АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2011 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Кулянда М. І.

суддів: Лисака І.Н., Одинака О.О.

секретар Ласій О.Г.

за участю: представника позивача-Ковальової Л.Ф.,відповідача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,представника органу опіки і піклування Чернівецької міської ради ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, Управління монтажних робіт і цивільних споруд №4, третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визнання незаконним розпорядження органу приватизації та недійсним свідоцтва на право власності, визнання недійсним договору міни, про визнання його основним квартиронаймачем, стягнення моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання його особою такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_5 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 02 грудня 2010 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2008 року позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, Управління будівельно монтажних робіт і цивільних споруд №4 на станції Івано-Франківськ, третя особа-Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визнання незаконним розпорядження органу приватизації квартири та недійсним свідоцтва на право власності, визнання недійсним договору міни, про визнання його основним квартиронаймачем та стягнення моральної шкоди.

Посилався на те, що рішенням виконавчого комітету Першотравневої районної ради м. Чернівці від 11 березня 1992 року йому було видано ордер на квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 39,70 кв.м., де він був

Справа № 22ц-351/ 2011р. Головуючий в І інстанції: Попов Г.Г.

Категорія: 2/5 Доповідач Кулянда М.І.

прописаний разом із сім»єю за даною адресою.

Вироком Першотравневого районного суду м.Чернівці від 25 березня 1995 року ОСОБА_4 було визнано винним і засуджено за ст.172 ст. 86-1 КК УРСР до 3 років 6 місяців позбавлення волі.

Постановою Новоселицького районного суду Чернівецької області від 15 серпня 1997 року, згідно ст. 7 Закону України «Про амністію»від 26 червня 1997 року його було звільнено з місць позбавлення волі.

Вважає, що 16 серпня 1995р. його незаконно виписали як засудженого з квартири АДРЕСА_2 .

Після звільнення з місць позбавлення волі він повернувся на постійне місце проживання і проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із сім»єю - дружиною ОСОБА_1 і двома неповнолітніми дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7

У звязку з втратою паспорта ОСОБА_4 отримав новий паспорт в якому було зазначена прописка в с.Черепівка Глибоцького району Чернівецької області, де проживали його батьки, хоча проживав він в квартирі АДРЕСА_3.

Посилається в позовній заяві на підтвердження факту проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2 проведенням капітального ремонту покрівлі на спірній квартирі в 2007 році та актами ЖРЕПу.

Починаючи з 1998 року ОСОБА_4 періодично виїжджав на роботу в Чехію, де по даний час працює.

Його дружина, відповідачка по справі ОСОБА_1, без його відома, за розпорядженням органу приватизації №729 від 22 грудня 1997 року приватизувала спірну квартиру АДРЕСА_4 і отримала на себе і неповнолітніх дітей свідоцтво на право власності на житло від 23 грудня 1997 року, тим самим незаконно позбавила його права на житло.

Позивач вважає, що відповідачкою ОСОБА_1 були порушені його права, так як приватизація відбулась без його письмової згоди, без його участі, як члена сім»ї, який проживав в квартирі, та який не був позбавлений права на житло.

Також посилається на те, що відповідачка ОСОБА_1, з метою позбавлення його житла, за декілька днів до подачі ним позову в суд за захистом своїх житлових прав, 28 жовтня 2008 року уклала зі своєю матір»ю, відповідачкою по справі ОСОБА_8, на його думку фіктивний договір міни квартир.

Згідно даного нерівноцінного договору міни були порушені і майнові права неповнолітньої доньки ОСОБА_7,

Просить визнати розпорядження органу приватизації Чернівецької дистанції цивільних споруд Львівської залізниці за № 729 від 22 грудня 1997 року на приватизацію квартири АДРЕСА_5 та видане 23 грудня 1997 року свідоцтв на право власності на вищезазначену квартиру незаконними.

Визнати недійсним договір міни квартир від 28 жовтня 2008 року про передачу у власність ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_5 та передачу у власність ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_6 недійсним.

Визнати його основним квартиронаймачем і стягнути з відповідачки моральну шкоду.

Відповідачі по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_8 подали зустрічний позов до ОСОБА_4 про визнання його особою такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_7.

В зустрічній позовній заяві посилаються на те, що ОСОБА_4,починаючи 1998 року виїжджав на роботу до Чехії, з 2008 року по теперішній час не був в квартирі жодного разу, тобто більше шести місяців і у відповідності до вимог ст.ст. 71,72 ЖК України втратив право на користування спірною квартирою.

Крім того, ОСОБА_4після повернення з місць позбавлення волі, прописався в с.Черепівка Глибоцького району Чернівецької області до своїх батьків.

Просили визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_8.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано розпорядження органу приватизації Чернівецької дистанції цивільних споруд Львівської залізниці за №729 від 22 грудня1997 року на приватизацію квартири АДРЕСА_1 та видане 23 грудня 1997 року свідоцтво на право власності на дану квартиру незаконними.

Визнано договір міни квартир від 28 жовтня 2008 року про передачу у власність ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_3, та передачу у власність ОСОБА_1, ОСОБА_6 ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_9 недійсним.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_8 до ОСОБА_4 про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою №36 по вул. Білоруській № 18 в м.Чернівці.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 51 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 7 грн. 50 коп.

На рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_8 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з»ясування обставин, які мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Просять скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове рішення по суті позовних вимог, яким відмовити в позові ОСОБА_4 за безпідставністю та задовольнити їх позовні вимоги.

В ході розгляду справи ОСОБА_1 та ОСОБА_8 подали заяву про відмову від позову в частині визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 17 березня 2011 року провадження в справі за вищезазначеним позовом закрито.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, пояснення сторін, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ст.309 ч.1 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є:

- неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи;

- недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

- невідповідність висновків суду обставинам справи;

- порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Ухвалюючи рішення у справі про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що рішенням органу приватизації № 729 від 22 травня 1997 року квартиру АДРЕСА_5 приватизовано відповідачами без участі позивача ОСОБА_4, як члена сімї відповідачів, за яким на час приватизації зберігалося право користування даним житлом та він проживав в даній квартирі і тим самим порушено його право на участь у приватизації квартири. Тому розпорядження органу приватизації та видане 23 грудня 1997 року свідоцтво на право власності на дану квартиру є незаконними.

Крім того, договір міни квартир № 36 по вул.Білоруській № 18 в м. Чернівці та передачу у власність ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_10 укладено з порушенням прав неповнолітньої дитини ОСОБА_7, без згоди ОСОБА_4

Однак з такими висновками суду погодитись не можна.

Так, згідно статті 65-1 Житлового Кодексу України наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»від 19 червня 1992 року, N 2482-XII до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у гуртожитках, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі

квартири (будинки)), які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до пункту 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян від 15 вересня 1992 року, N 56, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

Згідно ст.71 ЖК України /в редакції 1983 року із змінами і доповненнями, внесеними згідно із законами України від 18.12.1991року та 06.05.1993 року/ жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сімї понад шість місяців у випадку взяття під варту протягом усього часу перебування під слідством і судом.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції рішенням виконкому Першотравневої районної ради м. Чернівці від 11 березня 1992 року ОСОБА_4 було видано ордер на квартиру АДРЕСА_11 та він був прописаний разом з сімєю за даною адресою.

Вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 березня 1995 року його було визнано винним і засуджено за ст.ст. 86-1, 172 КК УРСР до 3 років 6 місяців позбавлення волі.

16 серпня 1995 року позивач був виписаний із квартири,як засуджений.

Постановою Новоселицького районного суду Чернівецької області від 15 серпня 1997 року, згідно ст. 7 Закону України «Про амністію»від 26 червня 1997 року ОСОБА_4 було звільнено з місць позбавлення волі.

Після повернення з місць позбавлення волі 08 вересня 1997 року він отримує в Глибоцькому РВ УМВС в Чернівецькій області паспорт і 05 грудня 1997 року приписується в с. Черепківку Глибоцького районуЧернівецької області до своїх батьків.

07 грудня 1997 року відповідачка звернулася до органу приватизації Чернівецької дистанції цивільних споруд Львівської залізниці із заявою про приватизацію спірної квартири на себе та дітей, які постійно проживали та були зареєстровані в спірній квартирі.

Розпорядженням органу приватизації № 729 від 22 грудня 1997 року було приватизовано квартиру за № 36 по вул. Білоруській № 18 в м. Чернівці, про що було видано 23 грудня 1997 року свідоцтво на право власності на житло ОСОБА_1, ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що права ОСОБА_4 під час здійснення приватизації спірної квартири відповідачкою були порушені, так як він на час проведення приватизації не відносився до осіб, зазначених в ст. 8 Закону України «Про приватизацію»і не мав права на приватизацію квартири.

Посилання ОСОБА_4 проте, що не було його письмової згоди на приватизацію житла не заслуговують на увагу, оскільки на час приватизації за ним не зберігалось право на житлове приміщення за № 36 по вул. Білоруській № 18 в м. Чернівці, оскільки відповідно до правил статті 71 ЖК України /в редакції 1983 року із змінами і доповненнями, внесеними згідно із законами України від 18.12.1991 року та 06.05.1993 року /він втратив право на користування спірною квартирою.

Крім того, після звільнення з місць позбавлення волі ОСОБА_4 заново не набув права користування спірною квартирою, оскільки добровільно прописався в селі Черепківка Глибоцького району Чернівецької області до своїх батьків.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що жодних порушень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»при видачі розпорядження органу приватизації Чернівецької дистанції цивільних споруд Львівської залізниці та свідоцтва про право власності на спірну квартиру не було.

Під час приватизації не були порушені законні права позивача, а тому відсутні підстави для визнання розпорядження органу приватизації № 729 від 22 грудня 1997 року та свідоцтва на право власності на житло ОСОБА_1, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 23 грудня 1997 року незаконними.

Визнаючи договір міни спірної квартири від 28 жовтня 2008 року про передачу ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_5 та передачу у власність ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_12 недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що він укладений з порушенням прав неповнолітньої дитини, без згоди одного з батьків неповнолітньої дитини, посилаючись на норми ч.2 ст. 177 СК України, що є помилковим та необґрунтованим, оскільки вказана стаття СК України стосується малолітніх дітей, а ОСОБА_7 на день укладення договору міни було вже 14 років і два місяці. Тому судом першої інстанції помилково застосована вищезазначена норма.

Відповідно до ч.4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»для вчинення будь-яких право чинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки і піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Згідно ч.3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»органи опіки та піклування зобовязані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Як вбачається з матеріалів справи органом опіки та піклування 11 вересня 2008 року надана згода на обмін квартири АДРЕСА_5 співвласником якої була неповнолітня ОСОБА_7

За таких обставин, під час укладення вищезазначеного договору міни були дотримані вимоги ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей».

Таким чином, суд першої інстанції ухвалив рішення в частині визнання розпорядження органу приватизації Чернівецької дистанції цивільних споруд Львівської залізниці за № 729 від 22 грудня 1997 року на приватизацію квартири АДРЕСА_13 та свідоцтва на право власності на вищезазначену квартиру від 23 грудня 1997 року незаконними, а також в частині визнання договору міни квартири від 28 жовтня 2008 року про передачу у власність ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_5 та передачу у власність ОСОБА_1, ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_14 недійсним з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його в зазначеній частині слід скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_1, про стягнення моральної шкоди залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 02 грудня 2010 року в частині визнання розпорядження органу приватизації Чернівецької дистанції цивільних споруд Львівської залізниці за № 729 від 22 грудня 1997 року на приватизацію квартири АДРЕСА_15 та свідоцтва на право власності на вищезазначену квартиру від 23 грудня 1997 року незаконними, а також в частині визнання договору міни квартир від 28 жовтня 2008 року про передачу у власність ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_5 та передачу у власність ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_16 недійсним та стягненні судових витрат скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1, Управління монтажних робіт і цивільних споруд №4, третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визнання розпорядження органу приватизації Чернівецької дистанції цивільних споруд Львівської залізниці за № 729 від 22 грудня 1997 року на приватизацію квартири АДРЕСА_15 та свідоцтва на право власності на вищезазначену квартиру від 23 грудня 1997 року незаконними, а також в частині визнання договору міни квартир від 28 жовтня 2008 року про передачу у власність ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_5 та передачу у власність ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_17 недійсним відмовити.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 4,25 грн. судового збору та 37 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: