Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-324/11 Головуючий у 1 інстанції: Крамаренко А.І.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2011 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Онищенка Е.А.

суддів: Подліянової Г.С.

ОСОБА_2

при секретарі Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скарг ою заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 березня 2009 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Бердянської міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2009 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Бердянської міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

У позові зазначала, що згідно договору оренди землі від 07.07.2008 року, їй в строкове платне володіння та користування надана земельна ділянка загальною площею 0,1068 га для будівництва кафе з літнім торгівельним майданчиком, яка знаходиться в м. Бердянську Запорізької області по вул. Макарова в районі бази відпочинку «Курорти Приазовя».

На зазначеній земельній ділянці, без затвердженого у встановленому порядку проекту та дозволів, позивач за власні кошти збудувала основну двоповерхову будівлю літ. «Б», яка складається з: котельної №101 площею 14,» кв.м, коридору №102 площею 10,9кв.м., основного приміщення №103 площею 11,7 кв.м., основного приміщення №104 площею 11,3 кв.м., загальною площею по І поверху 48,1 кв.м., господарчою площею -23,0 кв.м., сходових клітин №201 площею 5,3кв.м., основного приміщення №202 площею 24,8 кв.м., санвузлу №203 площею 3,1 кв.м., санвузлу №204 площею 3,1 кв.м., основного приміщення №205 площею 16,0 кв.м., загальною площею по ІІ поверху 52,3 кв.м., господарчою 40,8 кв.м.,загальною площею по будівлі «Б» - 100,4 кв.м., господарчою 63,8 кв.м.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право власності на основну двоповерхову будівлю «Б», що розташована на земельній ділянці площею 1068 кв.м. (0,1068га) в м.Бердянську Запорізької області, по вул..Макарова в районі бази відпочинку «Курорти Приазовя».

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 березня 2009 року позовні вимоги ОСОБА_3 до Бердянської міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, задоволено.

В апеляційній скарзізаступник прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати, провадження по справі закрити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що самочинні будівлі, які збудовані позивачем на земельній ділянці, що відведено для реконструкції, відповідають будівельним нормам та правилам і не порушують права третіх осіб.

Однак з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте вказані вимоги закону залишилися поза увагою суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Згідно із ч. ч. 1,3 ст. 22 Закону України «Про основи містобудування» забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому законом, та отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Право на забудову (будівництво) полягає у можливості власника, користувача земельної ділянки здійснювати на ній у порядку, встановленому законом, будівництво обєктів містобудування, перебудову або знесення будинків та споруд.

Статтею 18 Закону України «Про основи містобудування» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що закінчені будівництвом обєкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється.

Відповідно до ст. 30-1 Закону України «Про планування і забудову територій» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюється приймальними комісіями. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до закону.

До 1 січня 2009 року був чинним Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243, яким визначалися основні вимоги та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів незалежно від джерел фінансування їх будівництва; з 1 січня 2009 року механізм та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів встановлено Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 2008 року № 923.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Статтею 376 ЦК України також визначені певні правила, за якими можливе визнання за особою права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З огляду на вказане звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво повинно мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Але, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню; не звернув уваги на наведене та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Всупереч зазначеним вище вимогам закону, районним судом визнано право власності позивача на новостворене нерухоме майно, яке не вводилось у експлуатацію.

Доводи скарги стосовно того, що справа підлягає закриттю з підстав виникнення спору між господарюючими субєктами є необґрунтованими, оскільки спір виник не з здійснення позивачкою підприємницької діяльності, а з побудови нею, як фізичної особи, самочинного будівництва.

Таким чином судова колегія приходить до висновку, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі ст. 309 ЦПК України рішення районного суду скасовує та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 березня 2009 року по цій справі скасувати, та ухвалити нове рішення наступного змісту :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Бердянської міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: