Апеляційний суд Житомирської області
Справа 22-ц/0690/418/11
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2011 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого-судді Кашапової Л.М.

суддів Зарицької Г.В.

ОСОБА_1

при секретарі Ганько Ю.І.

з участю відповідача, представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 09 грудня 2010 року, -

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2010 року ОСОБА_2 звернулася в суд з вказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь 95440грн. сплачених нею банку „Надра згідно договору поруки №30/01/2006/840-1/15/1 від 30.01.2006 року, укладеного на забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_3 по кредитному договору №30/01/2006/840-1/15 від 30.01.2006 року, та судові витрати.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 09.12.2010 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 92591грн. 29коп., сплачених за виконання умов договору поруки від 30.01.2006 року, та судові витрати в сумі 1045грн.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що судом неповно зясовано обставини, які мають істотне значення для справи, не дано належної оцінки зібраним по справі доказам, неправильно застосовано норми матеріального закону, порушено норми процесуального закону, а тому висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зазначає, що суд помилково прийшов до висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, регулюються нормами цивільного законодавства, не давши правової оцінки тому факту, що він з позивачкою перебував у шлюбі з 1981 року по 2007 рік і саме в період шлюбу був укладений кредитний договір, кошти якого були витрачені на спільні потреби сімї: придбання майна, автомобіля, продуктів, на навчання дітей. На думку апелянта, при вирішенні даного спору слід було керуватися ч.4 ст.65 СК України та п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ч.1 ст.553 та ч.2 ст.556 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. До поручителя, який виконав зобовязання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобовязанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Згідно вимог ч.3 ст.10 та ч.ч.1,2 ст.11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 30.01.2006 року між ВАТ КБ „Надра та відповідачем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №30/01/2006/840-1/15, згідно умов якого відповідач отримав від банку споживчий кредит на суму 14000 доларів США під 11% річних за користування кредитом терміном до 28.01.2011 року. В забезпечення виконання зобовязань боржника 30.01.2006 року було укладено договір поруки №30/01/2006/840-1/15/1, який був підписаний представником банку, позивачкою ОСОБА_2, як поручителем, та відповідачем ОСОБА_3, як боржником.

Вказана угода є трьохстороннім правочином і створює обовязки для всіх сторін по угоді.

Згідно вимог п.2.7 договору поруки за умови виконання Поручителем зобовязання Позичальника в цілому (чи в тій чи іншій частині) у відповідності з цим договором до Поручителя переходять всі (чи у виконаній частині) права Кредитора по кредитному договору, а також всі права та зобовязання, що витікають із договорів забезпечення зобовязання. Поручитель набуває відповідні права Кредитора по кредитному договору в момент зарахування на рахунок банку відповідної грошової суми, що належить сплатити Поручителю у відповідності з цим договором.

02.03.2009 року банк направив ОСОБА_2 претензію з вимогою сплатити заборгованість по кредитному договору в сумі 95402грн. 37коп., з них: 12620грн. 30коп. прострочена заборгованість по відсотках, 226грн. 08коп. пеня за несвоєчасну сплату кредиту, 77821грн. 21коп. залишок по тілу кредиту. 17.03.2009 року позивач сплатила банку 11927,88 доларів США і їй, на виконання вимог ч.1 ст.556 ЦК України, була видана довідка про повне погашення заборгованості по кредитному договору (а.с.12,13,19,50).

Будь-яких документальних доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_4 витратив отримані за кредитним договором кошти на спільні потреби сімї, так як на час укладення вказаного договору перебував у шлюбі з позивачкою ОСОБА_2, суду не надано. Як не надано і доказів на обґрунтування посилань відповідача на неправильність нарахування банком суми заборгованості за кредитною угодою.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 25.11.2008 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна, відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, яке набрало чинності, встановлено, що автомобіль ГАЗ-31105-120 2005 року випуску не був придбаний за кошти, отримані в кредит від банківської установи. Вказані обставини в силу вимог ч.3 ст.61 ЦПК України мають преюдиційний характер, а тому не підлягають доказуванню по даній цивільній справі.

До того ж аналіз змісту рішення Богунського районного суду м.Житомира від 16.10.2007 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, а також змісту зустрічної позовної заяви ОСОБА_3, поданої 06.03.2008 року, вказує на те, що тривалий час сторони по справі проживали окремо, з травня 2005 року перестали вести спільне господарство, припинили шлюбні стосунки, оскільки позивачка разом з двома дітьми проживала і працювала з 2002 року в Москві, а відповідач співмешкав з іншою жінкою.

За вказаних обставин суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню і з відповідача на користь позивачки слід стягнути 92591грн. 29коп., що еквівалентно 11927,44 доларам США, сплачених нею, як поручителем, на погашення заборгованості по кредитному договору, та судові витрати в розмірі 1045грн.(925грн. судового збору та 120грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд повинен був при розгляді даної справи застосувати вимоги ч.4 ст.65 СК України та п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, є безпідставним, оскільки вказані нормативні акти не поширюється на спірні правовідносини, що випливають із зобовязального права.

Доводи апелянта про те, що при розгляді справи в суді першої інстанції були порушені його процесуальні права, передбачені ч.4 ст.74 ЦПК України, так як судова повістка була отримана ним за день до слухання справи, а отже він не мав можливості підготуватися до розгляду справи, звернутися за правовою допомогою, надати необхідні документи, є необґрунтованими, оскільки відповідач в суді першої інстанції не заявляв клопотання про відкладення розгляду справи. До того ж судові повістки були направлені учасникам судового розгляду своєчасно (справа призначена до розгляду 19.11.2010 року) і суд не уповноважений контролювати періодичність перевірки стороною по справі вмісту власної поштової скриньки за місцем проживання чи її бажання відвідати поштове відділення для отримання рекомендованого відправлення.

Посилання апелянта на необґрунтованість висновків суду першої інстанції при визначенні розміру коштів, які він повинен повернути позивачці в сумі 92591грн. 29коп., так як позивачка сплачувала банку заборгованість в доларах США, однак довідки про банківський обмінний курс долара США на день погашення кредиту суду не надала, є надуманими і безпідставними, оскільки згідно копій платіжних квитанцій філії ВАТ КБ „Надра та довідки банку від 16.02.2011 року №7-357 позивачка придбала валютні кошти на аукціонах НБУ для погашення кредиту №30/01/2006/840-1/15 від 30.01.2006 року по курсу 7,7 7,8 грн. за 1 долар США, який і був застосований судом при розрахунках (а.с.3,4,19,50).

Вказаний комерційний курс є меншим ніж загальний банківський обмінний курс на день сплати заборгованості, який застосувала позивачка при визначенні суми позову (95440грн.), а тому суд задоволив позовні вимоги частково.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не містять посилань не неправильність застосування судом норм матеріального закону чи порушення норм процесуального закону, які призвели чи могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому підстав для скасування рішення суду немає.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 317 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 09 грудня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді