АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 22-ц 3612/2011 р. Головуючий 1 інстанції - Лаленков С.М.
Категорія соцвиплати Доповідач - Зазулинська Т.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

Головуючого - Зазулинської Т.П.,

суддів - Кругової С.С., Хорошевського О.М.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Харківському районі Харківської області на постанову Люботинського міського суду Харківської області від 03 серпня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу по призначенню та виплаті пенсій в м.Люботин Управління Пенсійного фонду України в Харківському районі Харківської області про зобов'язання нарахувати та виплатити недоплачену як дитині війни щомісячну державну соціальної допомогу до мінімальної пенсії за віком за 2006-2007 роки,-

встановила:

Позивач звернулась до суду з вказаним адміністративним позовом і зазначала, що має правовий статус дитини війни. Відповідач не здійснює їй доплати, передбачені Законом України від 18 листопада 2004 року № 2195-ІУ «Про соціальний захист дітей війни» (далі - Закон № 2195-ІУ), у розмірі 30 % від мінімальної пенсії за віком.

Посилаючись на вказані обставини, просила поновити строк звернення до адміністративного суду за захистом порушеного права та зобовязати відповідача здійснити перерахування такої доплати за період з 01 січня 2006 року до 31 грудня 2007 року.

Відповідач письмових заперечень на позов не подавав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 197 Кодексу Адміністративного судочинства України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, за правилами цього Кодексу.

Постановою суду першої інстанції позов задоволено частково. Визнано бездіяльність відповідача протиправною і покладено на нього обовязок здійснити перерахунок пенсії з підвищенням її на 30% мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України „Про загальнообов'язкове пенсійне страхування та провести відповідні виплати за період з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати постанову та ухвалити нову про відмову в позові. При цьому посилається на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права.

Постанова суду оскаржена відповідачем лише в частині задоволення позову.

Позивач постанову суду не оскаржила, письмових заперечень на апеляційну скаргу не надала.

Апеляційна скарга прийнята до розгляду судовою колегією судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області і розглядається за правилами КАС України відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до розділу ХП «Прикінцеві положення» ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» щодо передачі справ, повязаних із соціальними виплатами від 2 грудня 2010 року № 2748 -У1, який набрав чинності з 30 грудня 2010 року.

Судова колегія, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач отримує пенсію за віком та належить до категорії громадян, яким відповідно до Закону № 2195-IV встановлено правовий статус дитини війни.

Відповідно до ст. 6 Закону № 2195-ІV, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, дітям війни пенсії або щомісячне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 % від мінімальної пенсії за віком.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції правомірно виходив із того, що відповідач як орган, якому делеговано повноваження щодо призначення і виплати пенсії та доплат до них, повинно було діяти відповідно до вимог ст. 6 Закону № 2195-ІV і здійснити позивачу відповідні нарахування але на порушення вказаної норми, таких нарахувань не проводило.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що розрахунок щомісячного підвищення необхідно проводити з визначеного ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» розміру мінімальної пенсії за віком, яка дорівнює прожитковому мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність.

На час виникнення спірних правовідносин розмір мінімальної пенсії за віком визначався лише ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» і згідно з цією нормою мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком. Таким чином, при визначенні розміру підвищення відповідно до ст. 6 Закону № 2195-ІV застосовується розмір мінімальної пенсії за віком, визначений ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Безпідставними є і посилання в апеляційній скарзі на постанову Кабінету Міністрів України № 530 від 28 травня 2008 року «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян». Відповідно до положень ст. ст. З, 6 Закону № 2195-ІУ встановлено конкретний розмір державної соціальної гарантії дітям війни у вигляді підвищення на 30 % від мінімальної пенсії за віком та передбачено, що соціальні гарантії дітям війни, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно-правовими актами.

З огляду на пріоритетність законів над підзаконними актами, суд правомірно застосував дію Закону № 2195-ІУ, а не зазначеної вище постанови Кабінету Міністрів України.

Що стосується посилання в апеляційній скарзі на відсутність бюджетних коштів для реалізації положень ст. 6 Закону № 2195-ІУ, то реалізація позивачем права на підвищення пенсії, яке базується на чинному законі України, не може бути постановлено у залежність від бюджетних асигнувань. До того ж, це питання виходить за межі заявлених вимог і судом не розглядалось. Судом не ухвалювалось рішення про проведення виплат з власних джерел фінансування ПФУ, а тому посилання відповідача на можливість нецільового використання його коштів - не грунтуються на матеріалах справи.

Доводи апеляційної скарги про неврегульованість механізму реалізації положень ст. 6 Закону № 2195-ІУ на висновки суду не впливають.

Суд першої інстанції правильно вирішив справу по суті.

Що стосується задоволення позову поза межами річного строку, то суд правильно не застосував строки звернення до суду, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 100 КАС пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін ( в редакції, що діяла на час ухвалення рішення).

Враховуючи, що жодна із сторін не наполягала на застосуванні строків, постанова суду є правильною незважаючи на те, що з позовом позивач звернувся до суду згідно штампу на конверті 04.11.2008 року .

Керуючись ст. 100, 195, 195-1, 196, п. 1ч. 1 ст. 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, 207 КАС У країни, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Харківському районі Харківської області відхилити.

Постанову Люботинського міського суду Харківської області від 03 серпня 2010 року - залишити без

змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - Судді -