Справа № 2-555/11
Провадження № 2/438/1924/11
РІШЕННЯ

Іменем України

"30" серпня 2011 р. СОЛОНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Слоквенко Г.П., при секретарі Короті Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Солоне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/3 частини квартири,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, стверджуючи, що зі своїм батьком ОСОБА_3 після смерті її матері ОСОБА_4Г отримала свідоцтво про спадщину за законом на 1/2 частину спадкового майна померлої.

Після смерті батька 17.12.2002 року вона отримало майно яке належало батьку, а саме на 1/2 частину житлового будинку в смт.Солоне вул..Кірова буд.75 А. Іншу частину будинку за заповітом отримала відповідач. Після оформлення всіх спадкових документів, відповідач запропонувала їй, що вона сплатить її частину вартості будинку, таким чином, що придбає однокімнатну квартиру в АДРЕСА_2, на що позивачка дала згоду. 19.09.2003р. в нотаріальній конторі ОСОБА_2 запропонувала позивачі укласти договір про купівлю-продаж квартири, При цьому ввела її в оману, запевнивши що квартира купується тільки для позивачки. Оскільки підписувалось два договори купівлі-продажу, вважала, що ОСОБА_2 ставить підпис під іншим договором. Вважає що відповідачка зловживаючи її довірою обманним шляхом умовила підписати договір купівлі-продажу квартири по вул. Шевченка 6.41 кв.7 серії ВАО №531039 від 19.09.2003 року.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала і пояснила, що відповідачка обманним шляхом умовила підписати договір купівлі-продажу квартири по вул. Шевченка 6.41 кв.7 та договір купівлі-продажу батькового дому. Спільно куплена квартира повинна належати їй, оскільки вона там проживає. При підписанні договору про купівлю квартири вона не була повідомлена нотаріусом про його зміст і вважала що оспорюванна квартира належить їй повністю. Яким чином пов»язана продаж спільного будинку та купівля квартири, пояснити не змогла. Зазначила, що проживає в цій квартирі з моменту її купівлі. Комунальні витрати сплачуються як нею і позивачкою.

Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала і пояснила, що дійсно вона з позивачкою спільно купували квартиру АДРЕСА_1, договір купівлі - продажу квартири оформлювався нотаріально, у присутності позивачки. Спільне домоволодіння отримане у спадок після померлого ОСОБА_3 було продано за 28000 гривен, а квартира куплена за 7000 гривен. Згідно договору купівлі продажу гроші отримала як вона так і позивачка.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що за участю відповідачки та позивачки 19.09.2003 року був укладений договір купівлі-продажу № ВАО № 038531 належного їм спадкового майна, згідно якого позивачка та відповідачка продали ОСОБА_5 належний їм будинок по вул. Кірова 75А в смт.Солоне(а.с.11). Даний договір був нотаріально завірений та підписаний сторонами.

Також 19.09.2003 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу квартири №ВАО № 0531039 згідно якого, сторони купили квартиру по вул. Шевченка 6.41 кв.7 у спільну власність: 1/3 частини - відповідачці, а 2/3 частини - позивачці. Цей договір був також нотаріально завірений та підписаний сторонами в присутності нотаріуса. Пізніше сторони звернулися до бюро технічної реєстрації -ТОВ «Абріс», де 07 листопада 2003 року зареєстрували право власності на зазначене нерухоме майно і отримали витяг про реєстрацію права власності(а.с.7) та технічний паспорт(а.с.5-6).

У відповідності до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом не дійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, бо якщо замовчує їх існування.

В судовому засіданні позивачка зазначала, що при підписанні договору була введена в оману, оскільки вважала, що підписує договір продажу будинку, а не квартири. А відповідачка зловживаючи її довірою обманним шляхом умовила її підписати договір купівлі продажу квартири. Ніяких підтверджень зазначеної заяви позивачка не надала. Згідно відповіді прокурора Солонянського району Дніпропетровської області від 13.04.2011 року(а.с.9) неправомірності дій відповідачки не встановлено. При підписанні договору від 19.09.2003 року позивачка мала можливість ознайомитись з ним та відмовитись від його укладання, тим більш зазначений договір потребував нотаріального посвідчення, що і було виконано сторонами.

Посилання позивачки на норми спадкового права і на те що вона як спадкоємець померлого має право на більшу частину в спільно придбаному з відповідачкою майні, не може бути враховано, як підстава для визнання за позивачкою права власності на квартиру, оскільки зазначений договір купівлі квартири був укладений нотаріально, в присутності сторін і не є наслідком продажу спільного спадкового майна. Дієздатність позивачки при укладанні договором купівлі-продажу квартири перевірялася нотаріусом (а.с.12). Ніяких доказів неналежних дій нотаріуса при укладанні договору або пов»язаності договору купівлі-продажу житлового будинку з договором купівлі-продажу квартири позивачка також не надала. Таким чином, позивачкою не були виконані вимоги ст.ст. 10,60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як 1 на підставу своїх вимог чи заперечень.

Виходячи з викладеного суд приходить до висновку, що вимоги позивачки про визнання права власності на квартиру є необґрунтованими і такими, що не знайшли свого( підтвердження у судовому засіданні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.207,220 ЦК України, ст.ст.

10,11,57,60,88,212,213,215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/3 частини квартири, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через районний суд шляхом подання протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ:суддя