У Х В А Л А

20 травня 2011 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді: Рожина Ю.М.,

суддів: Собіни І.М., Василевича В.С.,

при секретарі судового засідання Шарапі О.В.,

за участю позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 березня 2011 року про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності на квартиру, -

В с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського районного суду від 22 березня 2011 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання дійсним договору дарування №2/232 від 24 липня 2000 року укладеного із відкритим акціонерним товариством „Шпанівський цукровий завод та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Позивачка ОСОБА_1 не погодившись із даним рішенням подала апеляційну скаргу в якій зазначає, що судом першої інстанції не правильно застосовано норми матеріального права. В обґрунтування скарги ОСОБА_1 зазначає, що отримавши у дар квартиру вона не повинна була займатись питанням нотаріального посвідчення квартири. На її думку, цим повинен був займатись даритель, тобто Шпанівський цукровий завод, в особі директора ОСОБА_2, який у судовому засіданні підтвердив обставини укладеної угоди та неможливості це зробити у даний час за фактом ліквідації підприємства. Саме ця обставина змусила звернутись до суду.

Заслухавши доповідача у справі, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта у межах апеляційної скарги, яка підтримана нею у судовому засіданні, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень до Цивільного Кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільного кодексу України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

У відповідності до ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленої законом, а на підставі п.2 ч.1 ст.208 ЦК України правочин належить вчиняти у письмовій формі між фізичною і юридичною особою.

При цьому необхідно врахувати, що у відповідності до ст.210, ч.2 ст.331 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачкою ОСОБА_1, не дотримано вимоги діючого цивільного законодавства про нотаріальне посвідчення укладеного договору, за тих обставин наступають правові наслідки передбачені ч.1 ст.220 ЦК України, а саме такі договори визнаються нікчемними.

Щодо застосування ч.2 ст.220 ЦК України у визнанні договору дійсним, на що посилається позивачка та апелянт по справі, то колегія суддів вважає, що вона не може бути застосована.

У відповідності до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними №9 від 6 листопада 2009 року, орієнтує суди на те, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, необхідно враховувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів, відповідно до ст.ст.210,640 ЦК повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків сторін.

При розгляді таких справ суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У звязку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні першої інстанції не довела зазначені обставини, більше того вона переклала ці обовязки на дарителя, тобто Шпанівський цукровий завод в особі директора ОСОБА_2

Принцип диспозитивності, визначений в ст.11 ЦПК України, зобовязує суд розглядати цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

У відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

В апеляційній скарзі відсутні посилання на закон, який порушено судом першої інстанції, а мотиви викладені в ній не спростовують висновки суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів прийшла до переконання, що судом першої інстанції при вирішенні даної справи дотримано норми матеріального і процесуального права, та в повному обсязі зясовано всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

З урахуванням викладеного колегія суддів апеляційного суду не знаходить підстав для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.307,308,313,314,315,324,325 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 березня 2011 року залишити в силі.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно. Сторони, що приймали участь у справі мають право оскарження ухвали апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів, починаючи з моменту проголошення цієї ухвали.

Головуючий:

Судді: