Номер провадження: 22-ц/1590/2316/2012
Номер справи місцевого суду: 22-ц - 1190/11
Головуючий у першій інстанції Пушкарський
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2011 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - Ващенко Л.Г.

суддів - Колеснікова Г.Я., Вадовської J1.M.

при секретарі - Повар О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 06 грудня 2010 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства Іллічівський морський торгівельний порт про визнання кімнати у гуртожитку жилою квартирою, визнання права на приватизацію квартири у гуртожитку, зобов'язання вчинити певні дії і не чинити перешкод у приватизації квартири,

ВСТАНОВИЛА:

08.09.2009 року, ОСОБА_1, звернулась із позовом про: визнання жилого приміщення кімнати №126 грутожитку №5 по вул. Пакровій.20-а у м. Іллічівську Одеської області - жилою квартирою; визнання за нею права на приватизацію квартири; зобов'язання відповідача не чинити перешкод у приватизації квартири та підписати довідки на приватизацію й свідоцтво про право власності.

Позов обгрунтовувала тим, що на підставі рішення адміністрації і профспілкового комітета державного підприємства Іллічівський морський торгівельний норг (далі-ДП ІМТП) від 20.10.1999 року їй було надане ліжко-місце у гуртожитку, а на підставі ордера №1, вселилась і проживає у гуртожитку.

У травні 2004 року, з дозволу відповідача, вона вселилась у кімнату №126 загальною площею 13 м2, яку відремонтувала і у якій до цього часу проживає одна.

Посилаючись на те, що приміщення кімнати фактично є квартирою, за законом спірне приміщення у гуртожитку може бути приватизоване і відповідач не повинен перешкоджати їй у приватизації цього жилого приміщення, просила позов задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 06.12.2010 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 (позивачка) просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне дослідження й оцінку доказів, порушення норм матеріального і процесуального права.

У засіданні колегії суддів: апелянтка скаргу підтримала; представник відповідача скаргу не визнав.

Рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін на підставі ст. 308 ЦПК України.

Згідно зі ст. 308 ЦГЖ України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позивачка, уточнивши вимоги, просила: визнати жиле приміщення кімнати №126 грутожигку №5 по вул. Паркова,20-4 у м. Іллічівську Одеської області -жилою квартирою; визнати за нею право на приватизацію квартири у гуртожитку; зобов'язати відповідача не чинити їй перешкод у приватизації квартири та підписати довідки на приватизацію й видачу свідоцтва про право власності (а.с.7. 8, 212).

Суд, відмовляючи у позові, виходив з того, що гуртожиток, у якому знаходиться спірна кімната, до територіальної громади м. Іллічівська Одеської області не переданий, статус гуртожитка не змінено.

Висновок суду у цій частині відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Встановлено, що гуртожиток по вул.Паркова,20-а у м. Іллічівську Одеської області, у якому знаходиться кімната №126, якою користується позивачка, на праві державної власності належить Державі в особі Верховної ради України під управлінням Міністерства транспорту та зв'язку. У 198 і році, у встановленому законом порядку, будинок по вул. 1 Іаркова,20-а у м. Іллічвську Одеської області був прийнятий в експлуатацію як гуртожиток для одиноких осіб (а.с.52-61,69-75,116.205-210).

За змістом ст.4 ч.2 Закону України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків, громадяни, які проживають у гуртожитках, набувають право на приватизацію займаних жилих приміщень лише після передачі гуртожитків у комунальну власність.

Передача гуртожитка у власність територальної громади, який знаходиться у державній власності, передбачена ст.ст.1,2 Закону України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків.

Уповноваженим органом управління державним майном, зокрема гуртожитка по вул. Паркова,20-а у м. Іллічівську Одеської області, який перебуває на балансі відповідача, є Міністерство транспорту та зв'язку України.

Міністерство транспорту та зв'язку України, як уповноважений орган управління державним майном, не є відповідачем у справі.

До цього часу стус гуртожитка не змінено, гуртожиток не передано у власність територіальної громади м. Іллічівська Одеської області.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог у частині зобов'язання відповідача не чинити перешкоди у приватизації квартири у гуртожитку та зобов'язання вчинити дії, а саме підписати довідки на приватизацію й видачу свідоцтва про право власності.

Колегія суддів звертає увагу на те, що уповноваженим органом управління державним майном, у даному випадку гуртожитком по вул. Паркова,20-а у м. Іллічівську Одеської області, є Міністерство транспорту та зв'язку України, а відповідач лише утримує на балансі це майно.

У зв'язку з цим, спори, що випливають з приватизації цього гуртожитка, мають вирішуватись з участю Міністерства транспорту та зв'язку України.

Вимоги про визнання права на приватизацію квартири задоволенню не підлягають виходячи із наступного.

Реалізація мешканцями гуртожитка права па житло шляхом приватизації кімнат у гуртожитку прямо предбачена Законом, а саме: ст. 4 Закону України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків '.

Суд, згідно зі ст. 8 ЦГ1К України, вирішує справи відповідно до законодавства, у тому числі Законів України.

Тому, визнавати рішення суду право особи, при наявності Закону, який регулює спірні правовідносини, є неприпустимим.

Не грунтуються на законі вимоги про визнання жилого приміщення кімнати гур тожитка - жилою квартирою.

За змістом ст. 30 ч.І п.б п.п.5 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, облік житлового фонду, контроль за його використанням здійснюється органами місцевого самоврядування.

Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської ради (ст. 127 ч.2 ЖК Української PCP").

Органи місцевого самоврядування, на підставі прийнятих ними рішень, вирішують зокрема питання про виключення з житлового фонду жилих будинків і жилих приміщень, переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі, визначають статус будинка і жилого приміщення.

Отже, визначення статусу приміщення, у даному випадку ставиться питання про визнання кімнати у гуртожитку жилою квартирою, не є компетенцією суду.

Тому такі вимоги не можуть бути предметом судового розгляду.

Доводи апелянтки про те, що: відповідач на її клопотання не надав належних доказів на підтвердження фактичного користування, надання жилої площі та утримання житлової будівлі у гуртожитку; що суд мав витребувати санітарний паспорт на гуртожиток і повеней був врахувати, що за користування житлом вона сплачує, як за окреме жиле приміщення, а не за кімнату з ліжко-місцем; що надані нею докази підтверджують той факт, що фактично будівля експлуатується у якості багатоквартирного житлового будинка, а не як гуртожиток не заслуговують на увагу.

Матеріали справи не містять доказів того, що, у встановленому законом порядку, змінено статус гуртожитка, зокрема на багатоквартирний житловий будинок.

Посилання апелянтки на те. що суд не залучив до участі у справі у якості третьої особи Фонд державного майна України, а також, що суд не досить чітко виклав суть її позовних вимог (замість слів "кімната' не зазначив "квартира"), у розумінні ст. 308 ч.2 ЦПК України, не є підставою для скасування рішення суду.

Інших правових доводів, апеляційна скарга не містить.

Приймаючи до уваги, що суд постановив рішення відповідно до вимог закону, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, а рішення суду залишає без змін.

Апелянтка не сплатила судовий збір у розмірі 04 грн. 25 коп. за подачу апеляційної скарги і не сплатила 37 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у суді апеляційної інстанції (а.с.263).

Колегія суддів не знаходе підстав для зменшення розміру належних до оплати судових витрат, пов'язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, або звільнення від їх оплати, розмір яких є мінімальним.

Тому судові витрати підлягають стягненню з апелянтки на користь держави.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.І п.1, 308, З і 3, 314, З І 5, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 06 грудня 2010 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 04 грн. 25 коп. судового збору і 37 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили. ^

Судді апеляційного суду Одеської області ' // ОСОБА_3