АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія 52 (І) ОСОБА_1
Доповідач Михайлів Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

27 вересня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.

суддів - Митрофанової Л.В., Соколан Н.О.

при секретарі: Євтодій К.С.

за участю: позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 08 червня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення недонарахованої та невиплаченої заробітної плати, моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2008 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ПАТ «Північний ГЗК») про стягнення недонарахованої та невиплаченої заробітної плати, моральної шкоди, посилаючись на те, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.11.2006 року його поновлено на роботі на посаді слюсаря-ремонтника управління ремонтів технологічного устаткування ВАТ «Північний ГЗК» з 08.05.2001 року із стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 6320,46 грн. за період з 08.05.2001 року по 30.11.2006 року.

Вважає, що нарахований йому судом середній заробіток за час вимушеного прогулу нижче мінімальної заробітної плати, оскільки за час вимушеного прогулу з 08.05.2001р. по 30.11.2006р. на підприємстві підвищувались тарифні ставки та посадові оклади по його професії слюсаря, а також мінімальна заробітна плата згідно законодавства, а тому йому відповідачем повинно бути доплачено вказану різницю.

Уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача на свою користь недонараховану та невиплачену йому заробітну плату за час вимушеного прогулу з 08.05.2001р. по 28.03.2007 року в розмірі 23979,60 грн., суму компенсації за невикористану відпустку за період вимушеного прогулу в розмірі 3120,85 грн., всього на загальну суму 27100,45 грн. а також 20000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 08 червня 2011 року відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду і постановлення нового рішення про задоволення заявлених ним позовних вимог, посилаючись на неврахування судом того, що розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснено йому судом апеляційної інстанції з порушенням ст. 43 Конституції України, ст. 95 КЗпП України, оскільки така виплата є меншою мінімальної зарплати, гарантованої законом. Крім того, він має право на компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за час вимушеного прогулу.

Відповідач ПАТ «Північний ГЗК» заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить залишити без змін рішення суду першої інстанції як законне та обґрунтоване.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.11.2006р. ОСОБА_2 був поновлений на роботі на посаді слюсаря-ремонтника управління ремонтів технологічного устаткування ВАТ «Північний ГЗК» з 08.05.2001 року з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 6320,46 грн. за період з 08.05.2001р. по 30.11.2006р.

На підставі вказаного рішення відповідачем 27.03.2007р. видано наказ про поновлення ОСОБА_2 на роботі.

30.06.2007р. ОСОБА_2 звільнений з роботи за власним бажанням з виплатою належних йому сум при звільненні в розмірі 2773,31 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених ним позовних вимог, оскільки подавши позов позивач фактично оспорив рішення апеляційного суду стосовно розміру стягнутої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи предметом позовних вимог ОСОБА_2, які були згодом уточнені, є стягнення недонараховнаої та невиплаченої суми заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08.05.2001 року по 28.03.2007 року (з моменті звільнення по день поновлення на роботі), моральної шкоди та компенсації за невикористану відпустку, а підставою його вимог є незгода з рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.11.2006 року щодо визначеного судом розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу у вказаний період.

Частина 2 ст. 223 ЦПК України встановлює пряму заборону для сторони та третіх осіб з самостійними вимогами, а також їх правонаступникаів після набрання рішенням законної сили оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Виняток з цього правило визначено ч.4 вказаної статті, якою передбачено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Оскільки рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.11.2006 року набрало законної сили, а позивач оспорює встановлений цим рішенням факт щодо визначеного судом апеляційної інстанції розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 08.05.2001 року по 30.11.2006 року, який не є періодичним платежем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у позивача права на звернення до суду з предявленим ним позовом.

А тому не можуть бути взяті до уваги колегією суддів доводи апеляційної скарги позивача про те, що розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснено судом апеляційної інстанції при ухваленні ним рішення від 30.11.2006 року з порушенням ст. 43 Конституції України, ст. 95 КЗпП України, оскільки фактично ці доводи позивача оспорюють встановлені судом на підставі рішення, яке набрало законної сили, факти.

Правильним є й висновок суду першої інстанції й щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, оскільки відсутнє порушення права позивача на отримання належного середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не вбачає колегія суддів й підстав для задоволення позову ОСОБА_2 в частині стягнення на його користь компенсації за невикористану відпустку за період вимушеного прогулу 2001-2007 років, оскільки відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Однак, наявність спору про право між ОСОБА_2 та відповідачем в частині невиплати такої компенсації ним не доведена. Так, в порушення ч.1 ст. 60 ПК України позивачем не надано суду жодних доказів в підтвердження того, що він звертався до відповідача з вимогою про виплату компенсації, а також те що відповідач відмовив йому в цьому.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 08 червня 2011 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: