АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія - 26 (Ш) Лиходєдов А.В.
Доповідач - Михайлів Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 квітня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Михайлів Л.В., Соколан Н.О.

при секретарі: Бондаренко І.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача Публічного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» - Луньова Романа Веніаміновича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 13 грудня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ВАТ «ПівнГЗК») про відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив, що працюючи протягом тривалого часу в умовах несприятливого мікроклімату на ВАТ «ПівнГЗК», він отримав професійне захворювання, у зв'язку з чим висновком МСЕК від 03.07.2008 року йому первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 70%, та другу групу інвалідності.

Вважаючи причиною отримання професійного захворювання тривалу роботу в умовах запиленості повітря робочої зони, що перевищує гранично допустимий рівень, просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у сумі 125000 грн. та 1000 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 13 грудня 2010 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ВАТ «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 87500 грн., 15 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 322,70 грн. витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі відповідач ВАТ «ПівнГЗК» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Так, судом не враховано, що підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу підприємством відсутні, оскільки вини його у заподіянні такої шкоди немає, а позивач добровільно погодився на виконання робіт у шкідливих умовах праці, які і призвели до втрати ним частини здоров'я; факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами.

Крім того, відповідач вважає, що судом безпідставно стягнуто з нього на користь відповідача витрати на правову допомогу, оскільки позивачем не надано доказів, що понесені ним витрати відносяться до складу витрат на правову допомогу.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу відхилити й залишити без змін рішення суду першої інстанції як законне та обґрунтоване.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником відповідача надано копію свідоцтва № 565046 від 04.04.2011 року про державну реєстрацію юридичної особи у зв'язку зі зміною найменування Відкритого акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на Публічне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» та копію Статуту Публічного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» у новій редакції від 04.04.2011 року. Вказані документи підтверджують, що Публічне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПАТ «ПівнГЗК») є правонаступником всіх прав та обов'язків ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат».

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ «ПівнГЗК» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу, впродовж 11 років 8 місяців, виконував роботи в умовах запиленості повітря робочої зони, працюючи на посадах слюсаря чергового та з ремонту устаткування, машиністом екскаватора ПАТ «ПівнГЗК.

Рішенням ЛЕК НДІ Промислової медицини від 30.04.2008р. у ОСОБА_2 встановлена наявність професійного захворювання з діагнозом кониотуберкульоз лівої легені.

Актом № 16 розслідування хронічного професійного захворювання від 30.05.2008 року, встановлена причина зазначеного професійного захворювання - робота протягом тривалого часу в умовах запиленості повітря робочої зони, яке виникло в результаті порушення керівництвом підприємства, де працював хворий, ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Висновком МСЕК від 03.07.2008 року ОСОБА_2 первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 70%, та другу групу інвалідності. При потворному переогляді позивача висновком МСЕК від 22.01.2009 року підтверджено незмінність відсотку втрати профпрацездатності та групи інвалідності.

На підставі встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про відшкодування позивачу у зв'язку з отриманим ним на виробництві професійним захворюванням моральної шкоди відповідачем, з вини, якого її й заподіяно.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин відповідачем підтверджується актом № 16 розслідування хронічного професійного захворювання від 30.05.2008 року (а.с. 17-18), в якому вказано, що причиною професійного захворювання ОСОБА_2 є робота на протязі 11 років 8 місяців в умовах запиленості повітря робочої зони, яке виникло у зв'язку з порушенням керівництвом підприємства, де працював хворий, ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Отже, вказаним актом встановлено вину роботодавця у заподіянні шкоди, у зв'язку з чим спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності його вини у її заподіянні.

При цьому, доводи апеляційної скарги відповідача про добровільність виконання робіт у шкідливих умовах праці позивачем, не знімають з відповідача обов'язку забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці, що передбачено ч. 2 ст. 153 КЗпП України.

Також, спростовуються й доводи відповідача щодо відсутності підстав відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у зв'язку з отриманим ним професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні.

Так, позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування, переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в даному випадку саме на органи МСЕК покладений обов'язок встановлення факту заподіяння моральної шкоди позивачу є безпідставними та такими, що суперечать Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким нанесене ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22.11.1995 р. № 212, оскільки МСЕК встановлює даний факт щодо потерпілих на виробництві, яким не було встановлено стійку втрату професійної працездатності, в той час як позивачу з 03.07.2008 року встановлено стійку втрату професійної працездатності.

Однак, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом без урахування роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. з подальшими змінами, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку, ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, характер отриманого професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, є завищеним.

За таких обставин, колегія суддів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, й, беручи до уваги конкретні обставини по справі, тривалість роботи в умовах впливу шкідливих факторів, характер отриманого позивачем професійного захворювання, і пов'язані з цим фізичні і моральні страждання позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, відсутність погіршення стану його здоров'я, вважає необхідним змінити рішення суду, зменшити розмір стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь позивача з 87500 грн. до 50000 грн.

Також, колегія суддів зважує на доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності підстав для стягнення витрат на правову допомогу з відповідача на користь позивача й вважає, що всупереч діючому законодавству та встановленим обставинам, суд першої інстанції помилково стягнув з відповідача на користь позивача 322,70 грн. витрат на правову допомогу.

Так, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

До складу судових витрат діюче цивільно-процесуальне законодавство відносить також витрати на правову допомогу, тобто витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права (п.2 ч.3 ст. 79, ч.1 ст. 84 ЦПК України).

Згідно квитанції № 1290 від 07.05.2009 року (а.с. 26) адвокатом ОСОБА_4 від ОСОБА_2 за представництво інтересів в Тернівському районному суді отримано 1000 грн. Саме ці витрати просив позивач стягнути з відповідача.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи адвокат ОСОБА_4 не приймав участі в суді першої інстанції при розгляді даної справи в якості представника інтересів позивача, натомість представництво інтересів останнього здійснював за довіреністю ОСОБА_3, що підтверджується матеріалам справи.

Оскільки позивачем не надано документів в підтвердження надання ОСОБА_4 правової допомоги позивачу у зв'язку з розглядом даної справи, колегія суддів вважає, що підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 322,70 грн. відсутні, у зв'язку з чим скасовує рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу й відмовляє у задоволенні вимог в цій частині.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 13 грудня 2010 року змінити, зменшити розмір моральної шкоди, стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_2, з 87500 грн. до 50000 грн. (п'ятдесяти тисяч грн.)

В частині стягнення витрат на правову допомогу рішення суду скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у стягненні з Публічного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу в сумі 322,70 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: