АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія № 52 (4) інстанції ОСОБА_1
Доповідач Савіна Г.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2011 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Савіної Г.О.,

суддів Братіщевої Л.А., Турік В.П.,

при секретарі Бондаренко І.В.

за участю позивача ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 09 серпня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Центрально-Міський центр зайнятості м. Кривого Рогу, про розірвання трудового договору, та за зустрічними позовами ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - Центрально-Міський центр зайнятості м. Кривого Рогу, про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення заробітної плати за час вимушеного простою, розірвання трудового договору та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовами до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про розірвання трудових договорів. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він будучи субєктом підприємницької діяльності уклав безстрокові трудові договори за № 6 з ОСОБА_3 та № 7 з ОСОБА_4 на виконання роботи водія автобуса, які були зареєстровані Центрально-Міським центром зайнятості м. Кривого Рогу. Відповідачі 08 жовтня 2010 року не вийшли на роботу без попередження та без поважних причин, на його прохання зявитись до Центрально-Міського центру зайнятості та розірвати трудові договіри вони відмовились. Тому просив суд розірвати трудові договори № 6 та № 7 укладені 07 жовтня 2010 року між ним та ОСОБА_3 і ОСОБА_4, а також зобовязати Центрально-Міський центр зайнятості м. Кривого Рогу зняти зазначені договори з реєстрації.

12 квітня 2011 року відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, кожен окремо, звернулись до суду із зустрічними позовами, посилаючись на те, що 25 травня 2009 року між ними та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 були укладені трудові договори, на підставі яких їх було прийнято на роботу водіями маршрутного таксі. З початку січня 2010 року ОСОБА_2 припинив виплачувати їм щомісячно заробітну плату у розмірі, який був обумовлений у трудовому договорі. Тому просили суд стягнути з ОСОБА_2 на користь кожного з них заборгованість із заробітної плати за період з 01.01.2010 року по 08.10.2010 року у розмірі 8203,00 грн.; зобовязати ОСОБА_2 нарахувати та сплатити їм заробітну плату за час вимушеного простою з 08.10.2010 року по 12 квітня 2011 року в розмірі 3775,00 грн.; розірвати укладені з ними трудові договори та зобовязати ОСОБА_2 внести записи до трудових книжок про їх звільнення 12 квітня 2011 року за вимогами ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а також стягнути на користь кожного з них по 50000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 12 травня 2011 року справи було обєднано в одне провадження.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 09 серпня 2011 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні його позовних вимог. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_2 на їх користь по 11978,00 грн. кожному та 1095,25 грн. в рахунок оплати витрат за проведення почеркознавчої експертизи. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у розмірі 171 грн. Рішення допущене до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення його позовних вимог та відмову в повному обсязі в зустрічних позовних вимогах, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на його думку, суд дійшов помилкового висновку щодо недоведеності ним позовних вимог, не звернувши при цьому увагу на надані ним докази: табелі виходів на роботу, путьові листи, акти невиходів на роботу складені за участю бригадирів та водіїв, та на пояснення свідків. Також судом залишено поза увагою висновок судової почеркознавчої експертизи та те, що за скаргами відповідачів до прокуратури, було проведено перевірку за результатами якої, порушень з його боку не виявлено, на підтвердження чого він просив зробити запит до прокуратури та який судом не задоволено. Вважає, що судом безпідставно стягнуто на користь відповідачів заборгованість по заробітній платі, оскільки вони під час роботи отримують від пасажирів кошти за проїзд і якби він не виплачував їм заробітну плату то вони б мали змогу відрахувати її від денної виручки, також необґрунтованими вважає позовні вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного простою, оскільки відповідачі мали ключі від автомобілів, мали путьові листи, мали вільний доступ до автомобілів, але до роботи не приступали, чим допустили прогули та зірвали графік перевезень пасажирів.

Крім того, судом залишено поза увагою той факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом тільки після його звернення до суду, порушивши тримісячний строк звернення за захистом своїх прав.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 і ОСОБА_4 просять апеляційну скаргу відхилити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07.10.2010 року між фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено безстроковий трудовий договір № 6 на виконання роботи водія пасажирських перевезень.

07 жовтня 2010 року між фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено безстроковий трудовий договір № 7 на виконання роботи водія пасажирських перевезень.

Обидва договори було зареєстровано в Центрально-Міському центрі зайнятості м. Кривого Рогу.

З 08 жовтня 2010 року ОСОБА_5 і ОСОБА_3 фактично не виконували роботу за трудовими договорами.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову про розірвання трудових договорів за п.4 ст.40 КЗпП України з ОСОБА_3, ОСОБА_4 і зобовязанні Центрально-Міський центр зайнятості м. Кривого Рогу зняти з реєстрації зазначені трудові договори, суд дійшов висновку щодо ненадання позивачем доказів на підтвердження виконання ним вимог і умов, які необхідні для розірвання трудових договорів з відповідачами, передбачених положеннями Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року № 260 та зареєстровані в міністерстві юстиції України 27 червня 2001 року № 554/5754 із змінами, як не надав доказів того, що сторони трудових договорів зверталися до центру зайнятості, де вони були зареєстровані .

Колегія суддів погоджується з висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Пунктом 6 ч.1 ст.24 КЗпП України додержання письмової форми при укладенні трудового договору з фізичною особою є обовязковою.

Згідно ст.24-1 КЗпП України у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України.

Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року № 260 затверджено форму трудового договору між працівником і фізичною особою та Порядок реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою. Наказ зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.06.2001 року № 554/5745 із змінами, внесеними до порядку, згідно якого п.4 визначено механізм реєстрації (зняття з реєстрації) трудових договорів, укладених між фізичними особами роботодавцями та найманими працівниками.

Обовязок реєстрації (зняття з реєстрації) трудових договорів, укладених між фізичними особами роботодавцями та найманими працівниками, а також підтвердження записів, внесених фізичними особами роботодавцями до трудових книжок працівників покладено на державну службу зайнятості вказаним Порядком.

У разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті КЗпП України, про що сторони сповіщають державну службу зайнятості (п.7 Порядку).

ОСОБА_2, наполягаючи на розірванні трудових договорів з відповідачами за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України не надав ні суду першої ні апеляційної інстанції доказів на підтвердження виконання п.7 Порядку, та своїх дій, спрямованих на підтвердження відповідачами (чи їх незгоди) дострокового розірвання трудових договорів, підстав їх розірвання, а також факту повідомлення державну службу зайнятості про розірвання трудових договорів, ухилення відповідачів від явки до державної служби зайнятості.

Суд першої інстанції задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 січня по 08 жовтня 2010 року по 8203,00 грн. на користь кожного та заробітну плату за час простою з 08 жовтня 2010 року по 12 квітня 2011 року по 3775,00 грн. на користь кожного, дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 не надано суду беззаперечних доказів того, що ним своєчасно і в повній мірі виплачувалася заробітна плата ОСОБА_4 і ОСОБА_3

В порушення вимог ч.1 ст.115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» з початку 01.03.2010 року по 12.04.2011 року заробітну плату їм не виплачував.

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи встановити ким, ОСОБА_4 чи іншою особою, виконані від імені ОСОБА_4 підписи у відомості нарахування заробітної плати за січень-жовтень 2010 року і у відомості про нарахування заробітної плати за відпустку 2009 року неможливо, а надані відомості містять наклеювання, підтирання, виправлення, не підписані ОСОБА_2, що не дало суду можливості впевнитись у своєчасній та в повній мірі виплаті роботодавцем заробітної плати позивачам.

Однак з таким висновком погодитися не можна, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу

ОСОБА_3 і ОСОБА_4 всупереч вимогам указаної статті не надали суду письмових доказів на підтвердження наявності у роботодавця перед ними боргу по заробітній платі за січень-жовтень 2010 року, тобто за попередніми трудовими договорами. В той час як їх твердження щодо неотримання ними за вказаний час заробітної плати спростовуються відомостями про нарахування заробітної плати за січень-жовтень 2010 року, в яких згідно висновку судової почеркознавчої експертизи № 58/04 від 30.06.2011 року, підписи від імені ОСОБА_3 про отримання заробітної плати, виконано особисто ним. Зробити висновок ОСОБА_4 чи іншою особою виконані в зазначених відомостях підписи про отримання заробітної плати судовий експерт в категоричній формі не зміг, пославшись в дослідницькій частині висновку на те, що при порівнянні підписів у відомостях зі зразками підписів ОСОБА_4 були встановлені окремі збіги та розбіжності признаків. Виявити більшу кількість індитифікаційних признаків не вдалося у звязку з кратністю підписів, виконанням їх конструктивно простими рухами (одна літера) тощо, тому обєм і значимість їх недостатня для однозначного (позитивного чи негативного) висновку. З цих же причин експерт не зміг дійти конкретного висновку щодо підпису у відомості про нарахування та виплату заробітної плати за відпустку 2009 року, однак враховуючи, що позивач ОСОБА_4 не звернувся до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати за відпустку 2009 року, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність доводів ОСОБА_4 щодо боргу роботодавця перед ним по заробітній платі за січень-жовтень 2010 року. Крім того,судом не було звернуто уваги та не надано правової оцінки таким обставинам: 07 жовтня 2010 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 було розірвано трудові договори, укладені відповідно 01.07.2009 року, 25.05.2009 року, згідно ст.38 КЗпП України (а.с. 125,126); 07.10.2010 року позивачі уклали з ОСОБА_2 нові трудові договори; із зустрічним позовом звернулися до суду лише після звернення ОСОБА_2 до суду з позовами до них.

Установивши, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з 08.10.2010 року фактично не виконували роботу за трудовим договором, суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що з 08.10.2010 року по 12.04.2011 року позивачі перебували у вимушеному простої, оскільки позивачами не надано будь-яких доказів на підтвердження припинення ОСОБА_2 надавати їм роботу, а наявні в матеріалах справи акти, табель виходів на роботу за жовтень 2010 року, шляхові листи за жовтень 2010 року виписані на ОСОБА_3, ОСОБА_4 свідчать про те, що позивачі без поважних причин не приступили з 08.10.2010 року до роботи згідно укладених трудових договорів, що ними фактично не було спростовано в судовому засіданні.

Посилаючись на ч.1 ст.113 КЗпП України, як на підставу задоволення цієї частини позовних вимог позивачів, суд першої інстанції не врахував вимоги ч.2 та ч.4 цієї статті, згідно яких про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб.

Час простою з вини працівника не оплачується.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заробітної плати з 01 січня 2010 року по 08 жовтня 2010 року та заробітної плати за час вимушеного простою з 08.10.2010 року по 12.04.2011 року підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині, відповідно до п.п. 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України нового рішення про відмову в позові. Рішення в частині відмови ОСОБА_2 у позові до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про розірвання трудових договорів підлягає залишенню без змін.

Рішення суду в частині відмови ОСОБА_3, ОСОБА_4 у позові про розірвання трудового договору з ОСОБА_2 за ч.3 ст.38 КЗпП України, зобовязання останнього внести запис до їх трудових книжок про звільнення кожного із них 12.04.2011 року за ч.3 ст.38 КЗпП України, відшкодування моральної шкоди не оскаржено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3, 4 ч.1 ст.309, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 09 серпня 2011 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 по 11978,00 грн. кожному, та 1095,25 грн. в рахунок оплати за почеркознавчу експертизу і судових витрат на користь держави у розмірі 171,00 грн. скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

У позові ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 січня 2010 року по 08 жовтня 2010 року по 8203,00 грн. кожному, та заробітної плати за час простою з 08 жовтня 2010 року по 12 квітня 2011 року у розмірі 3775,00 грн. на користь кожного відмовити.

Рішення в частині відмови ОСОБА_2 в позовних вимогах до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про розірвання трудових договорів залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: