АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2011 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Городничої В.С

суддів - Баранника О.П., Глущенко Н.Г.,

при секретарі - Косенко І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2011 року

за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», приватного нотаріуса ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради про визнання договорів поруки та іпотеки недійсними, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном,

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2011 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 11 лютого 2008 року вона уклала з ЗАТ «ОТП Банк» нотаріально посвідчений договір іпотеки на належну їй двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: місто Дніпропетровськ, вул. Тверська, 7/48. Даний договір було укладено в забезпечення зобовязань за кредитним договором укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та чоловіком позивачки ОСОБА_4 З січня 2009 року позивачка припинила стосунки із ОСОБА_4 і у лютому 2009 року вона звернулась до ОСОБА_4 з приводу розірвання договору іпотеки, оскільки в останнього виникли фінансові складнощі. ОСОБА_4 відмовився, оскільки банк не давав своєї згоди на розірвання договору. Накладання заборони на відчуження квартири позбавляє позивачку права розпоряджатися належним їй майном. Крім того позивачка посилається на те, що банк не мав права укладати договір іпотеки щодо квартири, в якій мешкають малолітні діти. Також позивачка вважає, що договори укладені з порушенням вимог ч.2 ст.203 ЦК України і тому є недійсним. Порушення права позивачки та законних інтересів її малолітніх дітей завдали їй моральної шкоди. В звязку з чим просила суд припинити договір поруки № SR-300/60/2008 від 11.02.2008 року укладеного між нею та ЗАТ «ОТП Банк», визнати недійсним договір іпотеки (майнова порука) № РМL-300/60/2008 від 11 лютого 2008 між позивачкою та ЗАТ «ОТП Банк», усунути перешкоди в реалізації прав власності ОСОБА_2 та її неповнолітнім дітям на квартиру АДРЕСА_1 та зняти заборону на відчуження цієї квартири у Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна, стягнути з відповідача судові витрати.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2011 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з заочним рішенням суду, ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2011 року скасувати, як необґрунтоване та винесене з невірним застосуванням норм матеріального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи 11.02.2008 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк» правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № МL-300/60/2008, за яким відповідач надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 70000 доларів США терміном до 13.02.2023 року із сплатою 5,99% річних за користування кредитними коштами.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_4 зобовязань за кредитним договором № МL-300/60/2008 від 11.02.2008 року з позивачкою було укладено договір поруки № SR-300/60/2008 від 11.02.2008 року та договір іпотеки (майнова порука) № РМL-300/60/2008 від 11 лютого 2008 року. Предметом іпотеки за договором є нерухоме майно (трьох кімнатна квартира, загальною площею 67,8кв.м.), що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Тверська, 7/48.

Відповідно до ч.І ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязань боржником.

Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України, недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Доводи апелянта про те, що банк не мав права укладати договір іпотеки щодо квартири в звязку з тим, що в квартирі мешкають неповнолітні діти не є обґрунтованими, оскільки згідно довідки КЖЕП №26 та пояснень нотаріуса ОСОБА_3 малолітні діти позивачки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 були зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_3 з 02.12.2008 року, тобто на момент укладання договору іпотеки за місцем знаходження предмету іпотеки малолітні діти зареєстровані не були, що також вбачається з п.5.1 договору іпотеки: Іпотекодавець стверджує, що за адресою місцезнаходження предмета іпотеки не проживають та не зареєстровані малолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати іпотекодавець, а також відсутні малолітні діти, що мають право користування предметом іпотеки. Як вбачається з матеріалів справи, при укладенні договору іпотеки позивачка взагалі не надала інформації стосовно неповнолітніх дітей. Звернулася до суду з вказаним позовом лише у 2011 році, хоча оспорюваний договір було укладено у лютому 2008 року.

Приведені в апеляційній скарзі доводи позивачки не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, а отже, відсутні передбачені ст.309 ЦПК України підстави для скасування або зміни судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 п.1, 313 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: