Лисичанський міський суд Луганської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2011 року Лисичанський міський суд Луганської області

в складі: головуючої судді Чернобривко Л.Б.

при секретарі Дьоміновій О.М.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,

встановив:

позивач звернулась з позовом до відповідача про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що перебуваючи з ним у шлюбі, який було розірвано 23.03.2011 року, мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. В період шлюбу за договором купівлі-продажу придбали квартиру АДРЕСА_1, яку було розділено на підставі договору про поділ майна подружжя від 29.01.2011 року, за яким їй та відповідачу у власність перейшло по S частина вказаної квартири кожному. 24.06.2011 року вона уклала шлюб з громадянином ОСОБА_6 ОСОБА_7, який проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, має можливість влаштувати її на роботу , оскільки в м. Лисичанську не вдається знайти оплачувану роботу , щоб утримувати себе та сина, який потребує додаткові кошти на лікування. Про переїзд до ОСОБА_6 разом з сином, вона повідомила відповідача, який погодився дати дозвіл на виїзд сина, якщо вона подарує йому S частинну квартири, яка належала їй на підставі договору про поділ майна та вимагав відмовитись від стягнення з нього аліментів на утримання сина. Вона опинилась в обставинах, які є вкрай тяжким для неї та її сина, бо нема за що жити, сім»я з ОСОБА_7 та сином не може існувати без її виїзду з дитиною до ОСОБА_6, тому вона вимушена була погодитись на умови відповідача і 02.02.2011 року з відповідачем був укладений договір дарування S частки квартири АДРЕСА_1 , за яким вона подарувала свою частину квартири відповідачу. Вона виконала умови відповідача, а він, після укладення договору , заявив, що не дасть дозволу на виїзд сина. Таким чином, скориставшись тяжкими для неї та сина обставинами, шантажуючи дозволом на виїзд дитини до ОСОБА_6, відповідач нав»язав їй невигідні умови, примусив подарувати свою частку квартири йому, яка було єдиним її житлом . Тому просила визнати недійсним договір дарування Б частини квартири від 02.02.2011року, визнати за нею право власності на S частину спірної квартири, стягнути завдану їй моральну шкоду в сумі 1000грн. та судові витрати.

У судовому засіданні позивачка підтримала позов у повному обсязі просила його задовольнити. У своїх поясненнях посилалась на обставини, викладені у позовній заяві, про що надала суду відповідні докази. Доповнила, квартира була придбана під час шлюбу з 04.07.2007 року по 01.03.2008 року за сумісно нажити кошти. На час укладення договору дарування перебувала з відповідачем у шлюбі, але вже проживали окремо. Документи на виїзд не подавала, оскільки відповідач не давав дозволу на виїзд сина. Після укладення договору їздила до Москви. В теперішній час працює в КСП «Лисичанськводоканал». В місті відсутнє належне обладнання для лікування сина.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримала, просила його задовольнити у повному обсязі, пояснивши, що договір був підписаний позивачко. З ряду обставин. Квартира були придбана сторонами у період шлюбу, під психічним тиском з боку відповідача. Відповідач зустрічався з чоловіком позивачки, дізнався, що дитини буде забезпечена, тому поставив умови , щоб відмовилась від аліментів переоформила на нього квартиру. Договір був укладений при зареєстрованому шлюбі, бо оплачується менший розмір держмита. Дитина могла бути влаштована в дитячий садок, тому саме в інтересах дитини позивачка пішла на укладення договору, іншого вибору в неї не було. Відповідач живе сам, не приймає участі в оздоровленні дитини, платить аліменти по 100 грн. Договір дарування укладався під тиском з боку відповідача, а позивачка діяла в інтересах сім»ї, бажала швидкого об»єднання сім»ї, думаючи про інтереси дитини.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 позов не визнав, пояснивши, що на купівлю квартири оформлявся кредит на чоловіка його сестри, бо за матеріальним станом тільки йому банк міг видати суму. Кошти банку виплачувала його мати. Квартира була куплена, а потім поділена між сторонами по S частині кожному. Шантажу позивачки з його боку не було, але він заперечував проти виїзду сина за кордон, оскільки не знає, як він буде там жити. Після того, як він з позивачкою розійшлись в його квартирі залишилась дитяча мебельна стінка, оскільки син буде приходити до нього на канікули. Інше майно не ділилося. На момент укладення договору дарування з позивачкою не проживали тиждень, вона пішла жити до своєї матері. Позивачка погодилась на укладення договору оскільки знає, що гроші за квартиру виплачувала його мати, рішення про це було узгоджено між ними.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнала, заперечувала проти їх задоволення, посилаючись на те, що на 02.02.2011 року сторони перебували у шлюбі, були чоловік та дружина. Шлюб було розірвано лише 23.02.2011 року. Шлюб з ОСОБА_7 було укладено 02.06.2011 року. Посилання позивача на тяжке матеріальне становище вважає безпідставним, бо позивачка працювала і в теперішній час працює в КСП «Лисичанськводоканал», має 1/3 частину приватизованої квартири в м. Лисичанську. Дитина хворіє на простудні захворювання, гайморит, які лікуються в Україні, не зверталась в органи ОВІР за дозволом на виїзд за кордон. Квартира куплена за гроші матері відповідача. При укладенні договору 02.02.2011 року сторони перебували у шлюбі і тоді ще могла йти мова про виїзди позивачки за кордон до іншого чоловіка. Докази про те, що договір було укладений під час важких обставин, під тиском з боку відповідача, не підтверджено у судовому засіданні, тому у задоволені позову слід відмовити.

Суд досліджує надані докази: копія свідоцтва про народження дитини, копія свідоцтва про шлюб, копія рішення суду про розірвання шлюбу, копія договору дарування S частини квартири, довідка з мед центру, довідка з поліклініки.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала суду, що з боку відповідача був тиск на позивачку щодо підписання договору про дарування йому квартири и дачі його згоди, після підписання договору, на виїзд дитини до ОСОБА_6. Після реєстрації шлюбу позивачки з ОСОБА_7, вона їздила до ОСОБА_7, дивилась де будуть вони проживати. У ОСОБА_7 є квартира в м. Балашиха Московської області,домовились про місце в дитячому садку для дитини. ОСОБА_7 говорив позивачці, щоб вона відмовлялась від квартири. ОСОБА_4 відмовився давати згоду на виїзд сина після підписання договору. Вона не була присутня у нотаріуса при оформленні угоди. На час підписання договору сторони перебували у шлюбі. Спірну квартиру сторони купували після реєстрації шлюбу.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показала суду, що спірна квартира була придбана в період шлюбу. Потім її дочка ОСОБА_3 під тиском ОСОБА_4, який її шантажував тим, що не віддасть дитину, не хотів лишатися житла, не дозволить їй жити в іншому шлюбі , вимагав переписати на нього квартиру. Була розмова про те, щоб частину квартири відповідач оформив на сина, але він відмовився так зробити. Мати та дитина це єдине ціле, вони не можуть жити один без одного. За позивачкою числиться 1/3 частина у 2-кмінатній квартирі . Дочка підписала цей договір, бо вважала, що відповідач надасть дозвіл на виїзд дитини разом з позивачкою, але він свого слова не здержав. Про дитину він практично не піклується, бачить сина один раз в два тижні. Дитина часто хворіє, перебуває на лікуванні у лікарні, тому йому необхідно поміняти клімат. Дочка поїхала в ОСОБА_6 23.02.2011 року до розірвання шлюбу, а до того спілкувалась з ОСОБА_3 по скайпу як друзі, а після розірвання шлюбу, зібралась заміж. ОСОБА_3 запропонував дочці вийти за нього заміж до підписання нею договору.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показав суду, що він був власником квартиру, яку потім продав ОСОБА_4 . Для купівлі квартири був оформлений кредит, кий оплачувала мати ОСОБА_11, ОСОБА_12

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 показала суду, що вона разом з ОСОБА_12 їздили платити кредити до весілля ОСОБА_4 . Їй відомо, що спірна квартира придбана до весілля позивача. Вона бачила ОСОБА_4, який гуляв з дитиною, позивачку з дитиною не бачила. Зі слів ОСОБА_4 їй відомо, що позивака вивезла з квартири всі речі, а ОСОБА_4 залишила квартиру.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показала суду, що коли сторони вирішили розійтися, вирішили поділи майно таким чином, що сину залишити квартиру, а позивачці передати все майно, яке було одарено на весіллі та придбане ними в період сумісного проживання. Так і було зробленого цю квартиру купувала вона в кредит. В квартирі залишилась дитячі меблі, диван, холодильник, шафа. Після 23.02.2011 року позивачка говорила, що коли був суд про розірвання шлюбу, вона їздила до Москви на зустріч з майбутнім чоловіком.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_14 показав суду, що з 2007 року сторони пере бували у шлюбі і спірна квартира була придбана ним в цей час. Проживали там більше 2 років, а коли в сім»ї виникли суперечки і ОСОБА_3 необхідно було виїжджати в ОСОБА_6, під тиском ОСОБА_4, був укладений договір дарування її частини квартири ОСОБА_12. Він говорив їй, що дасть дозвіл на виїзд дитини тільки після укладення такого договору, але своєї обіцянки не виконав. Також була умова, що вона не буде подавати на нього на аліменти. На момент укладення договору вона отримала пропозицію вийти заміж за ОСОБА_3. Дарування квартири було вимушеним. Її теперішній чоловік приїздив в Лисичанську перед весіллям, а до 02.02.2011 року в місто не приїздив. Відповідач шантажував позивачку, посилаючись на те, що не дасть дозвіл на виїзд дитини разом з позивачко.. Про це йому відомо зі слів сестри. З теперішнім чоловіком познайомились по інтернету.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_15 показала суду, що сторони перебуваючи у шлюбі, придбали квартиру, меблі, зробили в квартирі ремонт. Влітку 2010 року між ними стали виникати сварки. Позивачка збиралась подавати на розлучення, але ОСОБА_12 зробили операцію. У червні 2011 року вона переїхала до матері з дитиною. В січні 2011 року до неї приїздив Боданов, яких вона зустріла в парку міста. Він зробив пропозицію ОСОБА_3 вийти за нього заміж і вона погодилась. Коли про це вона повідомила ОСОБА_12, він запропонував їй оформити дарування квартири , відмовитись від аліментів. ОСОБА_3 оформила договір, а він її обманув, відмовив у дозволу на виїзди дитини. Вона була в гостях у ОСОБА_3, коли їй подзвонив ОСОБА_12 і вона чула їх розмову. ОСОБА_3 погодилась на подавати на відповідача на аліменти та виконати всі його умови. Після укладення шлюбу з ОСОБА_12, сторони деякий час знімали цю квартиру, а потім купили її. ОСОБА_3 їздила в ОСОБА_6 після укладення договору, після розірвання шлюбу, а влітку 2011 року уклала шлюб з ОСОБА_3.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалась тяжкою обставиною, зобов»язана відшкодувати другій стороні збитків і моральну шкоду, що завдані їй у зв»язку з вчиненням цього правочину.

У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Лисичанського міського суду від 23.02.2011року (а.с.9). Мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні а.с.7). Під час шлюбу сторони за договором купівлі-продажу придбали квартиру АДРЕСА_1 , яку відповідно договору про поділ майна від 29.01.2011 року розділили і кожному перейшло у власність по S частина цієї квартири( а.с.10). 24. 06.2011 року позивачкою укладений шлюб з ОСОБА_7 ( а.с.8).

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК , якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можу бути тяжка хвороба

особи, членів її сім»ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа , яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не та таких умовах.

Суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову, виходячи з того, що допитані у судовому засіданні свідки підтвердили той факт, що сторони перебували у шлюбі до 23.02.2011 року, а договір дарування був укладений сторонами 02.02.2011 року, тобто в період шлюбу. Посилання позивачки на те, що вона вимушена була укласти такий договір з відповідачем, бо він обіцяв їй дати згоду на виїзд дитини за кордон суд оцінює критично, оскільки на той час сторони ще перебували у шлюбі, не ставало питання про виїзди дитини за межі України. Позивачка не зверталась з документами на виїзди дитини за межі України, працювала, отримувала заробітну плату, проживала в квартирі матері, в якій вона мала 1/3 її частини у зв»язку з приватизацією. Дитина хворіла на гострі респіраторно-вірусні інфекції, приймала лікування. Санаторне-курортне лікування дитини не показано за віком. Тому суд вважає, що позивачка не надала суду доказів про те, що укладала договір дарування під впливом тяжких для неї обставин.

На підставі ст.. 233 ЦК України, керуючись ст. ст. 10,11, 60, 212-215, 218 ЦПК України

в и р і ш и в :

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним відмовити за небгрунтованістю .

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Луганської області шляхом подання апеляційної скарги через Лисичанський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, або у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не скасоване.

Суддя: