Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 2-420/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2011 року м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого-судді Волощука В.В.

при секретарі Федорчук О.В.

з участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3

представника відповідачки ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Олевську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И В :

20.07.2011 року позивач ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом в якому просить суд стягнути з відповідачки 5000.00 грн., боргу за договором позики від 05.05.2011 року та стягнути із відповідачки 120 грн., понесених витрат повязаних з оплатою витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Зазначивши при цьому, що між ним та відповідачкою 05.05.2011 року було укладено договір позики на суму 5000.00 грн., із строком повернення всієї суми боргу до 05.06.2011 року, про що відповідачкою було написано розписку. Але в порушення договору позики відповідачка не виконала умови договору і у звязку з чим позивач змушений був звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1, та його представник заявлені позовні вимоги підтримали із підстав, які наведено у позовній заяві. При цьому позивач ОСОБА_1, надав пояснення про те, що він є приватним підприємцем і у власності має магазин. Так дійсно відповідачка ОСОБА_3, будучи його сімї знайомою, була прийнята на роботу і працювала у нього в магазині продавцем деякий час та звільнилася. При прийнятті ОСОБА_3, на роботу та звільненні останньої з роботи були проведені ревізії і будь-яких зауважень чи претензій до ОСОБА_3, щодо товарів чи нестачі коштів не було. Крім того відповідачка ОСОБА_3, будучи знайомою його сімї в кінці квітня місяця 2011 року звернулася до нього з проханням про позику грошей в сумі 5000.00 грн., на що він поспілкувавшись із дружиною ОСОБА_5, погодився, оскільки добре знав відповідачку і 05.05.2011 року у присутності ОСОБА_6, передав відповідачці ОСОБА_3, грошові кошти в сумі 5000.00 грн., а ОСОБА_3, взяла і зобовязалася повернути йому таку ж суму грошових коштів до 05.06.2011 року, про що на підтвердження укладення договору позики було складено відповідачкою письмову розписку. Однак позику не повертає, посилаючись на відсутність коштів, хоча мала таку можливість повернути частинами. У звязку з чим він звернувся за захистом своїх прав до суду. Будь-якого тиску, як психічного так і фізичного на відповідачку він не вчиняв, остання власноручно після отримання грошей написала розписку та вручила йому. Заявлені позовні вимоги ОСОБА_3, до нього не визнає і вважає їх безпідставними та такими, які заявлені з метою уникнення від виконання взятого на себе зобовязання.

ОСОБА_3, звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, про визнання недійсним договору позики з підстав його безгрошевості, де зазначила, що ніякі гроші у ОСОБА_1, вона не позичала, працювала у ОСОБА_1, продавцем в магазині, де була виявлена нестача товарно-матеріальних цінностей і ОСОБА_1, під впливом психічного насильства змусив її написати розписку про взяття у борг 5000.00 грн. У судовому засіданні ОСОБА_3, та її представник заявлені зустрічні позовні вимоги підтримали із підстав, які наведено у зустрічній позовній заяві та просять суд задовольнити їх повністю. Заявлений позов ОСОБА_1, не визнають так як вважають, заявлені позовні вимоги ОСОБА_1, до ОСОБА_3, є безпідставними.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7, надала свідчення суду про те, що ОСОБА_3, є її невісткою. Так її невістка ОСОБА_3, працевлаштувалася до своїх знайомих, а саме до ОСОБА_1, продавцем в магазин та працювала там недовгий час. На початку травня місяця 2011 року її невістка ОСОБА_3, повідомила її про те, що в магазині виявлено недостачу і вона написала боргову розписку. Про те, що ОСОБА_3, позичила гроші у ОСОБА_1, вона не знала і дізналася тільки коли останнім було подано позов до суду. Тоді вона звернулася до ОСОБА_3, щодо даної позики та необхідності повернення грошей ОСОБА_1, на, що ОСОБА_3, повідомила її, що ніяких грошей у ОСОБА_1, вона не позичала. Вона впевнена, що її невістка ОСОБА_3, грошей у ОСОБА_1, не позичала.

Свідок ОСОБА_5, у судовому засіданні ствердила те, що вона є дружиною ОСОБА_1, який займається підприємницькою діяльністю та має у власності магазин. Вона допомагає ОСОБА_1, вести облік товарів і коштів у магазині. ОСОБА_3, є знайомою їхньої сімї. Так на прохання ОСОБА_3, її чоловік ОСОБА_1, працевлаштував ОСОБА_3, продавцем до свого магазину. При прийнятті відповідачки на роботу було проведено ревізію та допущено ОСОБА_3, до роботи. В кінці квітня місяця 2011 року до неї підійшов її чоловік ОСОБА_1, який повідомив її про те, що ОСОБА_3, хоче позичити у них гроші в сумі 5000.00 грн., на, що вона дала згоду, оскільки ОСОБА_3, була хорошим продавцем мала заробіток, її знали як порядну людину і гроші вона просила позичити на нетривалий термі. На початку травня місяця, а саме 05.05.2011 року ОСОБА_1, взявши в дома гроші приїхавши до магазину передав їх в сумі 5000.00 грн., ОСОБА_3, а остання взяла позику і у підтвердження позики написала власноручно розписку, де зобовязалася повернути позику до 05.06.2011 року, але гроші не повернула у вказаний термін. Після отримання позики ОСОБА_3, пропрацювала в магазині ОСОБА_1, ще декілька днів та звільнилася. Перед її звільненням було проведено ревізію і будь-яких зауважень чи претензій до ОСОБА_3, щодо товарів чи нестачі коштів, як заявляє ОСОБА_3, в магазині не було. ОСОБА_3, пропрацювала в магазині ОСОБА_1, близько 40 днів і як продавець товарів влаштовувала ОСОБА_1, покладені на неї обовязки виконувала сумлінно. Щодо психічного тиску зі сторони ОСОБА_1, при передачі грошей у позику ОСОБА_3, і написанням розписки останньою про отримання позики вона не чула. Відповідачка добросовісно отримала позику та зобовязалася повернути її про, що і написала розписку.

Свідок ОСОБА_6, у судовому засіданні ствердила те, що ОСОБА_1, є її зятем. В кінці квітня місяця 2011 року ОСОБА_1, у її присутності повідомив свою дружину ОСОБА_5, про те, що ОСОБА_3, хоче позичити гроші в сумі 5000.00 грн. На що її дочка ОСОБА_5, погодилася, оскільки добре знає відповідачку ОСОБА_3 Дійсно у її присутності 05.05.2011 року в магазині ОСОБА_1, вийнявши із карману куртки гроші передав їх відповідачці ОСОБА_3, а остання взяла від ОСОБА_1, в позику гроші в сумі 5000.00 грн., про, що власноручно написала розписку, яку вручила ОСОБА_1, при цьому розписку ОСОБА_3, писала добровільно, будь-яких дій психічного чи фізичного характеру до ОСОБА_3, ОСОБА_1, не застосовувалося.

Свідок ОСОБА_8, у судовому засіданні надала свідчення про те, що вона працювала в магазині ОСОБА_1, продавцем товарів разом з ОСОБА_3, недовгий час, тобто до початку травня місяця 2011 року та звільнилася. Під час роботи в магазині була виявлена недостача у сумі 10 000.00 грн., і ОСОБА_1, змусив ОСОБА_3, написати розписку про взяття у борг 5000.00 грн. Чи вчиняв психічне насильство ОСОБА_1, при написанні розписки ОСОБА_3, вона не знає. Доказів щодо дійсності виявлення недостачі в магазині ОСОБА_1, вона також не має.

Свідок ОСОБА_9, у судовому засіданні надав показання про те, що він є чоловіком ОСОБА_3 Його дружина працювала в магазині ОСОБА_1, продавцем не довгий час та звільнилася. Під час роботи в магазині за словами його дружини ОСОБА_3, була виявлена недостача товарно-матеріальних цінностей і ОСОБА_1, змусив його дружину ОСОБА_3, написати розписку про взяття у борг 5000.00 грн., про, що ОСОБА_3, 05.05.2011 року повідомила його про це. В той день його дружина ОСОБА_3, була в пригніченому стані.

Судом, у судовому засіданні встановлено, що між позивачем ОСОБА_1, та відповідачкою ОСОБА_3, 05.05.2011 року було укладено усний договір позики на суму 5000.00 грн. Відповідно до даного договору позики, позивач (позикодавець) ОСОБА_1, передав у власність відповідачці (позичальникові) ОСОБА_3, грошові кошти в сумі 5000.00 грн., а позичальник зобовязалася повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, до 05.06.2011 року, про що на підтвердження укладення договору позики та його істотних умов було складено відповідачкою (позичальником) власноручно письмову розписку, що стверджується приєднаною до матеріалів справи письмовою розпискою даною відповідачкою позивачу від 05.05.2011 року, де однією із умов якого, позичальник зобовязалася повернути кошти позикодавцю протягом двох місяців до 05.06.2011 року. Оскільки строк повернення позики закінчився, позивач (позикодавець) звернувся із вимогою до (позичальника), боржниці ОСОБА_3, про необхідність повернення позивачу його грошей. Але ОСОБА_3, до даного часу борг не повернула та відмовляється повертати борг, мотивуючи відмову відсутністю вільних коштів.

Суд заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, відповідачку ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, свідків та дослідивши матеріали цивільної справи приходить до висновку про те, що позов ОСОБА_1, підлягає до задоволення, а зустрічний позов ОСОБА_3, відмові в задоволенні, за його безпідставністю, з наступних підстав.

Так, відповідно до ст.526 ЦК України слідує, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України; відповідно до ст.530 ЦК України слідує, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Крім цього ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Із ст. 1046 ЦК України з якої слідує, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України у якій зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Враховуючи вищенаведене, суд, вважає, що в даному випадку позов ОСОБА_1, підлягає до задоволення так, як уклавши договір позики, який було підтверджено відповідною розпискою від 05.05.2011 року, відповідачки (позичальника), ОСОБА_3, порушила своє зобовязання перед позивачем (позикодавцем), про повернення позиченої суми у домовлені між сторонами строки, а тому кошти в сумі 5000.00 (пять тисяч) грн., слід стягнути з відповідачки у примусовому порядку. Крім того у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України до задоволення та стягнення з відповідачки також підлягають понесені позивачем витрати в сумі 120 грн., які останній поніс при зверненні до суду.

Разом з тим вирішуючи питання щодо зустрічного позову ОСОБА_3, до ОСОБА_1, про визнання недійсним договору позики, слід зазначити наступне.

Відповідно до положень ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були ним одержані від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору позики недійсним, ОСОБА_3, зазначала, що розписка була написана проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психічного тиску з боку ОСОБА_1, та із наданої розписки не можна дійти висновку про те коли були передані їй грошові кошти і чи вони взагалі були передані, оскільки під час написання розписки грошові кошти зазначає позивачка їй не передавалися.

Зі змісту ст.231 ЦК України випливає, що для визнання правочину недійсним як такого, що вчинено під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного чи психологічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

З матеріалів справи вбачається, що 05.05.2011 року в магазині, який належить приватному підприємцю ОСОБА_1, і в якому продавцями працювали ОСОБА_3, та ОСОБА_8, ОСОБА_1, передав у власність грошові кошти в сумі 5000.00 грн., ОСОБА_3, а остання взяла зазначені гроші та зобовязалася повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів до 05.06.2011 року у підтвердження чого добровільно, власноручно, без будь-якого фізичного чи психологічного впливу з боку ОСОБА_1, написала боргову розписку. Вказане підтвердили свідки з боку ОСОБА_3,- ОСОБА_7, та ОСОБА_9, які були допитані у судовому засіданні надавши свідчення про те, що ОСОБА_3, повідомляла них про те, що написала боргову розписку щодо позики ОСОБА_1 Крім того свідок ОСОБА_8, яка також була допитана у судовому засіданні надала свідчення про те, що ОСОБА_3, написала боргову розписку і чи вчинявся будь-який тиск з боку ОСОБА_1, при написанні боргової розписки вона пояснити не може. Допитана у судовому засіданні свідок з боку ОСОБА_1, - ОСОБА_6, ствердила, що вона особисто була присутньою 05.05.2011 року в магазині при передачі грошей у сумі 5000.00 грн., відповідачці (позичальнику) та коли ОСОБА_3, власноручно написала розписку, яку вручила ОСОБА_1, при цьому розписку ОСОБА_3, писала добровільно, будь-яких дій психічного чи фізичного характеру до ОСОБА_3, ОСОБА_1, не застосовувалося.

Так відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ч.1 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Твердження відповідачки та її представника про те, що в неї, як продавця магазину, який належить ОСОБА_1, була виявлена недостача в магазині товарно-матеріальних цінностей і внаслідок чого під психологічним тиском ОСОБА_1, ОСОБА_3, написала боргову розписку а договір позики є безгрошевим не знайшли свого підтвердження та спростовані поясненнями ОСОБА_1, показаннями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, та ОСОБА_8, а також запереченнями самої ОСОБА_3, щодо наявності у магазині ОСОБА_1, під час її перебування на посаді продавця будь-якої недостачі товарно-матеріальних цінностей. Дії ОСОБА_1, ОСОБА_3, після написання боргової розписки не оскаржувала у встановленому законом порядку до суду, а відповідачка ОСОБА_3, звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, про визнання недійсним договору позики тільки 15.09.2011 року та до правоохоронних органів 26.08.2011 і 11.10.2011 року, тобто після подачі позивачем ОСОБА_1, до суду позову (20.07.2011 року) та під час розгляду судом даної цивільної справи, що свідчить про те, що її заперечення щодо позову ОСОБА_1, та надані в судовому засіданні пояснення є надуманими і не підтвердженими відповідними доказами та свідчить про бажання ОСОБА_3, уникнути від виконання взятого на себе зобовязання.

Разом з тим суд не може взяти до уваги, як доказ по справі щодо застосування до ОСОБА_3, фізичного чи психологічного впливу ОСОБА_1, з метою спонукання до укладення правочину матеріали перевірки, зокрема постанову про відмову у порушенні кримінальної справи у відношенні ОСОБА_1, від 28.08.2011 року (а.с.47), оскільки відповідачка ОСОБА_3, як вже було зазначено звернулася до правоохоронних органів 26.08.2011 року, тобто після подачі позивачем ОСОБА_1, позову до суду (20.07.2011 року). Крім того із повідомлення прокуратури Олевського району від 11.10.2011 року (а.с.46) на звернення відповідачки від 10.10.2011 року слідує, що факти, які було наведено у зверненні ОСОБА_3, не знайшли свого підтвердження.

На підставі наведеного та встановлених обставин справи, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову та про відмову у задоволенні зустрічного позову. На підставі наведенного та керуючись ст.ст.3, 10, 11, 15, 57, 60, 81, 88, 209, 212-218 ЦПК України та ст.ст.207, 231, 526, 530, 610, 625, 1046, 1047,1049, 1051 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (позичальника), ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючої ІНФОРМАЦІЯ_2, не працюючої на користь ОСОБА_1 (позикодавця) кошти у сумі 5000 (пять тисяч) грн., не повернутих позичальником за договором позики та 120 грн., понесених витрат при зверненні до суду, а всього на загальну суму 5120.00 (пять тисяч сто двадцять) гривень.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Рішення може бути оскарженим до Апеляційного суду Житомирської області через Олевський районний суд Житомирської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_10