Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2011 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Гуденко О.А.,

при секретарі Вайсенштейн А.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника позивача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частини квартири, -

В С Т А Н О В И В :

В червні 2011 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , визнати за нею право власності на 1/2 частку цієї квартири, виділити їй 1/2 частку квартири та стягнути на її користь з відповідача вартість 1/2 частки цієї квартири.

В подальшому позивачка просила залишити без розгляду позовні вимоги в частині виділення їй в натурі 1/2 частки квартири та стягнення з ОСОБА_2 вартості 1/2 частки цієї квартири.

Позивачка у судовому засіданні вимоги позову щодо визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири як частку у спільному сумісному майні підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позові. Зазначила, що з осені 1996 року проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу. З цього часу вони за спільною згодою вирішили збирати кошти на покупку спільної квартири. Всю свою заробітну платню вона передавала відповідачу на придбання спірної квартири, також всі ці роки її батьки передавали їй гроші на придбання квартири та постійно передавали продукти харчування з тією метою, щоб її сім`я мала змогу зекономити гроші на придбання квартири для спільного проживання. Всього її вклад в придбання квартири становить приблизно 8 500 тисяч гривень.

Представник позивача просила про задоволення позову, посилаючись на положення ст.. 17 Закону України «Про власність», який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні вимоги позову не визнав, посилаючись на те, що до моменту реєстрації шлюбу з позивачкою однією сім`єю не проживав, а квартира придбана виключно за його особисті кошти, які він відкладав на придбання власного житла більше 10 років. Позивачка ж працювала в дитячому садочку, отримувала низьку заробітну плату, ніякої допомоги від її родичів він не отримував, отже ніякої можливості у ОСОБА_1 відкладати значні кошти на купівлю квартири за короткий проміжок часу у 2,5 роки не було.

Вислухавши пояснення сторін, представника позивача, показання свідків, вивчивши доводи позову та матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

30 березня 1999 року відповідно до договору купівлі-продажу на ім`я ОСОБА_2 була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , вартістю 3 100 доларів США (еквівалентно на той час приблизно 12 400 грн.), на Південній товарній біржі. Право власності за ОСОБА_2 зареєстровано у ММБТІ 01 квітня 1999 року.

Як слідує з пояснень позивачки та свідків ОСОБА_4 (сусідка по гуртожитку), ОСОБА_5 (рідний брат позивачки), ОСОБА_6 (двоюрідний брат позивачки), ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (співробітниці позивачки), у період з вересня 1996 (майже 2, 5 роки до придбання спірної квартири) ОСОБА_1 проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 у гуртожитку «Ера`в кімнатах 515-516 в м. Миколаєві.

Позивачка переїхала проживати до м. Миколаєва в гуртожиток «Ера`в вересні 1996 року, влаштувалася на роботу на посаду виховательки в дитячому садочку, де отримувала за 1997-1999 року середню заробітну плату близько 120 грн. щомісячно.

19 червня 1997 року позивачка розірвала шлюб з колишнім чоловіком ОСОБА_9 . Отже, згідно вимог сімейного законодавства України, не може бути визнано проживання осіб однією сім`єю без реєстрації шлюбу, якщо хоча б один з них перебуває на той час у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Таким чином, посилання на проживання позивачки з ОСОБА_2 до 19 червня 1997 року судом прийняті до уваги бути не можуть.

30 грудня 1999 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з відповідачем, який на теперішній час не розірвано, але шлюбні відносини припинені в 2008 році.

Сторони в судовому засіданні визнали, що в придбану квартиру вселилися разом, а також з малолітнім сином позивачки ОСОБА_10 , 1993 року народження, від першого шлюбу, на початку 2000 року позивачка з сином зареєстрували своє місце проживання в квартирі в установленому законом порядку. ОСОБА_1 зареєстрована у цій квартирі по теперішній час.

Як пояснив в судовому засіданні відповідач і підтвердили усі свідки, допитані в судовому засіданні, він займався ремонтом телерадіоапаратури, мав від цього дохід, який відкладав на придбання квартири, оскільки проживав в гуртожитку, власного житла не мав.

Згідно пояснень позивачки, вони з відповідачем мали намір придбати власну квартиру для спільного проживання сім`ї, для чого економили на всьому, відкладаючи кошти і з її заробітної плати в тому числі. Також вона допомагала ОСОБА_2 здійснювати підприємницьку діяльність, якою він займався неофіційно, а саме знаходила замовників для ремонту телевізорів і допомагала йому перевозити ці телевізори до кімнати гуртожитку, де в нього знаходилась так звана «майстерня». При цьому, як вона зазначила сама, на час придбання спірної квартири, ОСОБА_2 одразу їй пояснив, що власником квартири буде тільки він, договір купівлі-продажу оформлювався тільки на його ім`я з її відома.

Оскільки спірна квартира була придбана в 1999 році, правовідносини сторін повинні регулюватися нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України, положення ст.ст. 24, 25 якого регулюють майнові відносини осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі, і не можуть бути застосовані при розгляді даного спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КпШС, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 15.06.1973 р. «Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню Кодексу про шлюб та сім`ю України», п.8 правила статей 22,28, 29 КпШС не можуть застосовуватись до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають розв`язуватись відповідно до п. 1 ст. 17 ЗУ «Про власність`за нормами ЦК про спільну сумісну власність, якщо майно було набуте внаслідок спільної праці і інше не визначалося письмовою угодою між сторонами, а в інших випадках за нормами цього Кодексу про спільну часткову власність з урахуванням ступеню участі цих осіб коштами і особистою працею в придбанні майна.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою

угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що

об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Згідно роз`яснень, наданих Постановою Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»№ 20 від 22.12.1995 року п.п.5,8, спільною сумісною власністю майно може бути визнано в разі доведення його придбання внаслідок спільної праці членів сім`ї (доказуванню підлягає трудова участь членів сім`ї, направлена саме на придбання певного майна, чи створення спільної власності іншим шляхом), або внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності при наявності відповідної письмовою угоди. В інших випадках спільна власність громадян є частковою, при цьому доказуванню підлягає ступінь участі працею та коштами у її створенні.

Проте ані факт спільної праці позивачки з відповідачем, що здійснювалась за їх взаємною домовленістю з метою придбання квартири, якого-небудь об`єднання трудових зусиль, направлених саме на придбання квартири, ані факт передачі грошей від позивачки ОСОБА_2 на придбання цієї квартири не підтверджується жодними достеменними доказами, факт наявності грошової допомоги від родичів позивачки у сумі 5000 грн. на той час також нічим не підтверджується.

Суд не може прийняти до уваги покази свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , оскільки всі вони пояснили , що знають про наміри сторін та передачу грошей позивачкою ОСОБА_2 виключно зі слів самої позивачки.

На підставі наведеного, у відповідності до ст.. 25 КпШС України, ст.. 17 ЗУ «Про власність», ст. 328 ЦК України, п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та не підлягаючими задоволенню.

Згідно до ст.ст. 81, 88 ЦПК України, судові витрати сплачені при подачі позову.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України , суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частини квартири - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя Гуденко О.А.