АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Басуєвої Т.А., Волошина М.П.

при секретарі - Качур Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 08 грудня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровської міської ради, інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Дніпропетровській області (далі інспекції ДАБК), треті особи: садівниче товариство «Колективний садівник» (далі СК „Колективний садівник), комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Головне архітектурно-планувальне управління Дніпропетровської міської ради, про визнання власності,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2010 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Дніпропетровської міської ради, інспекції ДАБК і просила визнати за нею право власності на садовий будинок з господарськими спорудами, що розташовані на земельній ділянці №242, яка знаходиться на території СТ «Колективний садівник» в м.Дніпропетровську по вул. Листопадна,1-В.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 08 грудня 2010 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, зазначаючи, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що спірний садовий будинок із господарськими будівлями, розташований на земельній ділянці №242 на території СТ «Колективний садівник» в м.Дніпропетровську по вул. Листопадна,1-В, позивачка придбала у попереднього власника ОСОБА_3, який правовстановлюючих документів на вказані будівлі не мав і договір купівлі-продажу ніяким чином між сторонами не оформлявся.

Крім того, встановлено, що позивачка володіє на праві приватної власності земельною ділянкою для садівництва площею 0,08 га, яка знаходиться на території СТ «Колективний садівник» №242 на підставі рішення Дніпропетровської міської ради народних депутатів №1103 від 17 травня 2001 року. Згідно цього рішення ради позивачці було надано 22 вересня 2001 року державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що підстав для його задоволення немає, оскільки доказів того, що позивачка на правових підставах набула права власності на спірне майно останньою не надано.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний будинок був побудований в 1982 році колишнім користувачем земельної ділянки №242 в СТ «Колективний садівник».

Позивачка з 2000 року є членом вказаного садового товариства, а з 2001 року є власником земельної ділянки №242.

Відповідно до вимог ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Як пояснила в судовому засіданні позивачка, вона не зводила спірний будинок та господарські споруди, доказів набуття права власності на це нерухоме майно в неї немає.

У звязку з чим позовні вимоги про визнання за ОСОБА_2 права власності на садовий будинок з господарськими спорудами, що розташовані на земельній ділянці №242, яка знаходиться на території СТ «Колективний садівник» є безпідставними. Позов заявлено про визнання права власності на самочинне будівництво.

За загальним правилом особа, що здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Частиною 2 ст.331 ЦК України визначено, що якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не вірно трактував ч.5 ст.376 ЦК України є безпідставними.

Відповідно до ч.5 ст.376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Дана норма передбачає право власника (користувача) земельної ділянки на визнання за ним права власності на самочинно збудоване нерухоме майно іншою особою на земельній ділянці власника.

Відповідно до п.3 постанови Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року №1035 про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт, підставою для оформлення права власності на приватні житлові будинки садибного типу, дачні та садові будинки з господарськими спорудами і будівлями, споруджені до 05 серпня 1992 року, є висновок про технічний стан будинку (будівлі), складений бюро технічної інвентаризації і документ, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розташовані зазначені обєкти будівництва.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка не зверталась до визначених законом органів, до компетенції яких належить вирішення питання про відповідність самочинного будівництва будівельним нормам та правилам. Наданий нею висновок Інституту проектування та експертизи будівництва був складений щодо встановлення технічного стану конструкцій будівель й не підтверджує відповідність збудованого будинку санітарним та будівельним нормам(а.с.10).

Відповідно до ст.15 ЦК, ст.3 ЦПК кожна особа має право на захист свого цивільного права в судовому порядку у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 376 ЦК України визначені певні правила, за якими можливе визнання за особою права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

З огляду на вказане звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво повинно мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Суд першої інстанції вірно прийшов до висновків про відмову в задоволені позову з мотивів відсутності нотаріально посвідченого договору купівліпродажу садового будинку та правовстановлюючих документів на садовий будинок.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови в позові слід доповнити також відсутністю підстав визнання права власності на самочинне будівництво. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а::

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 08 грудня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: