Справа № 2-5909/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2011 року Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді Черновського Г.В.

при секретарі - Вобліковій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк`про розірвання кредитних договорів та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2010 року позивач звернувся з вищезазначеним позовом в якому просив суд:

- розірвати кредитний договір №BL 7064 від 23 вересня 2008 року укладений між ПАТ «Універсал Банк`та Лиховидом Р.М., а також розірвати пов`язані із ним договір іпотеки №1973 від 23 вересня 2008 року укладений між ПАТ «Універсал Банк`та Лиховидом Р.М та розірвати договір поруки №BL 7064-П1 від 23 вересня 2008 року укладений між ПАТ «Універсал Банк`та Веллс Г.В.;

- припинити нарахування відсотків за користування кредитним з моменту розірвання кредитного договору №BL 7064 від 23 вересня 2008 року укладений між ПАТ «Універсал Банк»;

- визнати наслідком розірвання кредитного договору зобов`язання ОСОБА_1 виплати ПАТ «Універсал Банк`залишок основного боргу по тілу кредиту відповідно до умов кредитного договору;

- судові витрати покласти на відповідача.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, на задоволенні позову наполягав.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його необґрунтованість.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти:

23 вересня 2008 року між ПАТ «УніверсалБанк`та позивачем було укладено кредитний договір №BL 7064 відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит у розмірі 94 000 доларів США.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що 23 вересня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк`та Веллс Г.Г., був укладений договір поруки №BL 7064-П1 відповідно до умов якого остання зобов`язалася перед банком відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Відповідно до ст.554 Цивільного кодексу України, встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст.543 Цивільного кодексу України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Судом встановлено, що у забезпечення виконання зобов`язань позичальника по поверненню в повному обсязі кредитних коштів між ПАТ «УніверсалБанк`та позивачем було укладено договір іпотеки, предметом якого є нежитлова будівля, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те що при укладанні кредитного договору було порушено законодавство України, а саме ст.652 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Правил НБУ щодо використання готівкової іноземної валюти на території України. Вищевикладене спростовується наступним:

Відповідно до ст.2 та ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність`від 07.12.2000 року, банк як юридична особа має виключне право на підставі ліцензії Національного банку України здійснювати у сукупності такі операції: залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до ст. 47 Закону 2121-ІІІ, банк має право здійснювати операції з валютними цінностями, до яких, відповідно до Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю`від 19.02.2003 року відноситься також іноземна валюта.

Згідно п. 2.3 глави 2 Постанови №275 Правління Національного банку України «Про затвердження положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій на виконання окремих операцій`від 17.07.2001 року одним із видів валютних операцій, які здійснюються банками є залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Відповідно до ст.2 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», власниками валютних цінностей (іноземної валюти) можуть бути як нерезиденти так і резиденти.

Згідно ч.3 ст.533 ЦК України, на території України допускається також використання іноземної валюти, а також платіжних документів при здійсненні розрахунків за зобов`язаннями, в порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до п.1.5 глави 1 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року за №1489/10028 використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк.

Відповідно до п.4 ст.7 Закону України «Про Національний банк України`від 20.05.1999 року №679-ХІУ однією з функцій, яку виконує Національний банк є встановлення для банків правил проведення банківських операцій.

Згідно ч.1 ст. 44 Закону 679-ХІУ, Національний банк є уповноваженою державною установою при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютного контролю і до компетенції якого, відповідно до п.1 ч.2 ст.44 Закону України № 679-ХІУ, належить видання нормативно - правових актів щодо ведення валютних операцій.

При цьому слід зазначити, що в жодному із нормативних актів Національного банку України не встановлено ні обмежень ні заборони щодо права банків надавати кредити в іноземній валюті позичальникам.

Дана позиція Національного банку України підтверджена листом від 07.12.2009 року № 13-210/7871-22612 «Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті». Зокрема в листі зазначається, що:

- операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»

- уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Судом встановлено, що при укладанні кредитного договору сторонами було дотримано всі вимоги, які необхідні для його дійсності передбачені ст.203 ЦК України, а саме:

- зміст правочинну не суперечить Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особи, які вчиняли правочин мали необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочинну було вільним і відповідало його внутрішній волі;

- правочин вчинено у формі, яка встановлена законом;

- правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (за даним кредитним договором було отримано кредитні кошти на придбання нерухомості, що підтверджується договором іпотеки).

Судом встановлено, що при здійсненні кредитних операцій банки в процесі своєї діяльності залучають на договірних засадах ресурси у формі депозитів, позик в інших банках. Видані позивачу кредитні кошти в іноземній валюті це також запозичені банком кошти і які банк зобов`язаний повернути в тій валюті в якій вони були запозичені. Таким чином обидві сторони опинилися в однаковому положенні у зв`язку із зміною курсу гривні до іноземної валюти і співвідношення її майнових інтересів не порушено.

Судом встановлено, що отримуючи кредит в іноземній валюті, позивач не пред`являв до відповідача вимог щодо зміни визначення умов кредитування, порядку та строків сплати кредиту чи недійсності укладення договору. Зазначені умови кредитного договору є суттєвими і оговорені в самому договорі, а його форма та зміст відповідають положенням ст. 203 ЦК України. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочинну стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою п`ятою та шостою ст.203 цього кодексу, однак при укладанні та підписанні договору вимоги законодавства було додержано та виконано.

З доводів відповідача слід зробити висновок, що позивач, під час низької вартості доларів США користувався кредитними коштами у іноземній валюті та більше того, позивач погоджувався із всіма умовами укладеного із банком валютного кредитного договору, про що свідчать факти повернення ним кредитних коштів разом із нарахованими відсотками в повному обсязі та в строки, встановлені договором та графіком погашення кредиту, що є невід`ємною частиною договору.

Судом встановлено, що протягом строку чинності договору позивач вчиняв дії, спрямовані на його виконання, зокрема здійснював платежі за договором у валюті кредиту - доларах США, що також засвідчує згоду позивача з умовами оспорюваного договору.

Обґрунтовуючи висновок про неправомірність вираження зобов`язання у договорі в іноземній валюті, позивач послався на положення ст. 524 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Зазначений висновок позивача спростовується наступним.

В договорі передбачено, що погашення заборгованості здійснюється в сумі згідно з графіком погашення, в якому чітко зазначена сума в валюті погашення. На виконання умов договору, позивачем протягом договору здійснювалися погашення в іноземній валюті, більш того, при підписанні як додаткової угоди так навіть і додатку до договору «Графік погашення`який є невід`ємною частиною договору, позивачеві було відомо яку суму він повинен внести щомісяця. Отже при підписанні кредитного договору позивач усвідомлював всі наслідки укладання додаткової угоди та свої можливості стосовно виконання.

Згідно статті 192 ЦК України до грошових коштів віднесено грошову одиницю України гривню, та іноземну валюту.

Відповідно до ч.2 ст.192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, у кредит можуть бути надані згідно Цивільного Кодексу України як грошова одиниця України гривня, так і іноземна валюта, що виступатиме предметом зобов`язання.

Нормативно-правовим актом, що має силу Закону та встановлює режим здійснення валютних операцій на території України є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 р. № 15-93.

Під валютними операціями згідно статті 1 Декрету розуміються, зокрема, операції пов`язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу з передаванням заборгованостей та інших зобов`язань, предметом яких є валютні цінності.

Отже, Декрет відокремлює операції пов`язані з використанням валютних цінностей як засобу платежу та операції з передаванням заборгованостей та інших зобов`язань, предметом яких є валютні цінності.

Статтею 5 Декрету встановлено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Згідно частини 4 статті 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентами нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Диспозиція норми підпункту "в" частини 4 статті 5 Декрету передбачає спеціальну умову, за якої валютна операція вимагатиме отримання індивідуальної ліцензії, а саме "якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі". Тому у випадку, коли в період дії режиму валютного регулювання діючим законодавством буде встановлено межі за термінами й сумами таких кредитів, лише після набрання чинності відповідним нормативно-правовим актом вказані операції вимагатимуть-індивідуальної ліцензії.

Отже, здійснювані на даний час банком операції з надання кредитів в іноземній валюті у будь-яких сумах та на будь-який строк, відповідно до підпункту "в" частини 4 статті. 5 Декрету не вимагають отримання індивідуальної ліцензії Національного банку.

Погашення клієнтом банку кредитного зобов`язання в іноземній валюті не вимагає отримання ним чи іншим учасником операції індивідуальної ліцензії Національного банку з огляду на те, що така операція не є тією операцією, що передбачає використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Оскільки у даному випадку відбувається погашення саме грошового зобов`язання, предметом яких є валютні цінності, надані в кредит, погашення зобов`язань, предметом яких є валютні цінності, як наводилось вище, відрізняються Декретом від операцій пов`язаних з використанням іноземної валюти, як засобу платежу, тому відсутність у частині 4 статті 5 Декрету вимог щодо ліцензування Національним Банком операцій з погашення зобов`язань, предметом яких є валютні цінності, виключає підстави вимагати індивідуальної ліцензії Національного банку для погашення кредиту, виданого в іноземній валюті.

Здійснення банківськими установами операцій з валютними цінностями встановлено діючим законодавством України.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність`банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, мас право здійснювати операції з валютними цінностями. На здійснення операцій, визначених пунктами 1 - 4 частини другої статті 47 цього Закону надає дозвіл Національний банк України.

Згідно п. 2.3. глави 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, яке затверджене Постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 р. № 275, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку, банки мають право залучати та розміщувати іноземну валюту на валютному ринку України.

Таким чином, аналіз вищезазначених нормативно-правових актів України дозволяє зробити висновок, що надання банком кредиту в іноземній валюті та повернення позичальником такого кредиту здійснюється на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої банку Національним банком України, та не потребує отримання банком чи позичальником індивідуальної ліцензії на операцію з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, та операцію з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Необхідно зазначити, що, укладаючи договір, позивач зобов`язався повернути кредит та сплатити нараховані банком проценти та інші платежі у порядку та терміни, встановлені договором.

Відповідно до ст.ст. 509, 526 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати строкового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних від простроченої суми, що інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За таких обставин, суд вважає за можливе у задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк`про розірвання кредитних договорів та зобов`язання вчинити певні дії.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк`про розірвання кредитних договорів та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська.

Суддя Г.В.Черновськой