Справа № 2-2092/11
Провадження № 2-2092/11
08.02.2011 року Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого: судді Подус Г.С.,
при секретарі: Коваленко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», треті особи ОСОБА_2, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договорів недійсними, -
ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, який в подальшому було уточнено, та просила визнати недійсними кредитні договори № 710/ФКВ-07 від 15.11.2007р., №711/ФК-07 від 15.11.2007р., іпотечний договір №710/2фквіп-07 від 15.11.2007р., укладені між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», зобовязати приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_3 виключити із державного реєстру іпотек та зняти заборону відчуження на зазначене в іпотечному договорі №710/гфквіп-07 від 15.11.2007р. нерухоме майно: 3-кімнатну квартиру, загальною площею 96,5 кв.м., житловою площею 58,0 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1.
В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що кредитний договір №710/ФКВ- 07 від 15.11.2007р. не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», ст.ст. 193, 533 ЦК України в частині положень договору про нарахування та сплати процентів за користування кредитом в іноземній валюті, тому даний договір є недійсним в силу ст.ст. 203,215 ЦК України. Без включення в договір положень щодо сплати процентів за користування кредитними коштами він не був би вчинений сторонами, тому його слід визнати недійсним в цілому, оскільки надання безпроцентних кредитів суперечить суті правовідносин кредиту та вимогам Закону України «Про банки і банківську діяльність». Договір №711/ФК-07 від 15.11.2007р. носить похідний характер від договору №710/ФКВ-07 від 15.11.2007р., оскільки за ним надавалися грошові кошти на оплату витрат позивача на страхування предмету іпотеки. >
Договір іпотеки, яким забезпечувалося виконання зобовязання за кредитним договором, на думку позивача також слід визнати недійсним відповідно до ст. 548 ЦК України.
Представник позивача та третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_5 в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених в позовній заяві, в подальшому надала суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності.
Представник відповідача ОСОБА_6 просив суд розгляд справи проводити без участі представника прийняти законне і обґрунтоване рішення.
Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, у судове засідання не зявилася, про причини неявки
суд не повідомила.
Дослідивши матеріали справи суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.
15.11.2007р. між сторонами було укладено кредитний договір №710/ФКВ-07, відповідно до п. 1.1. якого відповідач передав у власність позивача кредитні кошти в сумі 81 650,00 доларів СІЛА строком на 372 місяця та датою повернення кредиту 12.11.2038 року.
Відповідно до п.п.1.5.,1.6., 1.8. кредитного договору плата за користування цим кредитом встановлена у вигляді таких платежів: сплати процентної ставки за користування кредитом у розмірі 11,3 % річних; комісії за надання кредиту в розмірі 1,0 % від суми кредиту; комісії за управління кредитом у розмірі 0,1 % щомісячно від суми кредиту; усі зазначені платежі встановлені у доларах США.
Відповідно до п.п. 2.6., 2.7. кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються та сплачуються у валюті кредиту.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України та ч.1 ст. З Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань є валюта України (гривня).
Статтею 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» також встановлено, що єдиним законним платіжним засобом в Україні, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів є грошова одиниця України (національна валюта) - гривня.
Відповідно до ст. 524 ЦК зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.
Відповідно до ст. 7 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» розрахунки в іноземній валюті допускаються лише між резидентом та нерезидентом.
Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь- яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.
Згідно ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
З огляду на вищезазначені приписи законодавства суд доходить висновку, що положення кредитного договору щодо нарахування та зобовязання позивача сплачувати проценти в іноземній валюті не відповідають вимогам закону, оскільки обидві сторони кредитного договору є резидентами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Згідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Згідно ч. 8 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків.
За змістом ст. 1054 ЦК України сплата процентів за користування кредитом є обовязковою складовою предмету та істотною умовою даного виду договорів.
Таким чином, суд доходить висновку, що без включення до кредитного договору недійсних положень щодо нарахування та сплати процентів за користування кредитом даний правочин не був би вчинений сторонами.
Крім того, про недійсність кредитного договору свідчить наступне.
Стаття 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлює загальні вимоги до здійснення комерційними банками банківських операцій та передбачає для вчинення яких банківських операцій комерційним банкам слід отримати банківську ліцензію та письмові дозволи.
Водночас, режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність !а порушення валютного законодавства визначається Декретом Кабінету міністрів /країни «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 зазначеного Декрету, до валютних операцій відносяться операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 Декрету, до валютних цінностей відноситься іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають і обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або зносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.
Згідно п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам ї президентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема індивідуальна ліцензія потребується у разі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.
Таким чином, індивідуальні ліцензії мають цільовий характер і надаються на вчинення разової валютної операції. За змістом ст. 5 Декрету, ліцензії на право вчинення операцій з валютними цінностями, видаються лише юридичним особам.
Згідно ч. 5 ст. 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.
Сторонами суду не надано доказів, які свідчили б про наявність у відповідача, індивідуальної ліцензії на право вчинення операцій з валютними цінностями, а саме операції з видачі кредиту в іноземній валюті позивачеві. За таких обставин, враховуючи відсутність такої ліцензії суд вважає, що відповідач не мав права укладати оспорюваний договір №710/ФКВ-07 від 15.11.2007р. на видачу позивачеві кредиту в
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
За таких обставин суд визнає кредитний договір №710/ФКВ-07 від 15.11.2007р. недійсним з підстав, встановлених ст.ст. 203, 215, 217, 227 ЦК України, як такий що не відповідає вимогам закону та укладений юридичною особою за відсутності ліцензії.
Зі змісту7 укладеного між сторонами кредитного договору № 711/ФК-07 від 15.11.2007р. вбачається, що предметом цього договору є надання відновлювальної кредитної лінії та надання в її межах кредитних коштів для страхування предмету забезпечення за цим договором.
15 листопада 2007 р. між сторонами був укладений іпотечний договір №410/2фквіп-07, посвідчений 15.11.2007р. приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3 за р. № 4167.
Як вбачається з даного іпотечного договору, вимоги відповідача як за договором №710/ФКВ-07, та і за договором № 711/ФК-07 забезпечувалися одним і тим же нерухомим майном - належною позивачеві квартирою за адресою: АДРЕСА_1.
Згідно ч.2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Оскільки основне зобовязання - кредитний договір №710/ФКВ-07 від 15.11.2007р. визнаний судом недійсним, то в силу ст. 548 ЦК України, слід визнати недійсним і іпотечний договір №710/2фквіп-07 від 15.11.2007р., яким забезпечувалися вимоги відповідача за даним основним зобовязанням.
Щодо вимог про визнання недійсним кредитного договору № 711/ФК-07 від 15.11.2007р., то суд вважає їх такими, що підлягають задоволенню, оскільки даний договір укладений виключно з метою забезпечити страхування майна, що є предметом іпотеки, яким забезпечувалися вимоги відповідача за договором №710/ФКВ-07 від 15.11.2007р., тобто ним фактично забезпечене виконання правочинів, які визнані судом недійсними.
Оскільки дані правочини не створюють юридичних наслідків, окрім повязаних із їх недійсністю, то і похідний від них кредитний договір № 711/ФК-07 від 15.11.2007р. слід визнати недійсним, як такий що не спрямований на реальне настання обумовлених ним наслідків.
Згідно п. 253 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» нотаріус знімає заборону щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно) і транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, за заявою заставодавця (іпотекодавця) у разі визнання рішенням суду договору застави (іпотеки) недійсним.
Враховуючи, що договір іпотеки №710/2фквіп-07 від 15.11.2007р. визнаний
недійсним, суд вважає за можливе задовольнити позов в частині зобовязання нотаріуса вчинити дії щодо виключення із державного реєстру іпотек відповідного запису та зняти заборону відлучення майна, що було предметом іпотеки за даним договором.
На підставі вищевикладеного і ст.ст. 192,203,215,216,227,533,548 ЦК України, керуючись ст.ст. 208, 209, 213-215,223,224-226, 294, 296 ЦПК України, -
Вікторівни задовольнити.
Визнати недійсним кредитний договір №710/ФКВ-07 від 15 листопада 2007р. укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_1.
Визнати недійсним кредитний договір №711/ФК-07 від 15 листопада 2007р. укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_1.
Визнати недійсним іпотечний договір №710/гфквіп-07 від 15листопада 2007р. укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_1, посвідчений 15листопада 2007р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 4167.
Зобовязати приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_7 виключити із державного реєстру іпотек та зняти заборону відчуження на зазначене в іпотечному договорі №710^фквіп-07 від 15листопада 2007р. укладеному між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_1, посвідченому 15листопада 2007р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_7, зареєстрованому в реєстрі за № 4167, нерухоме майно, що є предметом іпотеки, а саме: - 3- кімнатна квартира, загальною площею 96,5 кв.м., житловою площею 58,0 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті інформаційно-технічного забезпечення судового розгляду справи в сумі 120 (сто двадцять) грн.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя