Справа № 2-60 / 2011
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2011 року Токмацький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Юрлагіної Т.В.,

при секретарі: Панченко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Токмак справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит»в особі філії «Запорізьке РУ ВАТ «Банк «Фінанси та кредит»про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору.

УСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду с позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір № 13-4324-087 К укладений 31 серпня 2007 року між ним та начальником відділення філії «Запорізьке РУ»ВАТ «Банк «Фінанси та кредит»ОСОБА_2 за тими підставами, що кредитний договір, текст договору отримав після укладення договору іпотеки, договір містить положення, які значно погіршили його положення, як споживача фінансової послуги банку, по відношенню до умов, встановлених діючим законодавством України, був позбавлений можливості вибору і умови договору фактично з ним не були узгоджені, бан недобросовісно використовуючи права усскладнював для нього ситуацію, договір є несправедливий і суперечить принципу добросовісності, також він був зобовьязаний підписати додаткову угоду, банком порушено принцип рівності сторін договору, крім того надавши кредит у доларах США порушив норми ст. 99 Конституції України, ст. 524 Цивільного кодексу України, ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", ст. 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", ст. ст. 6, 7 постанови Національного банку України N 200 від 30.05.2007 року "Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України", тому вважає, що використання відповідачем долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесенням в кредитний договір умови яка є дискримінаційною (такою, що в супереч принципу добросовісності має наслідком істотний дисбаланс договірних пав та обов'язків на мою шкоду), що значно погіршує його становище, як споживача порівняно з відповідачем (надавачем фінансових послуг) в разі настання певних подій. Вважає, що зазначене вище дає йому право відповідно до п. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" вимагати визнання в цілому кредитному договору недійсним. Відповідно до підпункту 7.1. пункту 7 означених Правил НБУ використання готівкової іноземної валюти на території України, резиденти - суб'єкти підприємницької діяльності можуть використовувати готівкову іноземну валюту як засіб платежу під час здійснення торгівлі та надання послуг за межами України, а саме на транспортних засобах, що їм належать (орендовані, зафрахтовані або ті, що формуються в Україні), у разі здійснення міжнародних пасажирських перевезень, та на міжнародних виставках (ярмарках), що проходять за кордоном, у разі реалізації товарів. Інших випадків використання іноземної валюти, як засобу платежу діюче законодавство не передбачає. Таким чином використання готівкової іноземної валюти на території України дозволяється за умови отримання індивідуальної ліцензії, яка надається виключно на підставі окремої постанови Правління Національного банку України.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та пояснив що між ним та відповідачем було укладено кредитний договір, договір поруки та іпотечний договір, підписував він та його дружина договори добровільно перед підписанням були ознайомлені з умовами кредитування, тиск зі сторони працівників банку на нього не здійснювався, перед отриманням кредиту він звертався до банку з заявою про отримання кредиту, а також готував необхідний пакет документів, він був ознайомлений з умовами договору відсотковою ставкою, також йому було надано графік погашення заборгованості, додаткова угода до догоовру також ним підписана та після її укладання ним були здійснені платежі за кредитним договором, в чому полягала протиправність дій відповідача, перед укладанням договору позивач не зазначив.

Представник відповідача заперечуючи проти позову вказав, що вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими. Позивач був належним чином повідомлений про умови кредитування, про що свідчить підписана ним заява на отримання кредиту. Посилання позивача на недотримання банком при укладанні договору від 31.08.2007р. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, та ч.3 ст.1056-1 ЦК України є некоректним, оскільки Правила були затверджені постановою Правління НБУ від 10.05.2007р. №168, а вказана норма ЦК України була прийнята у 2008 році, до того ж банк не скористався правом в односторонньому порядку змінювати відсоткову ставку за кредитним договором. Крім того банк має генеральну ліцензію для використання готівкової іноземної валюти на території України.

Третя особа в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів»до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедури виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Як вбачається з позовної заяви і доданих до неї матеріалів, позов стосується укладеного між сторонами договору кредиту, що свідчить про існування між сторонами кредитних правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством в системі кредитування.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання на момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину за ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є суперечність змісту правочину нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства з огляду на те, що змістом правочину є відповідні його виду умови.

При вирішенні питання про недійсність правочину підлягає зясуванню наявність тих обставин, з якими закон повязує недійсність правочинів, а також відповідність умов договору законодавству, що діяло станом на час його укладення. Договір не може бути визнаний недійсним на підставі законодавства, яке не було чинне на час укладення договору.

Як встановлено судом, 31.08.2007р. між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»в особі начальником відділення філії «Запорізьке РУ»ВАТ «Банк «Фінанси та кредит»ОСОБА_2 був укладений кредитний договір 13-4324-087 К, за яким позичальник одержав кредит на споживчі потреби у розмірі 17700 доларів США зі сплатою 14,5% річних на строк до 31.08.2022р. З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором, було укладено договір поруки №13-4324-087П між ОСОБА_3 та банком, та іпотечний договір №13-4324-087І між позичальником і банком.

Перед укладенням спірного кредитного договору позичальник ОСОБА_1 оформив в банку заяву на отримання кредиту, в якій було попередньо погоджено мету споживчого кредиту, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, суму кредиту, строк, графік погашення, а тому твердження позивача, що перед укладенням договору банком не було надано позивачу як споживачу фінансової послуги всієї повноти необхідної інформації, в тому числі щодо істотних умов договору, не відповідають фактичним обставинам справи.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачені.

Статею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Своїм підписом у договорі Позивач підтвердив свою згоду з умовами вищевказаних угод.

У ст. 524 ЦК України зазначено про те, що зобовязання має бути виражене у грошовій ниці України- гривні. Проте частина 2 ст. 524 ЦК України передбачає, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент забовязання в іноземній валюті.

Статтею 55 Закону України „Про банки і банківську діяльність" встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність"на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу були надані відповідачем в якості доказу та залучені до матеріалів справи.

Крім того, відповідно до п. 1 ст. 3 розділу II Декрету Декрету Кабінету Міністрів України Іро систему валютного регулювання і валютного контролю " від 19 лютого 1993р. № 15-93 валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

Згідно ч. 1,2,4 ст. 5 Декрету Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим декретом; генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам раїни, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання; індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної рації на період, необхідний для здійснення такої операції.

Відповідно до п.2 ст. 6 названого Декрету уповноважені банки та інші фінансові установи, одержали ліцензію Національного банку України: від свого імені купують і продають іноземну валюту на міжбанківському валютному ринку України за дорученням і за рахунок резидентів і нерезидентів; мають право від свого імені і за свій рахунок купувати іноземну валюту готівкою у фізичних осіб-резидентів і нерезидентів, а також продавати її фізичним особам-резидентам.

Згідно ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Таким чином суд вважає доводи викладені у позовній заяві такими, що не доводять недійсності указаних договорів та настання пов*язанних з цим наслідків.

Доводи позивача про те, що при укладанні кредитного договору банком неправомірно не було враховано положення ч.3 ст. 1056-1 ЦК України про нікчемність умови договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку, судом не беруться до уваги, оскільки спірний договір укладався у 2007 році, тоді як зазначена норма ЦК України набрала чинності з 10 січня 2009 року, крім того, банк таким правом, не скористався, оскільки відповідно до додаткової угоди вона була укладена зі сторонами боржником та пороучителем, най ній містяться їх підписи, а також позивач зазначив що після укладання додаткової угоди ним були здійснені платежі за кредитним договром останній в травні 2010 року.

Посилання позивача на несправедливість умов кредитного договору в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» як на підставу визнання договору недійсним судом також не беруться до уваги, оскільки відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенн і умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено судом, при укладенні спірного договору ОСОБА_1 були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили його прийняти їх на вкрай невигідних для себе умовах.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання кредитного договору недійсним не ґрунтуються на вимогах закону та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212-215, ЦПК України, ст. 203, 215, 1054, 1056-1 ЦК України, п.1 ч.2 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит»в особі філії «Запорізьке РУ ВАТ «Банк «Фінанси та кредит»про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:

Суддя:ОСОБА_4