Справа № 22-ц-2660/2011 Провадження № 22-ц/2590/1856/11 Головуючий у I інстанції Морозов О.Б. Доповідач - Губар В. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2011 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді ГУБАР В.С.,

суддів: МАМОНОВОЇ О.Є., ШЕМЕЦЬ Н.В.,

при секретарі: Шульзі Т.Є.,Бивалькевич Т.В.

За участю: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, Ново млинець А.П., ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 05 серпня 2011 року по справі за позовом першого заступника прокурора м. Чернігова в інтересах держави в особі Чернігівського обласного Фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Чернігівського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі про визнання кредитного договору частково недійсним та зміну умов договору, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 05 серпня 2011 року позовні вимоги першого заступника прокурора м. Чернігова в інтересах держави в особі Чернігівського обласного Фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі задоволено: розірвано кредитний договір № 95-Д від 19.11.2002 року, укладений між Чернігівським обласним Фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі та ОСОБА_5; стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_8 на користь Чернігівського обласного Фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі заборгованість за кредитним договором № 95-д від 19.11.2002 року в сумі 41546,74 грн., при цьому з ОСОБА_8М.в межах її відповідальності за договором поруки від 19.11.2002 року в сумі 28263, 09 грн.. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог першого заступника прокурора м. Чернігова в інтересах держави в особі Чернігівського обласного Фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі. Просить задовольнити зустрічний позов та визнати умову, вказану в кредитному договорі від 19.11.2002 року №95-Д про нарахування пені за прострочення платежів недійсною, змінити договір в цій частині відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15 грудня 2005 року №1196 п.23 і із 16 грудня 2005 року зробити перерахунок заборгованості, виходячи з розрахунку подвійної річної облікової ставки Національного банку України на день виникнення боргу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Апелянт зазначає, що в період з кінця 2009 року по 2010 рік ним неналежно виконувались умови кредитного договору через складні сімейні обставини та тяжкі матеріальні збитки, проте передбачені договором умови зменшення розміру відповідальності позичальника за несвоєчасне погашення кредиту Фондом застосовані не були.

Апелянт наголошує на тому, що підставою для визнання недійсним кредитного договору в частині нарахування пені у розмірі 0,5% за кожен день прострочених платежів, є бездіяльність Фонду щодо не застосування до правовідносин між сторонами змін до п. 23 Правил надання довгострокових кредитів індивідуальним забудовникам житла на селі, згідно яких за прострочення платежу нараховується пеня з розрахунку подвійної річної облікової ставки Національного банку України, що діє на день виникнення боргу.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги прокурора суд першої інстанції виходив з того, що уклавши кредитний договір з позивачем, відповідач взяв на себе зобовязання щомісячно, до погашення заборгованості за кредитом та відсоткам, поповнювати свій поточний рахунок шляхом внесення коштів відповідно до графіку погашення заборгованості, проте ОСОБА_5 порушує свої зобовязання, погасивши частину кредиту, решту суми не сплачує, внаслідок чого утворилась заборгованість. Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5 суд вказав, що Фонд, згідно умов договору та вимог закону не мав права змінювати його умови.

Такі висновки суду відповідають вимогам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та узгоджуються з наявними у матеріалах справи доказами.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 19 листопада 2002 року між Чернігівським обласним Фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №95-Д, відповідно до умов якого, позичальнику було надано кредит терміном на 18 років в сумі 44000 грн. зі сплатою 3% річних за користування кредитними коштами для будівництва (добудови) 5-ти кімнатного житлового будинку, а також надвірних господарських будівель за адресою: Чернігівська область Куликівський район село Вересоч вулиця Шевченка,4(а.с.11) (а.с.4-6). За згодою сторін до зазначеного кредитного договору 17 квітня 2003 року додатковою угодою внесені зміни

Згідно умов договору, ОСОБА_5 зобовязався повернути наданий кредит з урахуванням відсотків терміном до 24 листопада 2020 року.

Пунктом 3.3 вказаного кредитного договору передбачено, що у випадку несплати визначеного строковим зобовязанням платежу, відповідач сплачує на користь Фонду пеню в розмірі 0,5% від суми не внесеного в строк основного платежу та відсотків за кожен день прострочення.

З метою забезпечнння виконання зобовязання ОСОБА_5 в межах суми 30000 грн. між Фондом та ОСОБА_8, ОСОБА_6 було укладено договір поруки від 19.11.2002 року (а.с.13). Крім того, також 17.04.2003 року було укладено договір поруки на всю суму зобовязання позичальника між Фондом та ОСОБА_6, ОСОБА_10 (а.с.12).

Позичальником умови кредитного договору боку були виконані повністю, проте ОСОБА_5 зобовязання виконувалось неналежним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 41546, 74 грн., яка складається з боргу по сплаті кредиту з урахуванням індексу інфляції 31683, 07 грн., неустойки за несвоєчасне повернення основного боргу в розмірі 7795, 75 грн., боргу зі сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 1517, 08 грн. та неустойки за несвоєчасну сплату відсотків в розмірі 566, 84 грн., і яка підтверджується матеріалами справи та наявним розрахунком заборгованості.

З матеріалів справи також вбачається, що Фондом неодноразово направлялись письмові попередження відповідачу про утворення заборгованості, та пропонувалось усунути вказані порушення. (а.с.38, 39, 40,41).

Згідно статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 610 ЦК України, передбачає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.ст. 1050, 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У відповідності до ст. 617 ЦК України це можливо тільки у випадку, якщо особа доведе, що таке сталось внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається таким випадком відсутність у боржника необхідних коштів.

Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги стосовно того, що ним неналежно виконувались умови кредитного договору через складні сімейні обставини та матеріальні збитки, відхиляються апеляційним судом як такі, що не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Доводи апелянта стосовно того, що підставою для визнання недійсним кредитного договору в частині нарахування пені є бездіяльність Фонду щодо не застосування до правовідносин, які склалися між сторонами, внесених змін до п. 23 Правил надання довгострокових кредитів індивідуальним забудовникам житла на селі, також є безпідставними та не можуть бути прийняті до уваги, враховуючи наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.12.2005 року № 1196, яка набрала чинності з 28.12.2005 року, п.23 Правил надання довгострокових кредитів індивідуальним забудовникам житла на селі був доповнений вказівкою про те, що за прострочення платежу нараховується пеня з розрахунку подвійної річної облікової ставки Національного банку України, що діє на день виникнення боргу.

В той же час відповідно до п. 23 вказаних Правил в редакції, яка діяла до 28.12.2005 року, у разі порушення умов кредитного договору, фонди мали право вимагати дострокового погашення кредиту та дострокового внесення позичальниками інших платежів, передбачених цими угодами.

Зважаючи на наведене, при визначенні в даному спорі розміру відповідальності за порушення умов кредитної угоди слід виходити з умов кредитного договору, який був складений в редакції Правил надання довгострокових кредитів індивідуальним забудовникам житла на селі, яка діяла до 28.12.2005 року. Крім того, як вірно було зазначено судом, Фонд не наділений чинним законодавством України правом односторонньої зміни умов кредитного договору. Надані позивачем розрахунки заборгованості апелянтом не спростовані.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Сукупність обставин справи приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини між сторонами і їм надана вірна юридична оцінка. Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст. ст. 57-66 ЦПК України і доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування вірного по суті рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 05 серпня 2011 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: