АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія 52 (1) ОСОБА_1
Доповідач Турік В.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого-судді Турік В.П.

Суддів Савіної Г.О., Братіщевої Л.А.

При секретарі Бондаренко І.В.

За участю: позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду міста ОСОБА_4 від 07 квітня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Рудоуправління імені Кірова» про визнання звільнення незаконним, зміну дати та формулювання причин звільнення,

В с т а н о ви л а:

11.12.2006 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Дочірнього підприємства « Рудоуправління ім.Кірова» про поновлення на роботі, просила поновити її на роботі машиністом підйому дільниці №24 шахти «Северная» в Дочірньому підприємстві «Рудоуправління ім.Кірова» ГАК Укррудпром» з 31.12.1993 року. В подальшому неодноразово позови змінювала та в остаточній редакції позов було пред*явлено до Державного підприємства «Рудоуправління ім.Кірова» (далі- ДП «РУ ім.Кірова») просила визнати незаконним її звільнення з 31.12.1993 року, змінити дату і формулювання звільнення за власним бажанням з 25.05.2002 року.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 07 квітня 2011 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового про задоволення позову. Вважає, що суд при ухваленні рішення не взяв до уваги, що вона отримала копію наказу про звільнення лише 17.11.2006 року, тому строк звернення до суду нею не пропущено. Судом неповно з*ясовано обставини справи, та надано неправильну оцінку обставинам, які мають значення для справи. Рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10.10.1993 року позивач ОСОБА_2 була прийнята на роботу в ш. «Северная» Дочірнє Підприємство «Рудоуправління імені Кірова» поверховим машиністом підйому наказ № 140 від 10.08.1993 року.

Наказом № 1099 від 26.09.2000 року звільнена за п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин з 31.12.1993 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на навизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Судом встановлено, що позивач у грудні 1993 року пішла в декретну відпустку, але належним чином її не оформила, що підтверджується письмовими матеріалами справи, а саме із реєстрації заяв на частково оплачувані відпустки (а.с.34-59, 213-225) т.1.

15.04.1994 року ОСОБА_2 народила дитину ОСОБА_5 і в подальшому ніяких заяв на відпустки по догляду за дитиною від позивача не надходило та на роботу вона не виходила.

06.05.1999 року позивач народила другу дитину ОСОБА_6, але належним чином відпустку по догляду за дитиною також не оформила, що підтверджується журналами реєстрації заяв за період з 1998 року по травень 1999 року включно (а.с.59-71 т.1).

Відповідно до ст.181 КЗпП України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частина третя та шоста статті 179 цього Кодексу) надаються за заявою жінки або осіб, зазначених у частині сьомій ст.179 цього Кодексу, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. Позивачем не надано доказів, що нею були надані такі заяви, а відповідно і не було ніяких наказів відповідача про надання ОСОБА_2 відпусток.

Тому, суд дійшов вірного висновку про правильність звільнення позивача саме за п.4 ст.40 КЗпП України, оскільки вона не виконала вимог, передбачених ст.179,181 КЗпП України.

Окрім того із уточненої позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 вважає звільнення незаконним та просить змінити дату та формулювання звільнення за власним бажанням, однак такої заяви, а саме про звільнення її за власним бажанням до відповідача не надходило. Також в апеляційному суді позивач ОСОБА_2 пояснила, що заяви про звільнення за власним бажанням вона не надавала.

За таких обставин у суду не було підстав задовольняти її позовні вимоги.

Доводи позивача в апеляційній скарзі, що її не попереджали про звільнення, та кореспонденція направлялась навмисно за іншою адресою, є безпідставними, оскільки як убачається із матеріалів справи на адресу ОСОБА_2 направлені були повідомлення про необхідність з*явитися у відділ кадрів та профком для вирішення питання про її звільнення (а.с.21,22,23 т.1). Направлені вони були за адресою, вказаною ОСОБА_2 особисто в особистій карточці за № 41184 при прийомі на роботу м.Кривий Ріг, вул.Космонавтів буд 23.кв.43 (а.с.30 т.1).

Посилання, що адміністрацією підприємства при її звільнені були порушені вимоги ст.148 КЗпП України не приймаються до уваги, оскільки як убачається із матеріалів справи ОСОБА_2 була попереджена про звільнення письмово 10.07.2000 року, а звільнена 26.09.2000 року, тобто до спливу шести місяців, вказаних у ст.148 КЗпП України.

Не можуть бути прийняті до уваги також і доводи, що звільнення відбулося без згоди профкому, оскільки із наказу про звільнення ОСОБА_2 вбачається, що згода профкому РУ Імені Кірова була 25.09.2000 року, протокол за № 8, тобто при звільненні не було порушень вимог ст.43 КЗпП України.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов*язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Позивачем не надано суду доказів, які були б підставою для задоволення її позову, тому колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову в позові.

Посилання суду першої інстанції на ст.233 КЗпП України є зайвим, оскільки згідно роз*яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішення зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Окрім цього, в апеляційному суді встановлено, що 20.09.2011 року Державна реєстрація юридичної особи Державного підприємства «Рудоуправління ім..Кірова» припинена у зв*язку з визнанням її банкрутом (довідка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб у матеріалах справи).

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що ухвалене рішення суду необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду міста ОСОБА_4 від 07 квітня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: