Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2011 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва в складі :

головуючого судді Гуденко О.А.

при секретарі Вайсенштейн А.Є.

за участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1 (далі лікарня) про відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

В липні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн., завданої неправомірними діями лікарів-психіатрів.

У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позові, а саме на те, що працівниками відповідача, лікарями-психіатрами, були вчинені дії щодо намагання примусового огляду ОСОБА_3 без достатніх на те підстав, що спричинило останньому значні душевні страждання, що потягли за собою загострення хронічних хвороб та погіршення здоров`я. При цьому представник позивача зазначив, що оскільки ОСОБА_3 є інвалідом І групи ВОВ, його права на особисту недоторканість, повагу захищені Конвенцією про права інвалідів, ратифікованою Україною 16.12.2009 року, а норми законів України, які суперечать нормам міжнародного права, що ратифіковані державою, не є дійсними.

Представник відповідача вимоги позову не визнав, пояснив, що на комісію ВКК були надані необхідні довідки в додаток до заяви дочки ОСОБА_3 . ОСОБА_4 про неадекватність поведінки батька, які свідчили про наявність у нього психічних розладів, внаслідок яких він міг створювати загрозу для себе та оточуючих. Отже дії лікарів-психіатрів, як з приводу прийняття відповідного рішення про проведення психіатричного огляду без згоди хворого, так і в подальшому з приводу виконання рішення суду, яке підлягало негайному виконанню, повністю відповідають вимогам ЗУ «Про психіатричну допомогу».Також зазначив, що примусовий огляд ОСОБА_3 так і не був проведений, лікарі-психіатри не стверджували, а лише припустили наявність у позивача психічних розладів на підставі двох медичних довідок, а сама наявність хвороби у особи не може її принизити.

Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, 05 лютого 2010 року дочка ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернулася з письмовою заявою до МОПЛ № 1 про проведення психіатричного огляду свого батька на дому, оскільки він не згоден на огляд. До заяви були додані Виписка з історії хвороби від 08.09.2009 року госпіталю ІВВ, де проходив лікування ОСОБА_3 і йому проставлено діагноз : «дисциркуляторна атеросклеротична енцефалопатія ІІІ ступеня, потребує стороннього догляду», та Довідка невропатолога Миколаївського обласного госпіталю для ІВВ ОСОБА_5 від 04.02.2010 року з діагнозом : «дисциркуляторна енцефалопатія ІІІ ст..Психоорганічний синдром з грубим порушенням поведінкових реакцій. Психопатія, дементний синдром». На заяву була накладена резолюція: «дільничному психіатру надати допомогу, описати, доповісти», тобто розпорядження про психіатричний огляд без згоди хворого не було.

05 лютого 2010 року додому ОСОБА_3 виходив дільничний лікар-психіатр, але до огляду хворого допущений не був, сам ОСОБА_3 через вікно відмовлявся пройти огляд та виганяв лікаря.

Як пояснив в судовому засіданні лікар-психіатр ОСОБА_2 , наведені діагнози достовірно свідчать про реальну можливість наявності у хворого, тим більше з огляду на його вік у 85 років, психічного захворювання, яке потребує лікування та нагляду, оскільки може ставити під загрозу не тільки оточуючих , але і здоров`я та життя самого хворого.

10 лютого 2010 року дочка ОСОБА_3 ОСОБА_4 ще раз звернулася з письмовою заявою до МОПЛ № 1 про проведення примусового психіатричного огляду без згоди свого батька, який на працівників швидкої допомоги нападав з сокирою, має захворювання, внаслідок яких не розуміє значення своїх дій та становить небезпеку для оточуючих. З тексту даної заяви вбачається, що мотивами її подання було бажання ОСОБА_4 в подальшому встановити опіку над батьком та визнати укладений ним 29.12.2009 року шлюб недійсним з метою уникнення в подальшому можливості розпорядженням спадковим майном батька не на її користь. Жодних інших відомостей про те, що дії батька несуть реальну загрозу для нього самого чи оточуючих, заява не містить.

Рішенням ВКК лікарні від 11.02.2010 року прийнято рішення на підставі ст.. 11 ЗУ «Про психіатричну допомогу`про необхідність провести психіатричний огляд ОСОБА_3 без його згоди, оскільки останній висловлює реальні наміри здійснити дії, що являють собою загрозу для нього та оточуючих. Після чого лікарня звернулася до суду в установленому законом порядку з заявою про проведення примусового огляду ОСОБА_3 в примусовому порядку.

12 лютого 2010 року рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва дозволено лікарям-психіатрам МОПЛ № 1 у примусовому порядку провести психіатричний огляд ОСОБА_3 , 1926 р.н., який мешкає в АДРЕСА_1 . В резолютивній частині рішення зазначено, що воно підлягає негайному виконанню.

18 лютого 2010 року дільничний психіатр вдома нікого не застав, після чого лікарня звернулася до Центрального РВ ММУ УМВС з заявою про надання допомоги у доставці хворого до лікарні для проведення примусового огляду на підставі рішення суду або на дому.

01 березня 2010 року лікарем-психіатром у супроводі дільничного інспектора міліції був здійснений вихід за адресою проживання ОСОБА_3 для здійснення примусового психіатричного огляду на підставі рішення суду, але знову лікарі дружиною ОСОБА_3 до будинку допущені не були, за її повідомленням рішення оскаржено до апеляційного суду, отже до рішення апеляційної інстанції вона нікого до хворого не пустить. Вела себе грубо, ображала лікаря-психіатра, погрожувала працівнику міліції.

17 березня 2010 року вищенаведене рішення районного суду скасовано рішенням апеляційного суду Миколаївської області, відмовлено у заяві МОПЛ № 1 про примусовий огляд ОСОБА_3 . Судом встановлено, що в справі не міститься достатньо даних щодо наявності у останнього психічних захворювань, отже рішення ВКК від 11.02.2010 року не ґрунтувалось на об`єктивних відомостях, що обґрунтовують достатність підстав для проведення примусового психіатричного огляду. Згідно виписки з історії хвороби ОСОБА_3 вбачається, що у нього наявні декілька діагнозів, які не пов`язані з психічними розладами, рекомендовано в подальшому нагляд не психіатра, а невропатолога, а довідка від 04.02.2010 року про стан здоров`я ОСОБА_3 видана лікаремневропатологом ОСОБА_6 без огляду хворого, заочно, на підставі записів у амбулаторній картці, за що останнього притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Також з тексту вказаного рішення суду вбачається, що воно ухвалено в присутності представника лікарні, отже відповідачу вже 17.03.2010 року було достовірно відомо про відмову у наданні дозволу на примусовий психіатричний огляд позивача.

Проте, 30 травня 2010 року «за усним розпорядженням начмеда лікарні`був здійснений ще вихід лікаря-психіатра за місцем проживання ОСОБА_3 , але двері ніхто не відчинив, в грубій формі було відмовлено у доступі до хворого, заявлено, що ОСОБА_3 заперечує проти огляду. Дружина хворого ОСОБА_3 надала рішення апеляційного суду про скасування рішення районного суду про надання дозволу на примусовий огляд. 09 червня 2010 року ОСОБА_3 звернувся до головного лікаря МОПЛ № 1 зі скаргою на дії лікаря щодо проникнення на територію його двору 30 травня 2010 року.

Довідка ж сектору медичного забезпечення УМВС України в Миколаївській області про результати огляду 18.03.2009 року ОСОБА_3 лікарем психіатром отримана 24 березня 2010 року. Ти більше і вона жодних даних про те, що у ОСОБА_3 є саме тяжкий психічний розлад, внаслідок чого він вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у разі ненадання психіатричної допомоги, навіть і взагалі про потребу в такій допомозі, не містить.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2011 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_3 недієздатним за необґрунтованістю, оскільки заявником не представлено суду доказів перебування ОСОБА_3 на психіатричному обліку, а також виписок із історій хвороби , в яких наявні відомості про психіатричний огляд останнього, при допиті ОСОБА_3 в судовому засіданні неадекватної для здорової людини поведінки не помічено.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 11 ЗУ «Про психіатричну допомогу», психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Психіатричний огляд особи може бути проведено без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника у випадках, коли одержані відомості дають достатні підстави для обгрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона:

- вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або

- неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, або

- завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги.

Відповідно до положень ч.4-6 цієї статті, рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутися родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи. Заява про психіатричний огляд особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника повинна бути подана у письмовій формі та містити відомості, що обгрунтовують необхідність психіатричного огляду і вказують на відмову особи чи її законного представника від звернення до лікаря-психіатра. Лікар-психіатр має право робити запит щодо надання йому додаткових медичних та інших відомостей, необхідних для прийняття відповідного рішення.

Проте, з матеріалів справи (амбулаторної картки ОСОБА_3 , заведеної за заявою його дочки), вбачається, що лікарі-психіатри не скористалися своїм правом зробити запит для надання відомостей, які б підтверджували правдивість заяви ОСОБА_4 , а саме не направили запит до станції швидкої допомоги для підтвердження факту нападу ОСОБА_3 з сокирою на лікарів швидкої допомоги. В той час, як вбачається з рішення апеляційного суду Миколаївської області від 17.03.2010 року, жодних посилань в картці виїзду швидкої медичної допомоги від 06.01.2010 року щодо неадекватних дій пацієнта ОСОБА_3 по відношенню до лікарів не зазначено.

Частина 7 цієї статті надає право приймати лікарю-психіатру рішення самостійно і психіатричний огляд проводити негайно лише у невідкладних випадках, коли за одержаними відомостями, що дають достатні підстави для обгрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Але, заява дочки позивача від 05 лютого 2010 року взагалі не містить будь-яких відомостей про те, що батько вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих.

Частина 8 наведеної статті Закону встановлює, що у випадках, коли відсутні дані, що свідчать про наявність обставин, передбачених абзацами другим та третім частини третьої цієї статті, заява повинна бути подана у письмовій формі та містити відомості, що обгрунтовують необхідність проведення такого огляду. У разі встановлення обгрунтованості заяви про психіатричний огляд особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника лікар-психіатр направляє до суду за місцем проживання цієї особи заяву про проведення психіатричного огляду особи в примусовому порядку. До заяви додається висновок лікаря-психіатра, який містить обгрунтування про необхідність проведення такого огляду, та інші матеріали. Психіатричний огляд особи проводиться лікарем-психіатром у примусовому порядку за рішенням суду.

Таким чином, дії лікарні щодо проведення комісії ВКК на підставі наданих медичних довідок з наявністю діагнозів «церебральний атеросклероз та дисциркуляторна енцефалопатія ІІІ ст.», які допускають припущення наявності, як їх наслідок, розвитку у особи розладів психіки, та прийняття рішення щодо звернення до суду за наданням дозволу на проведення примусового психіатричного огляду ОСОБА_3 відповідали вимогам ч. 8 ст. 11 ЗУ «Про психіатричну допомогу». На думку суду, неправильним в їх діях було лише те, що за наявності наданих законом повноважень, посадові особи лікарні не направили відповідний запит щодо перевірки викладених у заяві дочки позивача фактів агресивної поведінки батька по відношенню до лікарів швидкої медичної допомоги.

Таким чином, оскільки необґрунтованість рішення ВКК щодо необхідності проведення примусового психіатричного огляду позивача встановлена лише 17 березня 2010 року рішенням апеляційного суду Миколаївської області, а в рішенні Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2010 року про надання такого дозволу зазначено про негайне його виконання, дії лікарівпсихіатрів відповідача щодо виходу за місцем проживання ОСОБА_3 18 лютого та 01 березня 2010 року не є неправомірними.

Що стосується виходу лікаря-психіатра 05 лютого 2010 року, то немає достатніх підстав вважати такий вихід намаганням провести психіатричний огляд позивача без його усвідомленої згоди, оскільки лікарем-психіатром не здійснено жодних дій по проникненню до житла чи інших дій, які б свідчили про його дійсні намагання освідчити ОСОБА_3 без згоди останнього. На обставини виходу лікаря-психіатра 05 лютого 2010 року, які б завдали позивачу моральних страждань, він не посилався і в позовній заяві.

Що стосується виходу лікаря-психіатра 30 травня 2010 року за усним розпорядженням начальника медичної частини МОПЛ № 1, з приводу якого позивач звертався з відповідними скаргами, то такі дії дійсно не ґрунтуються на нормах закону. Так, на той час представникам відповідача вже було достовірно відомо про відмову судом у задоволення їх заяви про надання дозволу на примусовий психіатричний огляд ОСОБА_3 без його згоди. У них не було ніяких нових відомостей, які б давали достатні підстави для обгрунтованого припущення про наявність у позивача тяжкого психічного розладу, як того вимагає ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про психіатричну допомогу».

Інші обставини, викладені у позовній заяві, щодо порушення прав позивача з боку лікарні, які тривають по теперішній час, свого підтвердження у судовому засіданні не знайшли.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що такими протиправними діями працівників відповідача ОСОБА_3 спричинені душевні страждання, які виразились у тому, що позивач, який є ветераном ВОВ, має пенсію за особливі заслуги перед вітчизною, піддавався безпідставним на той час сумнівам у його психічному здоров`ї та намаганням бути примусово освідченим лікарем-психіатром. Враховуючи ступінь душевних страждань, відсутність доведеності прямого зв`язку між ними та загостренням його вікових хронічних захворювань, а також те, що лікарня є бюджетною установою, суд вважає за достатнє компенсацію моральної шкоди у розмірі 1000 грн.

На підставі викладеного, у відповідності до ст. ст. 27,28,29 Конституції України, ст. 5, 17 Конвенції про захист прав людини та основних свобод; ст..ст. 4,12,14, 15,17,21 Конвенції про права інвалідів, ст.ст. 23, 1167, 1172 ЦК України, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Згідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 100 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1 про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_3 з Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1 1000 (одну тисячу) гривень у відшкодування моральної шкоди.

Стягнути на користь держави з Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1 100 (сто) гривень 40 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Гуденко О.А.