Справа № 2-511/11
РІШЕННЯ
Іменем України
05 квітня 2011 року

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючого-судді Мозгового В. Б.

при секретарі палашкевич М. В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

відповідача представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Новоград-Волинський цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до військової частини НОМЕР_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, -

встановив :
У лютому 2011 року ОСОБА_1 звернулася в суд з зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 10.11.2006 року працювала у відповідача на посаді начальника фінансово економічного відділення головного бухгалтера. З 30.01.2008 р. по 30.01.2011 р. вона перебувала у відпустці в зв`язку з вагітністю і пологами та по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Наказом №20 від 31.01.2011 року відповідач звільнив її з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату.

Звільнення вважає незаконним, оскільки таке проведено з порушенням встановленої законом процедури. Відповідач не попередив її про наступне звільнення за два місяці та вважає, що скорочення її посади не відбулося.

Незаконним звільненням їй було заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює у 2000 грн.

Посилаючись на дані обставини позивач просить визнати наказ про її звільнення незаконним, поновити її на роботі, стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні позивачка позов підтримала та просить його задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав та просить у його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що позивачку було звільнено з дотриманням встановленої законом процедури.

Вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

По справі встановлено, що позивач з 10.11.2006 року працювала у відповідача на посаді начальника фінансово економічного відділення головного бухгалтера. Наказом №20 від 31.01.2011 року відповідач звільнив її з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату (а.с.5,39).

Згідно з Директивою Міністра оборони України від 01.12.2006 р. №Д-322/1/014, 412 військовий мобільний госпіталь (умовна назва якого військова частина НОМЕР_2 ), що утримувався за штатом чисельністю 84 військовослужбовців та 64 працівників, підлягав у 2007 році розформуванню (а.с.37).

Згідно списку особового складу військової частини НОМЕР_1 попереджених про розформування на підставі зазначеної директиви, позивачку було 01.03.2007 року попереджено під розписку про звільнення із займаної посади 31.08.2007 року (а.с.35,36).

31.08.2007 року позивачка звільнена не була, оскільки, зі слів представника відповідача, вищезазначена директива була призупинена.

Встановлено, що згідно директиви Міністерства Оборони України від 16.10.2007 року №Д-322/1/010 військовий мобільний госпіталь (умовна назва якого військова частина НОМЕР_2 ), що утримувався за штатом чисельністю 84 військовослужбовців та 64 працівників, переформовано у госпіталь, що утримується за штатом чисельністю 65 військовослужбовець та 10 працівників, тобто внаслідок переформування відбулось скорочення штату (а.с. 38).

Судом встановлено, що наданий час посада начальника фінансово економічного відділення головного бухгалтера у штаті військової частини не передбачена, а залишилася лише посада помічника начальника госпіталю начальник фінансово економічної служби, на яку може бути призначений лише військовослужбовець (старший лейтенант) і яка на день звільнення позивача було зайнята (а.с.17, 30, 31).

Також встановлено, що вакантних місць на час звільнення позивача, на які можливо було її призначити з врахуванням кваліфікації, не було, про що свідчить довідка від 05.04.2011 року №223.

За таких обставин слід визнати, що у відповідача дійсно мало місце скорочення штату працівників, посада позивача ліквідована і підстав для поновлення її на попередньому місці роботи немає.

Разом з тим слід визнати, що відповідач про наступне вивільнення позивача персонально завчасно не попередив, чим порушив ст. 49-2 КЗпП України.

Трудове законодавство зобов`язує відповідача попередити працівника про наступне звільнення не пізніше ніж за два місяці.

Доводи представника відповідача, що позивачка повідомлялася про звільнення під розписку, про що свідчить її підпис в списку про попередження про звільнення 31.08.2007 року, судом до уваги не береться, оскільки зазначене попередження проводилось на підставі директиви Міністра оборони України від 01.12.2006 р. №Д-322/1/014, яка зі слів представника відповідача була призупинена і внаслідок чого позивачка продовжила працювати на займаній посаді.

Крім того, судом встановлено, що попередження про звільнення позивачки з підстав викладених в директиві Міністерства Оборони України від 16.10.2007 року №Д-322/1/010, яка надійшла 30.10.2007 р. відповідачем не проводилось.

Твердження представника відповідача про відмову позивача отримувати під розписку персональне попередження про звільнення жодними письмовими документами не доведені.

Суд критично оцінює покази свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про те, що позивач відмовилася підписати попередження про звільнення, оскільки така відмова не спростовується письмовим документом, а саме відповідним актом.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 25 травня 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботів з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося у зв`язку із скороченням чисельності штатів працівників. Відповідачем було правильно дотримано вимоги трудового законодавства при звільненні позивача з підстав, передбачених п.1 ст.40 КЗпП України, за винятком його попередження не пізніше, ніж за два місяці, а тому суд вважає за потрібне перенести дату звільнення позивача на два місяці з 31.01.2011 року на 31.03.2011 року та стягнути на користь позивача середній заробіток за цей період.

Середньоденний заробіток позивачки, згідно довідки від 14.02.2011 р. №11, становить 42,71 грн. (а.с.2). Стягненню підлягає 1836,53 грн. = (42,71 грн. х 43 робочі дні).

При визначені розміру моральної шкоди, суд враховує ступень вини відповідача, яка полягає у несвоєчасному попередженні позивача про звільнення з посади, що потягло за собою додаткові зусилля позивача для організації свого життя.

Таким чином, виходячи з засад розумності, виваженості й справедливості, розмір відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди належить визначити у сумі 250 грн.

Також відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в доход держави слід стягнути витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 120 грн. та судовий збір в сумі 51 грн.

Враховуючи вище викладене, керуючись ст.ст. 40, 49-2, 235, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 10, 11, 88, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

вирішив :
Позов задовольнити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_3 з посади начальника фінансово економічного відділення головного бухгалтера за п.1 ст. 40 КЗпП України з 31 січня 2011 року на 31 березня 2011 року у зв`язку із скороченням штатів.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток в сумі 1836 грн. 53 коп..

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 250 грн..

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь держави судовий збір в сумі 51 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн..

В решті позовних вимог відмовити.

Сторони можуть ознайомитись з повним рішенням суду 08 квітня 2011 року.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: