Справа № 2-2584/11
Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Спаї В.В.,
при секретареві - Коломієць Я.В.,
за участі представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом Дніпропетровського державного аграрного університету до ОСОБА_2, де третя особа Контрольне ревізійне управління в Дніпропетровській області про стягнення надлишково виплачених сум,
Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 06.02.2008 р. згідно з наказом № 243 від 11.02.2008 р. по Дніпропетровському Держав ному аграрному університету ОСОБА_2 була прийнята на роботу викладачем кафедри менеджменту та права; 02.04.2008 р. відповідач письмово звернулася до ректора ДДАУ із заявою про встановлення надбавки за вислугу років у розмірі 10 % від окладу з дня прийняття на роботу, так як на момент зарахування на роботу відповідач мала 4 роки ста жу державної служби (у період з 22.11.2004 р. по 11.09.2007 р.), та на підставі заяви відповідача наказом ДДАУ № 645 від 03.04.2008 р. відповідачу з 01.03.2008 р. було встановлено надбавку в розмірі 10 % посадового окладу за педагогічний стаж роботи більш як 3 роки. Як зазначається позивачем при зверненні до суду відповідно до п.8 ч. 1 ст. 57 Закону України «Про освіту» виплата педагогічним і науково-педагогічним працівникам надбавок за вислугу років щомісячно у відсотках до посадового окладу (ставки заробітної плати) залежно від стажу педагогічної роботи у таких розмірах: понад 3 роки - 10 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків.
Постанова Кабінету Міністрів України № 78 від 31.01.2001 встановлює запровадити з 01.01.2001 р. передбачену п.8 й п. 10 ч.1 ст. 57 Закону України «Про освіту»виплату педагогічним та туково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти надбавок за ви ту років і допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпуски. Постановою Кабінету Міністрів України № 963 від 14.06.2000 року «Про затвер дження переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників»затверджується перелік посад, на які поширюються умови оплати праці працівників навчальних закладів і установ, але ця праця у статусі державного службовця до цього переліку не входить. Позивач враховує лист Міністерства праці та соціальної політики України від : 25.03.2001 р. № 3010/0/ 14-10/13 щодо зарахування періоду державної служби та наукової роботи до стажу, що дає право па надбавку за вислугу років иауково-педагогічним працівникам вищих навчальних закладів ІІІ ІУ рівнів акредитації - постанова КМУ № 78 31.01.2001 р. не передбачає зарахування до стажу педагогічної роботи періоду державної служби, тому, на переконання позивача, слід вважати нарахування Відповідачу надбавки за вислугу років у розмірі 10% помилковим.

Позивач посилається також на те, що, починаючи з січня 2010 року нарахування надбавки за вислугу років у розмірі 10% оповідачу було зупинено: наказ № 645 від 03.04.2008 р. скасований наказом № 745 від 29.04.2001 р.

Протягом 2008-2009 р.р. відповідачу було безпідставно нарахована та виплачено надбавку за вислугу років та відпускні у розмірі дві тисячі дев'ятсот вісімдесят вісім гри вен 52 копійок, чим завдана значна матеріальна шкода

Відповідно до ч.5 ст. 130 КЗпП України 02.10.2010 р. відповідач була проінформована про необхідність погасити переплату надлишково нарахованих та виплачених протягом 2008-2009 рр.р. надбавки за вислугу років та відпускних, загальна сума яких склала дві ти сячі дев'ятсот вісімдесят вісім гривен 52 копійки, але відповідач відмовилася вії сплати зазначеної переплати, та повідомила, що вважає зазначені нарахування закон ами, а вимоги щодо їх повернення безпідставними, тому у позові й заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по переплаті сум в розмірі 2 988,52 грн.

У судовому засіданні представник позивач підтримав вимоги позову повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив суд повністю задовольнити поданий позов.

Відповідач позов не визнала, скористалася правом надання заперечень проти позову, в яких зазначила про те, що працює у позивача з 06.02.2008 р. на посадах викладача та старшого викладача і має статус науково-педагогічного працівника вищого навчального закладу IV рівня акредитації.

За ст. 24 Закону України „Про наукову та науково-технічну діяльність" до стажу науково-педагогічної роботи зараховується період державної служби, а до стажу державної служби зараховується період науково-педагогічної роботи. Крім того, п. 2 Порядку виплати надбавки за стаж наукової роботи, затвердженого Постановою КМУ № 494 від 14.04.2004р. та п. 3 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого Постановою КМУ № 283 від 03.05.1994 р. передбачено, що для таких видів трудового стажу, як державна служба, наукова і науково-педагогічна робота встановлений єдиний правовий режим та взаємне зарахування при виплаті надбавки за вислугу років. На час встановлення надбавки відповідач мала стаж державної служби 3 роки і 7 місяців, який за законом прирівнюється до науково-педагогічного стажу і це дало їй право на надбавку за вислугу років в розмірі 10% .

Позивачем не оспорюється стаж державної служби в 3 роки та 7 місяців відповідача, що підтверджується записами в трудовій книжці, копія якої надана до суду самим позивачем та резолюцією начальника відділу кадрів на заяві відповідача про отримання надбавки, яку також надано позивачем. На переконання відповідача, надбавка за вислугу років в розмірі 10% мені виплачувалась на законних підставах і стягненню не підлягає.

Разом з тим, як зазначається відповідачем, остання, заперечуючи, посилається на те, що право науково-педагогічних працівників на надбавку за вислугу років регулюється одночасно двома нормативно-правовими актами однакової юридичної сили: це Постанова Кабінету Міністрів України № 494 від 14.04.2004 р. «Про затвердження Порядку виплати надбавки за стаж наукової роботи»та Постанова Кабінету Міністрів України № 78 від 31.01.2001 р. «Про затвердження Порядку виплати надбавок за вислугу років педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти».

До обох постанов затверджені переліки працівників, на яких поширюється їх дія і в обох цих переліках значаться посади старшого викладача та викладача, які мають статус науково-педагогічних працівників (Переліки затверджені Постановами КМУ № 257 від 04 березня 2004 р. та № 963 від 14 червня 2000 р.)

П. 3 Постанови КМУ № 494 визначає, що науковим працівникам, які мають право на виплату надбавок за стаж наукової роботи і за стаж науково-педагогічної роботи, виплачується одна надбавка згідно з цією постановою; отже, в самій Постанові КМУ № 494 вже закладена пріоритетність її застосування порівняно з Постановою КМУ № 78 до таких працівників, як старший викладач та викладач. Разом з тим, пунктом 2 Порядку виплати надбавки за стаж наукової роботи, затвердженого Постановою КМУ № 494 від 14.04.2004 р. встановлено, що до наукового стажу, який дає право на призначення надбавки за вислугу років включається стаж державної служби. Отже, зменшення надбавки за вислугу років та обгрунтування позивачем його позовних вимог лише тим, що Постановою КМУ №78 зарахування державної служби до вислуги років не передбачене, є незаконним, оскільки це протирічить Постанові Кабінету Міністрів України № 494 від 14.04.2004 р.

Разом з тим, відповідач зазначає про те, що відповідно до ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації в наслідок порушення покладених на них трудових обов'язків і тільки за пряму дійсну шкоду і за умови коли така шкода заподіяна винними, протиправними діями (бездіяльністю) працівника. У даному випадку з боку відповідача не було порушень трудових обов'язків та не було заподіяно шкоду.

У судове засідання позивач не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, та за згодо представника позивача суд розглядав справу у відсутності відповідача.

Третя особа у судове засідання не зявилася, причини неявки суду повідомлені не були.

Заслухав пояснення представника позивача, врахувавши заперечення відповідача та дослідивши докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

06.02.2008 р. згідно з наказом № 243 від 11.02.2008 р. по Дніпропетровському Держав ному аграрному університету ОСОБА_2 була прийнята на роботу викладачем кафедри менеджменту та права; 02.04.2008 р. відповідач письмово звернулася до ректора ДДАУ із заявою про встановлення надбавки за вислугу років у розмірі 10 % від окладу з дня прийняття на роботу, оскільки на момент зарахування на роботу мала 4 роки ста жу державної служби (у період з 22.11.2004 р. по 11.09.2007 р.), та на підставі заяви відповідача наказом ДДАУ № 645 від 03.04.2008 р. відповідачу з 01.03.2008 р. було встановлено надбавку в розмірі 10 % посадового окладу за педагогічний стаж роботи більше 3 х років. Відповідач має статус науково-педагогічного працівника вищого навчального закладу IV рівня акредитації.

Протягом 2008-2009 р.р. відповідачу була нарахована та виплачена надбавка за вислугу років та відпускні у розмірі 2 988,52 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходить з того, що підставу позову складають приписи 130 КЗпП України, за змістом якої працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 60 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Утім, відповідач не надав доказів, які б свідчили про наявність спричинення відповідачем шкоди позивачу внаслідок порушення покладених на відповідача трудових обов'язків, наслідків такої шкоди та причинного звязку між шкодою та її наслідками, у звязку з чим для суду вбачалися би підстави для прийняття іншого висновку у справі.

Як встановлено судом у цій справі, правовідносини між сторонами за цим позовом виникли не з передбачених ст. 130 КЗпП України підстав, а з правовідносин з приводу набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (глава ІХ ЦК України), оскільки відповідно до позову та пояснень представника позивача в судовому засіданні відповідач не мала права на отримання майна (грошових коштів), нарахованих їй, утім, з передбачених ст.ст. 1212 ЦК України підстав вимоги позивачем не заявлені, та за таких обставин позов задоволенню не підлягає.

З огляду на результати вирішення справи питання пр. розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 212, 214-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Дніпропетровського державного аграрного університету відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя