АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія № 26 (3) інстанції ОСОБА_1
Доповідач - Ляховська І.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2011 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів Зубакової В.П., Савіної Г.О.,

при секретарі Євтодій К.С.,

за участю представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в цивільну справу за апеляційною скаргою Відкритого (у теперішній час Публічного) акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 12 квітня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Відкритого акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі ВАТ «Кривбасзалізрудком») та просив стягнути з відповідача 50000 грн. моральної шкоди, спричиненої втратою професійної працездатності у звязку із професійним захворюванням.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 12 квітня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ВАТ «Кривбасзалізрудком» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на його думку, суд помилково до спірних правовідносин застосував норми ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України та залишив поза увагою положення підпункту 4.2 пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1рп/2004, яким передбачено, що відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 237-1 КЗпП України і ст. 1167 ЦК України не застосовується до осіб, які підлягають обовязковому соціальному страхуванню та не звернув увагу, що робота у шкідливих умовах праці з перевищенням гігієнічних нормативів законодавчо дозволяється і наявність шкідливих умов праці є обєктивним явищем. Також суд залишив поза увагою, що підставою для відшкодування моральної шкоди є висновок медичних органів, а такого висновку позивач не надав. Крім того, судом не звернуто уваги на те, що позивач був попереджений про наявність шкідливих факторів, які є особливістю виробничого процесу на підприємстві, та не застосував тримісячний строк, передбачений ст. 233 КЗпП України.

В своїх запереченнях ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 тривалий час працював у шкідливих та небезпечних умовах праці.

Рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 18 жовтня 2007 року позивачу встановлене професійне захворювання хронічне обструктивне захворювання легень (ХОЗЛ) першої-другої ст. (пиловий бронхіт першої-другої ст., емфізема легень першої-другої ст.) легенева недостатність другого ступеню, у звязку з чим було складено акт розслідування хронічного професійного захворювання № 20 від 09 листопада 2007 року.

Згідно п.п. 17, 19 вищезазначеного акту причиною професійного захворювання позивача є тривалий стаж роботи протягом 38 років 2 місяців в умовах запиленості повітря робочої зони, яка перевищувала ГДК, винними в профзахворюванні позивача визнано адміністрацію шахт «Д-КСМ-2» РУ ім. К.Лібнехта тресту «Ленінруда» та шахти «Родіна» «ВАТ «Кривбасзалізрудком», яка порушила ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Висновком МСЕК від 28 листопада 2007 року ОСОБА_3 встановлено 35 % втрати професійної працездатності, з яких 30% первинно по ХОЗЛ та 5% повторно по трудовому каліцтву, на безстроковий термін та визнано його інвалідом третьої групи.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо обовязку відповідача по відшкодуванню заподіяної моральної шкоди з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообовязкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Враховуючи те, що на час виникнення у ОСОБА_3 права на відшкодування моральної шкоди 28 листопада 2007 року зазначені положення ст. ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», котрі передбачали відшкодування моральної шкоди не діяли, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України обовязок по відшкодуванню моральної шкоди судом першої інстанції обґрунтовано покладено на підприємство, з вини якого заподіяно моральну шкоду позивачу.

Тому доводи відповідача про те, що моральна шкода повинна відшкодовуватися Фондом соціального страхування, не можуть бути взяті до уваги.

Факт спричинення моральної шкоди ОСОБА_3 у зв'язку з його професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні та підтверджений наданими позивачем доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що при укладенні трудового договору позивачу були розяснені умови праці, попереджено про наявність шкідливих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоровя, безпідставні, оскільки ст. 13 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності безпідставні, оскільки відповідно до п.3 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю.

Інші доводи відповідача спростовуються матеріалами справи та обґрунтованими висновками суду, викладеними у рішенні.

Однак, визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції не взяв до уваги розяснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. (з подальшими змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди, визначеної судом першої інстанції, є завищеним.

Беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер отриманого позивачем професійного захворювання, ступінь втрати ним професійної працездатності, обсяг фізичних та моральних страждань, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, наслідків, що наступили, а також те, що відповідач є не єдиним роботодавцем, у якого працював позивач, колегія суддів вважає, що належною компенсацією отриманої позивачем моральної шкоди є сума 30000 грн.

За таких обставин, рішення суду необхідно змінити відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, зменшивши розмір стягнутої з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3 ч.1 ст.309, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Відкритого (у теперішній час Публічного) акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 12 квітня 2011 року змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на користь ОСОБА_3, зменшивши цей розмір до 30000 (тридцяти тисяч) грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: І.Є.Ляховська

Судді: В.П.Зубакова

ОСОБА_4