Справа № 2-132/11
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"15" серпня 2011 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Пороховий Г. І.

за участю секретаря Квашук О. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Липовець цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Липовецької Державної нотаріальної контори про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку та визнання права власності на будинок

В с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Липовецького районного суду з позовом до ОСОБА_2 та Липовецької Державної нотаріальної контори про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку та визнання права власності на будинок, посилаючись на таке, що вона з березня 2003 року проживала спільно однією сім'єю з ОСОБА_3, з яким я на цей час у офіційному шлюбі не перебувала, до дня його смерті 23 грудня 2008 року. З 2000 по 2001 рік вона доглядала за сусідкою ОСОБА_4 з якою в них була домовленість, що за це вона, або її син в подальшому перепишуть на неї будинок, що розташований в селі Білозерівка Липовецького району Вінницької області по вулиці Шевченка, за номером 9 (дев'ять), так як її будинок був вже не придатний для подальшого проживання в ньому. Після смерті ОСОБА_5 вона допомагала матеріально щодо проведення похорон, а в подальшому за свій рахунок встановила на могилі покійної памятник. 10 січня 2004 року за попередньою домовленістю з ОСОБА_6 сином покійної, якому на цей час належав даний будинок, за її власні кошти 2000 (дві тисячі) грн. було придбано житловий будинок з відповідними господарськими будівлями, про що і було укладено нотаріально договір купівлі-продажу, але покупцем в даному договорі було вказано її колишнього чоловіка ОСОБА_3. Кошти за будинок нею були сплачені дружині продавця ОСОБА_7, про що вона написала розписку. В зв'язку з порадами знайомих, нею було вирішено не оформляти купівлю-продаж будинку на себе, адже за нею вже рахувалася земельна ділянка і вона вважала, що не має права мати будинок та дві земельні ділянки у власності. Саме через це, вона та ОСОБА_3 вирішили спочатку оформити будинок та земельну ділянку на нього, а вже згодом переоформити це майно на нього. При цьому, вони з ОСОБА_3 були впевнені, що в любому випадку вона щонайменше є співвласником даного будинку і тільки після смерті останнього її роз'яснили, що внаслідок усіх викладених вище правовідносин, вона юридично не маю жодного відношення до спірного будинку. Вона сподівалася, що зможе отримати вищевказаний будинок в порядку спадкування, але після звернення до державної нотаріальної контори отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Отже, будучи юридично необізнаною, вона під впливом помилки не оформила договір купівлі-продажу на своє ім'я (приховала договір купівлі-продажу на своє ім'я), і тепер внаслідок цього вона можу позбутись даного нерухомого майна, яке може безпідставно перейти у власність до відповідача, а іншого місця проживання в мене немає.

Допитана у судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала, просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку від 10 грудня 2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу ОСОБА_8; та визнати за нею ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в селі Білозерівка Липовецького району Вінницької області по вулиці Шевченка. за номером 9 (дев'ять).

Допитаний у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, суду пояснив, що задовго до смерті його дід ОСОБА_3 обіцяв йому переписати хату в селі Білозерівка, яка йому належала на праві особистої власності, відповідно до договору купівлі продажу від 10 грудня 2004 року, так як з дружиною він був розведений з серпня 1990 року. 23 грудня 2008 року його дідусь ОСОБА_9 помер, а 08 лютого 2007 року залишив заповіт на його імя. В даний час він спадщину прийняв і розпорядився спадковим майном на свій розсуд. Підстав для задоволення позову ОСОБА_1 немає, так як будинок, на який претендує позивач був придбаний дідусем, а тому він і обіцяв його переписати.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Липовецького районною нотаріального округу ОСОБА_8 проти позову заперечує. Заперечення на окремому аркуші.

Свідок ОСОБА_10 суду засвідчив, що він працює сільським головою, і знає цю ситуацію, коли ОСОБА_4 та ОСОБА_1 домовились про те, що ОСОБА_1 буде доглядати ОСОБА_4 а та перепише не неї свій будинок. Після смерті ОСОБА_4 до нього підходив її син і запитував як можливо переоформити будинок. Згодом він дізнався що будинок оформлений на ОСОБА_3.

Свідок ОСОБА_11 ненко Н.В. суду засвідчив, що вона проживає по сусідству з позивачем ОСОБА_1 і її відомо що позивачка доглядала сусідку яка померла. Згодом вона придбала цей будинок у сина покійної. В цьому будинку вона зараз і проживає, так як її будинок непридатний.

Свідок ОСОБА_12 суду засвідчила, що вона проживає по сусідству з ОСОБА_1 яка доглядала сусідку ОСОБА_4 Після смерті бабці, цю хату вона купила у спадкоємця, сина померлої, а ОСОБА_3 в той час не було взагалі.

Суд дослідивши зібрані докази по справі в їх сукупності, вважає що позовна заява про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку та визнання права власності на будинок ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України „Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу

Як судом встановлено, під час судового засідання, що відповідач - ОСОБА_2 отримав у спадщину за заповітом від спадкодавця - ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в селі Білозерівка, Липовецького району, Вінницької області, по вул.. Шевченка за № 9, який ОСОБА_3 придбав за час життя згідно договору купівлі-продажу від 10 грудня 2004 року у ОСОБА_13, на той час він в шлюбі з позивачем не був. Згідно з позовною заявою, ОСОБА_1 названий правочин - договір купівлі-продажу від 10 грудня 2004 року є удаваним, оскільки укладений для приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу, в якому покупцем мала б бути вона, позивач по справі. На думку позивача договір купівлі-продажу житлового будинку від 10 грудня 2004 року був укладений на ім'я ОСОБА_3 внаслідок нерозуміння позивачем юридичних наслідків правочину через юридичну необізнаність. В зв'язку з вказаними обставинами позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку від 10 грудня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу ОСОБА_8 та визнати право власності на вказаний будинок за нею.

Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними: Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Позивач ОСОБА_1 стороною договору купівлі-продажу від 10 грудня 2004 року не являється, будь-який інтерес позивача в цьому договорі не передбачений. Жодних прав чи обов'язків договір купівлі-продажу для позивача не створює, не змінює і не припиняє. Отже, позивач не є ані стороною договору, ані заінтересованою особою у вказаному договорі. Звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору, який не стосується прав, обов'язків та інтересів особи позивача, законом не передбачено.

Заперечуючи дійсність правочину - договору купівлі-продажу від 10 грудня 2004 року, позивач в позовній заяві посилається на те, що його вчинено з метою приховання іншого правочину. Доказів того, що наміри обох сторін договору купівлі-продажу від 10 грудня 2004 року укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 були спрямовані на приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу будинку на її ім'я не наведено ні в позовні заяві, ні в судовому засіданні.

Додані до позовної заяви документи не підтверджують викладених в ній обставин. Розписка ОСОБА_7 від 10 грудня 2004 року про отримання нею коштів від позивача в оплату житлового будинку № 9, розташованого по вул..Шевченко, Липовецького району, Вінницької області не містить інформації щодо предмета доказування, оскільки власником цього будинку і продавцем за удаваним на думку позивача договором купівлі-продажу від 10 грудня 2004 року був ОСОБА_6, а не ОСОБА_7. ОСОБА_11 того ОСОБА_7 не володіла цим житловим будинком, як про те вказано у розписці, оскільки ОСОБА_6 отримав будинок у спадщину за заповітом, що прямо вбачається з постанови державного нотаріуса Липовецької державної нотаріальної контори Вінницької області, тому весь будинок належав лише йому. Позивач ОСОБА_1 не надала доказів того, що ОСОБА_7 була уповноважена отримати на користь продавця за договором купівлі-продажу кошти, а відтак названа розписка не підтверджує обставин, викладених у позовній заяві. ОСОБА_11 того, відповідно до п. 2.2. договору купівлі-продажу від 10 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу ОСОБА_8. гроші за будинок отримав продавець - ОСОБА_6, а не його дружина, як зазначає позивач.

Верховний Суд України у п. 25 Постанови Пленуму від 06 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, роз'яснив судам: За удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі умісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК .має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Позивач в позовній заяві просить вирішити спір шляхом визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на будинок, однак такий спосіб захисту у правовідносинах щодо визнання удаваного правочину недійсним не передбачений законом. За змістом ч. 2 ст. 235 ЦК України, при укладенні між сторонами удаваного правочину суд врегульовує відносини відповідно до правочину, який вони насправді вчинили, але аж ніяк не визнає право власності.

Оскільки суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог (ч. 1 ст. 11 ЦПК України і захищає права, свободи та інтереси у спосіб визначений законами України - позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, так як включають способи захисту, застосування яких не передбачено законом у правовідносинах, які склались між сторонами.

При таких обставинах, з урахуванням того, що позивачем не надано доказів заявлених ними позовних вимог, суд вважає його позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 215-217 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України , суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Липовецької Державної нотаріальної контори про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку та визнання права власності на будинок відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засідання під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:ОСОБА_14