Справа №2-193/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2011 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Кравчук Т.С.

за участю секретаря

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

25.05.2010 представник позивача ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому просить визнати дійсним договір доручення, укладений нею, як довірителем, та ОСОБА_2, як повіреним, щодо купівлі квартири АДРЕСА_1; визнати договір купівлі-продажу, укладений 06 грудня 2004 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, як продавцями, та ОСОБА_2, як покупцем, частково недійсним у частині визначення ОСОБА_2 покупцем за цим договором купівлі-продажу, та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2.

Свої вимоги представник позивача мотивує тим, що у лютому 2003 року позивач ОСОБА_1 виїхала на заробітки до Італії. Відповідач ОСОБА_2 доводиться їй сином, а тому з лютого 2003 року по листопад 2004 року позивачка здійснила переказ грошових коштів в Україну на його імя на суму 25 475 доларів США для зберігання, з метою в подальшому витратити їх на придбання для себе житла.

06.12.2004 відповідач ОСОБА_2 від свого імені та за її рахунок уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_4, ОСОБА_5, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського округу ОСОБА_6 Продаж вчинено за 132 655 гривень, що складало еквівалент 25 000 доларів США по курсу НБУ на день підписання договору.

Укладаючи договір купівлі-продажу, відповідач ОСОБА_2 діяв від свого імені, але в інтересах ОСОБА_1 без доручення щодо купівлі квартири АДРЕСА_3 та з метою зменшення небезпеки, повязаної із підвищенням вартості нерухомості і неможливістю ОСОБА_1 купити житло за кошти, що були нею перераховані в Україну, відповідно до вимог ст.1158 ЦК України.

В подальшому ОСОБА_1 схвалила дії ОСОБА_2 Посилаючись на ст.ст.1000, 1004 ЦК України, представник ОСОБА_1 зазначає, що між ними був фактично укладений усний договір доручення, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобовязався за рахунок ОСОБА_1 купити квартиру у м. Одесі, яка згодом підлягала переоформленню на дійсну власницю.

Представник позивачки також зазначив, що наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору доручення, придбання квартири ОСОБА_2 на кошти позивачки, належність квартири на праві спільної сумісної власності подружжя у звязку із перебуванням ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 на час її придбання, є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині визнання ОСОБА_2 покупцем відповідно до ст.ст.203, 215, 217, 691 ЦК України та визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_3.

На підставі викладеного представник позивачки ОСОБА_1 просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 уточнений позов представника ОСОБА_1 визнав.

Визнання позову він мотивував тим, що факти, на які посилається позивачка, яка доводиться ОСОБА_2 матірю, відповідають дійсності. Спірна квартира була придбана ним під час знаходження у шлюбі з ОСОБА_3 за кошти ОСОБА_1 В подальшому відповідачка ОСОБА_3 почала заперечувати проти переоформлення договору на ОСОБА_1 та звернулася до суду із позовом про поділ майна подружжя. У ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були незначні доходи, що перешкоджало їм придбати квартиру за власні кошти.

На підставі викладеного представник відповідача ОСОБА_2 просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник ОСОБА_3 позов не визнав.

Свої заперечення представник ОСОБА_3 виклав письмово та в судовому засіданні пояснив, що 06 грудня 2004 року ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4. Ця квартира була придбана ним у період шлюбу із ОСОБА_3, а тому відповідно до вимог ст.60 Сімейного кодексу України є спільним сумісним майном подружжя.

Представник заперечувала наявність укладеного між позивачкою та відповідачем ОСОБА_2 усного договору доручення та зазначала, що відсутні правові підстави для визнання договору доручення дійсним, посилаючись в обґрунтування цього доводу на ст.ст.218, 219 ЦК України; надані позивачкою документи щодо переказу грошових коштів на імя відповідачів не містять суттєвих умов договору доручення, які передбачені ст.ст.1000, 1003, 1004 ЦК України, а ст.1158 ЦК України, на яку представник позивачки посилається, обґрунтовуючи мотиви дій ОСОБА_2, повязаних із укладенням договору купівлі-продажу спірної квартири, регулює недоговірні зобовязання, що означає відсутність договору між сторонами.

Також представник пояснив, що отримання грошей ОСОБА_2 та ОСОБА_7 від третіх осіб для сплати вартості придбаного майна при доведеності цього факту не є підставою для виникнення права власності у ОСОБА_1 на спірну квартиру. Визнання ОСОБА_1 покупцем спірної квартири суперечить способам захисту прав, визначеним ст.16 ЦК України.

Крім того, представник посилалася на пропуск ОСОБА_1 загального строку позовної давності, передбаченого ст.257 ЦК України, сплив якої є самостійною підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного представник відповідача ОСОБА_3 просив відмовити у позові у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

При цьому суд вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

У лютому 2002 року позивачка ОСОБА_1 виїхала до Італії, що підтверджується її заявою від 09.10.2008 на адресу Приморського районного суду м. Одеси, та знаходилася за межами України, що підтверджується наданою її представником копією закордонного паспорту.

Позивачка ОСОБА_2 доводиться матірю відповідачу ОСОБА_2

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були подружжям, шлюб між якими був зареєстрований 25 липня 1997 року (актовий запис № 578) та розірваний рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.07.2008 (справа № 2-5429/2008). З 13 лютого 2003 року по 29 листопада 2004 грудня ОСОБА_1 здійснила із-за кордону девять переказів грошових коштів на загальну суму 25 475 доларів США за допомогою системи Western Union, що підтверджується копіями платіжних доручень. Відповідно до цих платіжних доручень отримувачами цих коштів є ОСОБА_2 та ОСОБА_3

06 грудня 2004 року ОСОБА_2 уклав із ОСОБА_4, ОСОБА_5 договір купівлі-продажу (реєстровий № 5866) квартири АДРЕСА_4, який зареєстрований в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13 грудня 2004 року. Продаж вчинено за 132 655 грн.

Ст.ст.10 ч.3, 60 ч.1 ЦПК України передбачають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ст.1158 ч.ч.1,2 ЦК України передбачає, що якщо майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків, особа має право без доручення вчинити дії, спрямовані на їх попередження, усунення або зменшення.

Особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, зобов'язана при першій нагоді повідомити її про свої дії. Якщо ці дії будуть схвалені іншою особою, надалі до відносин сторін застосовуються положення про відповідний договір.

Посилання представників ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що ОСОБА_1 надсилала грошові кошти ОСОБА_2 саме для зберігання, з метою в подальшому витратити їх на придбання для себе житла, а ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу з метою зменшення небезпеки, повязаної із підвищенням вартості нерухомості і неможливістю ОСОБА_1 купити житло за кошти, що були нею перераховані в Україну, є недоведеними, оскільки на їх підтвердження позивач та відповідач ОСОБА_2 не надали жодного доказу.

Відповідно до фактів, які суд вважає недоведеними, не має правових підстав для застосування положення ст.1158 ч.ч.1,2 ЦК України, а також положення про договір доручення, зокрема ст.ст.1000, 1004 ЦК України.

Також, судом не встановлені інші факти, які б свідчили, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір доручення, який є підставою для укладення договору купівлі-продажу спірної квартири.

Так, ст.1000 ЦК України передбачає, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії, тобто такі, конкретно визначені сторонами угоди. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Ст. 1003 ЦК України визначає, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними, а ст.1004 ЦК України передбачає, що повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення.

Ст.244 ЦК України передбачає, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Відтак, у випадку укладення ОСОБА_1 з ОСОБА_2 договору доручення в усній формі належним доказом укладення між ними такого договору може бути тільки довіреність, видана ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2

Згідно з вимогами п. 3 ст. 208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Як зазначає представник ОСОБА_1 позивачка перерахувала ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 25 475 доларів США, що практично дорівнює вартості спірної квартири.

Таким чином, відповідно до ст.208 п.3 ЦК України договір доручення між ними мав бути вчинений у письмовій формі із зазначенням його істотних умов, передбачених вищезазначеними нормами законодавства, чого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 між собою не дотрималися.

Суд вважає, що надані ОСОБА_1 та її представником копії платіжних доручень щодо переказу грошових коштів на імя ОСОБА_2 та ОСОБА_7 не можуть бути належними доказами укладення такого договору у письмовій формі, оскільки вони не містять відомостей щодо досягнення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовленості щодо суттєвих умов договору доручення. Так, з них не вбачається, що позивачка надала доручення ОСОБА_2 на розпорядження отриманим ним коштами шляхом придбання для неї квартири за суму, яка зазначена у оскаржуваному договорі купівлі-продажу або отримана за переказом.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що наявні в матеріалах справи докази спростовують факт укладення договору доручення між позивачкою та відповідачем ОСОБА_2 як в усній, так і в письмовій формі, що виключає можливість визнання його дійсним.

Крім того, представник позивачки ОСОБА_1 у судовому засіданні зазначив, що відповідач ОСОБА_2 діяв від свого імені та в інтересах ОСОБА_1 без довіреності.

Згідно ст.237 ч.2 ЦК України не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені.

ОСОБА_2, укладаючи договір купівлі-продажу спірної квартири, діяв без довіреності та без договору доручення, а тому не є представником ОСОБА_1

Відтак, договір купівлі-продажу, вчинений ОСОБА_2 з ОСОБА_4, ОСОБА_5 без довіреності та договору доручення, не тягне за собою наслідки для ОСОБА_1, передбачені ст.ст.239, 1000 ЦК України, відповідно до яких правочин створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи тільки у разі вчинення їх представником або повіреним.

Ст.328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів.

Оскільки у ОСОБА_1 не виникло право власності на спірну квартиру на підставі оскаржуваного договору купівлі-продажу, укладеного без порушення норм законодавства, на які посилається представник позивачки, то суд не вбачає правових підстав для визнання його недійсним в частині визначення ОСОБА_2 покупцем на підставі ст.ст.203,215 ЦК України.

Ст.397 ЦК України передбачає, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Відповідно до вимог ст.398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як отримувачі грошових коштів в готівковій формі від ОСОБА_1 набули права володіння ними та користування, оскільки інше не було встановлено позивачкою під час здійснення переказу.

Ст.61 ч.1 ЦПК України передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_1 схвалила дії ОСОБА_2, повязані із купівлею спірної квартири.

Таким чином, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 правомірно використали отримані від ОСОБА_1 кошти для придбання спірної квартири АДРЕСА_5 та набули на неї право спільної сумісної власності відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України.

Крім того, отримання відповідачами грошового переказу на законних підставах та витрачання його на придбання спірної квартири не тягне за собою наслідків виникнення права власності на неї у ОСОБА_1, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на діючому законодавстві.

Ст.257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Оскаржуваний договір купівлі-продажу був укладений 06.12.2004, а представник ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду тільки 06.11.2008, тобто у строк, який перевищує строки позовної давності у три роки.

У судовому засіданні представник позивачки послався на той факт, що ОСОБА_1 вперше відвідала Україну у 2006 році, у неї було недостатньо часу, щоб оформити довіреність на ОСОБА_2, а про порушення своїх прав вона дізналася тільки після розлучення ОСОБА_2 з ОСОБА_3 та звернення останньої із позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя до суду, тобто влітку 2008 року.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечувала проти цих пояснень та зазначала, що ОСОБА_1 відвідувала відповідачів щорічно, починаючи з квітня 2004 року та по жовтень 2008 року. Позивачці було відомо про укладений договір купівлі-продажу, а тому вона у випадку незгоди з ним могла оскаржити цей договір із дотриманням встановлених строків позовної давності.

З листа Державної прикордонної служби України від 11.07.2011 вбачається, що позивачка ОСОБА_1 знаходилася в Україні з 22.03.2005 по 22.04.2005, з 12.07.2006 по 11.08.2006, з 11.10.2007 по 05.11.2007, з 30.09.2008 по 10.10.2008.

Ст.261 ч.1 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Про порушення своїх прав позивачка ОСОБА_1 могла дізнатися у вищезазначені періоди, поцікавившись у ОСОБА_2 використанням отриманих ним грошей, та здійснити дії, повязані із захистом своїх прав шляхом звернення до суду особисто або через представника, як вона це зробила під час свого перебування в Україні, надавши 09.10.2008 відповідні повноваження представнику.

Ст.267 ч.4 ЦК України передбачає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до розяснень п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення цивільній справі, суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд вважає, що ОСОБА_1 звернулася до суду після спливу строку позовної давності, але їй слід відмовити у позові не у звязку із спливом позовної давності, а у звязку із недоведеністю позовних вимог, що є самостійною підставою для цього.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57, 61, 208-209, 212-215, 217, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Приморський районний суд м. Одеси.

Суддя

22.09.2011