Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-547/2011 р. Головуючий у 1-й інстанції: Гнатик Г.Е.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2011 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Онищенка Е.А.

суддів: Маловічко С.В.

ОСОБА_2

при секретарі Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Відділ громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Орджонікідзевського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення колишнього члена сімї, зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИЛА :

В лютому 2010 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: Відділ громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Орджонікідзевського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення колишнього члена сімї, зняття з реєстраційного обліку. У позові зазначила, що з 21 вересня 1996 року вона перебувала з ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі. До шлюбу, у період з 1988 року по 1992 рік, вона сплатила внесок за кооперативну квартиру АДРЕСА_1. Після укладення шлюбу з відповідачем, вони почали проживати у вказаній квартирі однією сімєю. 07 липня 1999 року позивачка приватизувала зазначену квартиру, та отримала свідоцтво про право власності на неї, видане Запорізьким міським житлоуправлінням 07.04.1999 року.

З метою поліпшення житлових умов та в зв»язку зі зміною місця роботи 17.05.1999 року вона уклала з ОСОБА_5 нотаріально посвідчений договір міни, згідно якого обміняла належну їй квартиру АДРЕСА_2 на квартиру АДРЕСА_3, де мешкає до теперішнього часу. Через декілька років після обміну вона зареєструвала в цій квартирі як чоловіка відповідача ОСОБА_3, який до тепер в ній зареєстрований. У 1997 році у неї та відповідача народився син, проте їх спільне подружнє життя не склалось, тому рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2009 року шлюб між ними розірвано. Участі по утриманню квартири та сплаті комунальних платежів, ОСОБА_3 ніколи не брав, усі необхідні платежі позивачка сплачує за власний кошт. Аліменти на утримання дитини відповідач також не сплачує, натомість, його асоціальна поведінка негативно впливає на неповнолітнього сина, який бачить батька щоденно у нетверезому стані, через що між ним та позивачкою виникають сварки.

У звязку з вищевикладеним та посилаючись на вимоги ст.ст. 16, 316, 319, 379, 383, ЦК України та ст.ст. 116, 150, 157 ЖКУ, позивачка просила суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні спірною квартирою шляхом виселення ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2010 року позов задоволено частково. Усунуто перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_4

Зобовязано Відділ у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Орджонікідзевського РВ ЗМУ УМВАС України в Запорізькій області зняти з реєстрації у квартирі АДРЕСА_4 І.Ю.

В іншій часині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін по справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.09.1996р., рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2009р. шлюб між ними розірвано.

17.05.1999р. ОСОБА_4 обміняла належну їй на праві власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_6, оформивши права власності на неї за собою.

В цю квартиру ОСОБА_4 вселилась разом з сином та чоловіком ОСОБА_3, який вселився за її згоди як член сім»ї власника квартири, що не заперечується позивачем ОСОБА_4 ОСОБА_3 зареєстрований в спірній квартирі з 1999р. по теперішній час. Зазначені факти свідчать про законність вселення відповідача до цієї квартири та набуття ним права користування нею як члена сім»ї власника квартири, тому припинення сімейних відносин між ним та власником житла у відповідності до ст. 156 ЖК України не позбавляє його права користування цим житловим приміщенням.

Отже, за змістом зазначеної норми закону колишній член сім»ї власника житла не може бути виселений лише за бажанням власника на його вимогу про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном.

Позивач в позові посилається на те, що через антисоціальну поведінку відповідача є неможливим сумісне проживання в одній квартирі, яка є її власністю, тому просила усунути перешкоди в розпорядженні власністю шляхом виселення відповідача на підставі ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Відповідно до ст.ст. 116, 157 ЖК України, якщо наймач, члени його сім»ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одному житловому приміщенні, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12

квітня 1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового

кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача ( незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово зверталась до органів внутрішніх справ з заявами з приводу конфліктів з колишнім чоловіком, які сталися за місцем мешкання у спірній квартирі. При перевірці заяв дільничними інспекторами встановлено, що між колишнім подружжям виникають суперечності з приводу користування квартирою, по цим заявам були прийняті постанови про відмову в порушенні кримінальної справи / а.с. 65, 67, 70/.

В заяві від 08.04.2010р. та 09.04.3010р. ОСОБА_4 просила провести з ОСОБА_3 профілактичну бесіду про неприпустимість атигромадської поведінки та проявів як психічного, так і фізичного насильства у відношенні неї / а.с. 67/. Проте за які саме порушення слід застосувати заходи у вигляді бесіди в постанові не вказано, свідків та очевидців цих подій не встановлено. Фактів насильства з боку ОСОБА_3 ані в постановах, ані в інших матеріалах справи не вбачається, а маються лише відомості про прості сімейні побутові сварки, які провокувались сторонами обопільно.

Про зазначені обставини свідчать також висновки постанов від 25.04.2009р. та від 15.05.2010р., згідно яких органи внутрішніх справ вбачають необхідність проведення з обома сторонами профілактичних бесід / а.с. 65/.

27.04.2010р. ОСОБА_3 звернувся з заявою до міліції стосовно того, що ОСОБА_4 не пускає його до квартири, а остання, в свою чергу, з заявами від 30.04.2010р. та 04.05.2010р. про застосування заходів до колишнього чоловіка, який зламав вхідні двері. За цими заявами винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 07.05.2010р., у висновках якої дільничний вбачав необхідність провести з обома сторонами профілактичну бесіду / а.с. 69/.

Таким чином, зі змісту постанов вбачається, що протягом 2009-2010рр. між сторонами склались неприязні стосунки через користування спірної квартирою, в результаті чого між ними відбувались конфлікти. Проте їх ініціатором, які свідчать зазначені матеріали, були обидві сторони.

Достовірних доказів, що саме до відповідача застосовувались будь-які заходи попередження, громадського впливу, адміністративні стягнення та інш. ці документи не містять, що унеможливлює у даному випадку виселення відповідача на підставі ч. 1 ст. 116 ЖК України. Крім того, здебільшого сама позивач провокувала відповідача, не пускаючи його до єдиного житла, яке він має, та право користування яким він не втратив через припинення шлюбних стосунків.

Судом зроблено висновок, що відповідач добровільно покинув квартиру, тому відмовлено у вимогах позивача про його виселення. Проте ці висновки не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки відповідач згідно до його пояснень вимушений був через конфліктні ситуації, що виникали між подружжям винайняти інше житло. До того ж, позивач стала перешкоджати йому у користуванні квартирою, що також підтверджується вищенаведеними постановами органів внутрішніх справ. В такому разі суд безпідставно вважав, що відповідача слід зняти з реєстраційного обліку за адресою місцезнаходження його єдиного на теперішній час житла.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідач не втратив інтересу до житлового приміщення, намагається в судовому порядку визнати спірну квартиру спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на її частину. Але цей спір по суті не розглянуто.

Суд, вирішуючи справу на користь позивача, виходив лише із права власника на безперешкодне користування та розпорядження своїм майном, але не зважив на те, що при цьому власник не може порушувати права інших осіб, в даному випадку набутого на законних підставах права користування відповідачем спірною квартирою як члена сім»ї власника житла.

З огляду на зазначені обставини, колегія вважає рішення суду не відповідаючим вимогам ст.ст. 213, 314 ЦПК України, тому у відповідності до п.п. 3, 4 ч. 1 ст.309 ЦПК України його слід скасувати та ухвалити по справі інше рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2010 року у цій справі скасувати.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4 про усунення перешкод в розпорядженні квартирою № 55 по пр. Маяковського буд. 7 в м. Запоріжжі шляхом виселення ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення та зняття його з реєстраційного обліку.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: