АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія - 26 (ІV) Українець Ю.Й.
Доповідач - Михайлів Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 квітня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.

суддів: Митрофанової Л.В., Соколан Н.О.

при секретарі: Бондаренко І.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - Зубової Марії Олександрівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 14 березня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ВАТ «ЦГЗК») про відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив, що працюючи протягом тривалого часу в умовах несприятливого мікроклімату на ВАТ «ЦГЗК» він отримав професійне захворювання, у зв'язку з чим висновком МСЕК від 30.05.1994 року йому первинно встановлено стійку втрату професійної працездатності в розмірі 20% - по кохлеарному невриту безстроково, а висновком МСЕК від 11.10.1994 року встановлено стійку втрату професійної працездатності в загальному розмірі 60%, з них: 20% - повторно по кохлеарному невриту та 40% - первинно по полірадикулопатії.

У відповідності до вимог ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК України, ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, уточнивши позовні вимоги, просив суд поновити процесуальний строк звернення до суду з позовом, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у сумі 154800 грн. та 1000 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 14 березня 2011 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ВАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 30000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб, 1000 грн. за надані юридичні послуги, а також на користь держави - 8,50 грн. державного мита та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В апеляційній скарзі відповідач ВАТ «ЦГЗК» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невірне застосування норм матеріального та процесуального права. Зокрема, судом безпідставно застосовано до врегулювання спірних правовідносин норми ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України й не враховано, що потерпілий є застрахованою особою, а тому до врегулювання спірних правовідносин повинні бути застосовані положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

В матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди, в тому числі, немає висновку відповідних медичних органів щодо наявності моральних страждань у нього, а судом не проведено огляду МСЕК для встановлення факту спричинення моральної шкоди. Крім того, судом не враховано, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з позовом.

Також відповідач вважає, що судом стягнуто на користь позивача витрати на правову допомогу без врахування положень Постанови Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27.04.2006 року № 590.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником відповідача надано копію довідки АБ №201927 з ЄДРПОУ про зміну найменування Відкритого акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на Публічне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», яке є правонаступником всіх прав та обов'язків ВАТ «ЦГЗК».

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ «ЦГЗК» підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 протягом 9 років працював в умовах шуму на Криворізькому Державному Центральному гірничо-збагачувальному комбінаті, правонаступником якого є ВАТ «ЦГЗК» на посаді дробильника.

Рішенням ЛЕК НДІ Промислової медицини у ОСОБА_2 встановлена наявність професійного захворювання з діагнозом - двосторонній кохлеарний неврит.

Актом № 15 розслідування хронічного професійного захворювання від 10.08.1994 року, встановлена причина зазначеного професійного захворювання - робота протягом тривалого часу в умовах впливу шуму, що перевищував гранично-допустимий рівень.

Висновком МСЕК від 30.05.1994 року первинно ОСОБА_2 встановлено стійку втрату професійної працездатності по кохлеарному невриту в розмірі 20% безстроково. Висновком МСЕК від 11.10.1994 року встановлено стійку втрату професійної працездатності в загальному розмірі 60%, з них: 20% - повторно по кохлеарному невриту та 40% - первинно по полірадикулопатії.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 та стягуючи на його користь з відповідача моральну шкоду, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 153, 273-1 КЗпП України, ст. 1167 ЦК України, й виходив з обов'язку відповідача її відшкодувати.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися.

Так, відповідно до ст. 214 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Порядок та умови відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові внаслідок небезпечних або шкідливі умови праці були визначені нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме: ст. 12 Закону України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 (далі - Правила).

Статтею 12 Закону України «Про охорону праці» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Покладення обов'язку з відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, на власника підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган передбачалося й Правилами.

Дослідивши надані докази, а саме: акт № 15 розслідування хронічного професійного захворювання від 10.08.1994 року (а.с. 52-53), яким встановлено, що професійне захворювання з діагнозом - кохлеарний неврит, отримано позивачем внаслідок тривалої його роботи в умовах несприятливого мікроклімату; висновок МСЕК від 30.05.1994 року про встановлення первинно ОСОБА_2 стійкої втрати професійної працездатності по кохлеарному невриту в розмірі 20% безстроково, висновок МСЕК від 11.10.1994 року про встановлення ОСОБА_2 стійкої втрати професійної працездатності в загальному розмірі 60%, з них: 20% - повторно по кохлеарному невриту та 40% - первинно по полірадикулопатії, а також виходячи з того, що мав місце факт заподіяння моральної шкоди позивачу, оскільки він змушений проходити амбулаторний та стаціонарний курс лікування, переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя, суд першої інстанції правильно визначив, що саме ПАТ «ЦГЗК», на якому працював позивач, й яке заподіяло йому моральну шкоду, повинно було її відшкодувати.

Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції, визначившись з характером спірних правовідносин, дійшов помилкового висновку про їх врегулювання у відповідності до положень ч.2 ст. 237-1 КЗпП України в редакції від 13 січня 2000 року та ст. 1167 ЦК України в редакції 2003 року, які набрали чинності тільки після виникнення спірних правовідносин.

При цьому, жодна з норм діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства судом першої інстанції до їх врегулювання застосована не була.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» № 4 від 31.03.1995 року передбачено, що до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках передбачених трудовим законодавством застосовується строк позовної давності в три місяці (ст.233 КЗПп України).

При цьому, п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що, встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, право на відшкодування моральної шкоди у ОСОБА_2 виникло з моменту первинного встановлення йому ступеня стійкої втрати професійної працездатності - 30.05.1994 року і саме з цього моменту він мав право звернутися з вимогою про відшкодування моральної шкоди.

Порядок відшкодування моральної шкоди передбачено п. 11 Правил, в якому зазначено, що моральна шкода відшкодовується власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом за умови звернення потерпілого з заявою про відшкодування такої шкоди.

Доказів в підтвердження факту звернення ОСОБА_2 з заявою про відшкодування моральної шкоди до ПАТ «ЦГЗК», позивачем суду апеляційної інстанції не надано.

З позовом про відшкодування моральної шкоди позивач до суду першої інстанції звернувся 13.01.2010 року (а.с. 1), тобто з порушенням строку, передбаченого законом, й надав заяву про його поновлення, посилаючись на поважність причин його пропуску, оскільки про право на відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням він дізнався з засобів масової інформації в жовтні 2009 року (а.с. 64).

Однак, колегія суддів вважає, що наведена позивачем причина пропуску звернення до суду з позовом не є поважною, а інших доказів, які б свідчили про поважність пропуску строку, позивачем не надано.

При цьому, посилання районного суду в рішенні на п. 3 ч.1 ст. 268 ЦК України є помилковим, оскільки положення цієї норми закону щодо строку позовної давності не можуть бути застосовані до врегулювання спірних правовідносин, бо набрали чинності після їх виникнення.

Отже, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для ухвалення рішення про часткове задоволення позовних вимог.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 14 березня 2011 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову до Відкритого акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, стягненні судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: