АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № Справа № 22ц-4749/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2011 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.,

суддів - Костюченко Н.Є., Максюти Ж.І.,

при секретарі - Сичевській А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2011 року за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2011 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ставлять питання про скасування рішення суду та задоволення позову, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено із порушенням норм матеріального права та без врахування обставин у справі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін із наступних підстав.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що 06.10.1948 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений шлюб, при цьому остання прийняла прізвище чоловіка.

ОСОБА_5 та ОСОБА_7 мали трьох дітей - дочку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та синів ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

22.03.1965 року ОСОБА_5 було видане свідоцтво про право особисто власності на домоволодіння № 99 по вул. Євпаторійській у м. Дніпропетровську.

02.09.1967 року його дочка ОСОБА_8 уклала шлюб із ОСОБА_10 та прийняла прізвище чоловіка, а 29.09.1990 року нею був укладений шлюб із відповідачем ОСОБА_4

1)
року ОСОБА_5 був складений заповіт, яким він заповідав спірне домоволодіння № 99 по вул. Євпаторійській у м. Дніпропетровську в цілому своїй дочці ОСОБА_11

2) року ОСОБА_5 помер, а 30.03.2001 року померла його дружина ОСОБА_7 Із заявою про прийняття спадщини після її смерті жодна особа не зверталася, спадкова справа не відкривалася.

20.12.2002 року ОСОБА_11 звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька ОСОБА_5 та отримала його.

11.07.2009 року ОСОБА_11 померла.

11.11.2006 року ОСОБА_9, уклав шлюб із ОСОБА_12 та прийняв прізвище дружини.

Врахувавши вказані обставини, суд обґрунтовано вказав, що спадщина після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_7 відкривалася до 01.01.2004 року, згідно п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК України 1963 року. А тому суд обґрунтовано посилався на вимоги ст.ст. 548,549 ЦК України 1963 року.

З матеріалів справи вбачається, що спірне домоволодіння було оформлене за ОСОБА_5 у період шлюбу з ОСОБА_7, а отже є підстави вважати, що воно було зведене ними спільно та було їх спільною власністю, а у подальшому спадщина після смерті чоловіка в частині, що залишилася не заповіданою, була прийнята останньою. Разом з тим ОСОБА_7 за життя оформлення права власності на це майно тільки за її чоловіком та заповіт, яким воно було в цілому заповідане їх дочці ОСОБА_11, не оспорювала, за оформленням права власності на її частку у спільному майні не зверталася, на обов'язкову частку у спадщині після смерті її чоловіка ОСОБА_5 не претендувала.

Також обставини, щодо спірного домоволодіння, та щодо смерті спадкодавців ОСОБА_5 та ОСОБА_7, що настали, відповідно 31.08.1999 року та 30.03.2001 року, позивачам були відомі, про оформлення спадщини тільки за їх сестрою ОСОБА_11, що відбулася 20.12.2002 року, вони могли довідатися за умови розумного та дбайливого ставлення до свого цивільного права, в тому числі вчинення дій щодо оформлення за собою, як цього вимагає закон, спадкового майна, на яке вони претендують, втім до суду вони звернулися лише у 2010 році. Тому суд обґрунтовано вважав, що позивачі пропустили строк позовної давності для звернення до суду, що відповідно до вимог ст.80 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційних скарг про те, що строк позовної давності позивачами не пропущений, оскільки вони довідалися про дійсні обставини щодо спадкового майна лише у 2009 році після смерті сестри є безпідставними.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Позивачі у позовній заяві посилалися на те, що вони фактично прийняли спадщину після смерті матері у 2001 році, оскільки забрали належні їй речі та предмети побуту. Але достовірних та належних доказів про ці факти позивачі суду не надали. Наявні докази в матеріалах справи не дають підстав для висновку про фактичне прийняття спадщини після смерті їх матері.

Крім того, під час апеляційного розгляду справи вони підтвердили, що на час смерті матері у спірному будинку не мешкали, а реєстрація їх була за іншими адресами.

Тому доводи позивачів є такими, що не ґрунтуються на законі, у звязку із чим рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає вимогам закону, а тому немає передбачених ст.309 ЦПК України підстав для його скасування чи зміни.

Керуючись ст. ст. 307,308, 315 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: