Справа № 22-ц-2404/2011 Головуючий у I інстанції Наполов М.І.
Категорія цивільна Доповідач - Острянський В. І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2011 року

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:представника апелянта ОСОБА_5, відповідачки ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 15 липня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У травні 2011 року позивач ОСОБА_7 звернувся з позовом до ОСОБА_6 про стягнення боргу та про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 09 жовтня 2010 року між сторонами було укладено договір позики, за яким відповідачка ОСОБА_6 зобовязалась повернути йому 6460 грн., які вона позичила у нього на півроку до 01.02.2011 року, проте після збігу строку повернення боргу остання не повернула борг. Позивач зазначає, що він неодноразово нагадував ОСОБА_6 про повернення боргу, однак остання ніяк не реагує на його звернення. Що такими діями відповідачки йому було спричинено моральну шкоду, яку він оцінив у 2000 грн. Тому, посилаючись на дані обставини ОСОБА_7 просив суд стягнути з відповідачки в його користь 6460 грн. в рахунок повернення боргу за договором позики, 2000 грн. у відшкодування моральної шкоди та судові витрати по справі.

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду від 15 липня 2011 року в задоволенні позову ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати зазначене рішення суду як необґрунтоване та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Апелянт вказує, що відповідачка визнала, що розписку вона надала йому особисто, а тому висновок суду про передачу розписки його дружині є безпідставним. На думку апелянта, судове рішення у даній справі не може ґрунтуватися на показаннях свідків. Також позивач вказує на порушення судом норм ст.ст. 1047, 1051 ЦК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи скарги та матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Постановивши оскаржуване рішення, місцевий суд виходив з того, що згідно з правилами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та що позивач ОСОБА_7 не довів заявлених вимог і ці вимоги були спростовані запереченнями відповідачки та дослідженими судом доказами по справі. Зокрема тим, що судом беззаперечно було встановлено, що між сторонами договір позики не укладався та що відповідачка, прийнявши рішення припинити роботу продавцем, надала розписку на вимогу ОСОБА_8, дружини позивача, оскільки ОСОБА_8 стверджувала про наявність нестачі в магазині.

Проте з таким висновком місцевого суду не може погодитись апеляційний суд.

З копії розписки від 09.10.2010 року, її оригіналу, приєднаного до справи апеляційним судом, і зі змісту письмових заперечень ОСОБА_6 вбачається, що 09 жовтня 2010 року відповідачка ОСОБА_6 особисто надала позивачу ОСОБА_7 розписку про те, що вона ОСОБА_6 поверне йому борг в сумі 6460 грн. в строк до 01 лютого 2011 року та зазначила, що розписка складена нею добровільно (а.с.5, 10, ).

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.2 ст.1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватись на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Тому, апеляційний суд, оцінюючи встановлені обставини по даній справі в сукупності, приходить до висновку про те, що письмова розписка відповідачки ОСОБА_6 є належним доказом по справі і свідчить про укладення сторонами договору позики.

Отже, рішення місцевого суду в частині вирішення вимог позову про стягнення боргу за договором позики не може вважатись законним і підлягає скасуванню з ухваленням нового в цій частині вимог про їх задоволення.

Місцевий суд вирішуючи вимоги позову про відшкодування моральної шкоди в порушення правил ст.213 ЦПК України не обгрунтував свій висновок про відмову у задоволенні позову в цій частині вимог, про що на порушення ст.215 ЦПК України в мотивувальній частині рішення не навів необхідне обгрунтування відповідного рішення. Тому і в цій частині рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у цій частині вимог з інших підстав.

Апеляційний суд враховує, що між сторонами було укладено договір позики і його умови не передбачають відшкодування моральної шкоди у разі порушень його положень сторонами, тому у вимогах позову про відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити.

Посилання позивача на правила ст.1167 ЦК України щодо підстав відповідальності за завдану моральну шкоду не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки останні є договірними правовідносинами і договір, укладений між сторонами не передбачає відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин оскаржуване рішення місцевого суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню як таке, що постановлене з невідповідністю висновків суду обставинам справи з постановленням нового про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги підлягають частковому врахуванню.

Відповідно до правил ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З матеріалів справи видно, що позивач при подачі позову сплатив 120 грн. ІТЗ та 64, 06 грн. судового збору (а.с.2,3), а при подачі апеляційної скарги відповідно: 120 грн. і 32, 30 грн.. Тому ці витрати підлягають стягненню в його користь з відповідачки по справі в сумі 336 грн. 36 коп.(120 + 64,06 + 120 + 32,30 = 336,36).

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 59, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, ст.ст. 1047, 1051 ЦК України апеляційний суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 -задовольнити частково.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 15 липня 2011 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_7 6460 грн. в рахунок погашення боргу за договором позики.

У позові ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_7 336 грн. 36 коп. в рахунок відшкодування понесених витрат по справі.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: