказала, що вона починаючи з березня 1987 року проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 За час сумісного проживання, 25.02.2004 р. вони приватизували вищевказану квартиру, по 1/2 частині за кожним. 01.02.2009 р, ОСОБА_5 помер, після його смерті позивач дізналась про те, що належну йому частку у зазначеній квартирі він подарував своїй дочці - відповідачу по даній справі ОСОБА_3 Позивач вказує, що при житті ОСОБА_5 ніколи не мав намірів провести відчуження своєї частки квартири, а укладений договір дарування він уклав внаслідок застосування до нього фізичного та психічного насилля з боку відповідачки та її співмешканця. Позивач просить визнати договір дарування недійсним через те, що такий правочин не відповідав дійсній волі ОСОБА_5 внаслідок застосування до нього фізичного та психічного насилля

В судовому засіданні позивач свій позов підтримала з підстав, викладених в її позові, просила суд його задовольнити.

Відповідач та її представник позов не визнали повністю та просили відмовити в його задоволенні. Відповідач суду пояснила, що її батько - ОСОБА_5 проживав з позивачкою ОСОБА_2 однєю сім"єю без реєстрації шлюбу з 1993 року по січень 2005 року. В 2004 році у ОСОБА_5 стався інсульт, позивачка не доглядала за ним, а тому вона забрала батька до себе, доглядала його до самої його смерті, а коли він помер - здійснила його поховання. Відповідач стверджує, що за час сумісного проживання її батька і позивачки, остання неодноразово вимагала у батька переоформити на неї його частку спірної квартири. В 2007 році ОСОБА_5 запропонував подарувати їй (відповідачці) як своїй єдиній дочці, належну йому частку квартири. При цьому відповідачка чи інші особи жодного насилля щодо ОСОБА_5 не застосовували. Заслухавши пояснення сторін т.а дослідивши надані ними письмові докази, суд прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Позивач - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1993 року по лютий 2005 року,, з лютого 2005 року ОСОБА_5 проживав разом зі своєю дочкою, відповідачкою по справі - ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2. Дане підтверджується копією акту про проживання від 19.04.2011 р. , складеного жителями цього будинку.

Однокімнатна квартира АДРЕСА_3 „г" в м. Миколаєві відповідно до Свідоцтва пре право власності на житло від 25.02.2004 року, належала на праві спільної часткової власності позивачці ОСОБА_2П, та ОСОБА_5, по Уз частині за кожним.

17.01.2007 року ОСОБА_5 подарував належну йому частку у вказаній квартирі своїй дочці - відповідачці ОСОБА_3, про що був укладений договір дарування від 17.01.2007 р., посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6

Відповідно до ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина перша статті 23С ЦК України встановлює, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Обґрунтовуючи свій позов, позивач ОСОБА_2 вказувала на те, що ОСОБА_5 не мав справжнього наміру подарувати належну йому частку спірної квартири ОСОБА_3, а обіцяв подарувати цю частку їй. Також позивачка вказувала, що ОСОБА_5 неодноразово жалівся їй на те, що відповідачка та її співмешканець постійно погрожували йому та вимагали подарувати свою частку спірної квартири, і через це вона неодноразово зверталась в органи прокуратури зі скаргами. Разом із цим позивач не змогла вказати конкретні випадки застосування насилля до ОСОБА_5 І в підтвердження своїх-доводів позивач не надала жодного доказу, чим не виконала вимоги ч.З ст. 10 ЦПК України, відповідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доводи позивачки про те, що вона не знала про необхідність подавати відповідні докази суд знаходить такими, що не мають правового значення. Клопотань щодо витребування доказів позивач суду не заявляла.

Сам ОСОБА_5 з часу укладення договору дарування - з 17.01.2007 р. і до своєї смерті, яка сталася 01.02.2:009 року, не оспорював укладений ним договір і не звертався в правоохоронні органи з приводу застосованого до нього насилля.

В п. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину1 недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Однак судовим розглядом було встановлено, що права і закони інтереси позивачки не були порушені оспорюваним нею правочином, так яі починаючи з 15.10.1993 року і на час винесення рішення по справі вона є зареєстрованою та безперешкодно проживає в спірній квартирі. З вищевикладеного суд робить висновок, що договір дарування від 17,01.2007 р., посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 відповідав вимогам діючого законодавства і визнавати його недійсним у суду немає підстав. Точу суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її позову.

На підставі ст. 88 ЦПК України суд стягує з позивачки не сплачений нею при подачі позову судовий збір у розмірі 240 грн.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 7, 10, 11, 214-215 ЦПК України, суд -

Ви р іши в:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 240 (двісті сорок) гривень судового збору на рахунок отримувача - 0004, отримувач коштів - Корабельний район, ГУДКУ в Миколаївській області МФО 826013, код ЄДРПОУ суду 02892468 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги .

Суддя: Л.І.Селіщева