Справа № 22-ц-628/2011 Провадження № Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Коверзне Доповідач - Лакіза Г. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2011 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:представника позивача ОСОБА_5, співвідповідача ОСОБА_6, який одночасно представляє інтереси відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_7, ОСОБА_8 кооперативу „Редакція газети „Град Прилуки", ОСОБА_6 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 січня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 кооперативу „Редакція газети „Град Прилуки", ОСОБА_6 про захист честі, гідності, ділової репутації, та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

На рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 січня 2011 року апеляційні скарги подані позивачем ОСОБА_7, відповідачами -ОСОБА_8 кооперативом „Редакція газети „Град Прилуки" та ОСОБА_6

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 січня 2011 року позов ОСОБА_7 задоволено частково. Визнано недостовірними і такими, що не відповідають дійсності, порушують права, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію, відомості про ОСОБА_7, опубліковані у статті „Ваша Честь!" в газеті „Град Прилуки" за № 22 (444) від 02.06.2010 року, а також на офіційному сайті „Град Прилуки" в мережі Інтернет, а саме про те, що одне з винесених ОСОБА_7 рішень має ознаки кримінального діяння, яке відповідно до Кримінального кодексу України карається за статтею 375 (винесення неправосудного рішення), а також про те, що „внутрішнє переконання судді Ряботи В.І., збочене бачення ним закону і „здоровий глузд", підігрітий „промілями", розродилися мертвонародженою істиною". ОСОБА_8 кооператив „Редакцію газети „Град Прилуки" та ОСОБА_6 зобов'язано протягом 15 днів після набрання рішенням законної сили опублікувати під заголовком „СПРОСТУВАННЯ" на першій сторінці газети територіальної громади „Град Прилуки" та на офіційному сайті „ГРАД Прилуки" в розділі „Слово редактора", на тій самій шпальті й тим самим шрифтом, що і спростоване повідомлення, вступну частину та другий абзац резолютивної частини даного рішення суду. З ОСОБА_8 кооперативу

„Редакція газети „Град Прилуки" на користь ОСОБА_7 стягнуто 1 000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди та 37 грн. 50 коп. у відшкодування судових витрат, а всього 1 037 грн. 50 коп. З ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 стягнуто 3 000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди та 37 грн. 50 коп. у відшкодування судових витрат, а всього 3 037 грн. 50 коп. На користь місцевого бюджету стягнуто судовий збір: з ОСОБА_8 кооперативу „Редакція газети „Град Прилуки" - 25 грн. 50 коп., з ОСОБА_6 - 158 грн. 50 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_9 просить рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 січня 2011 року частково змінити, доповнити абзац третій резолютивної частини даного рішення після слів „вступну частину та другий..." словами „четвертий та п'ятий абзаци..." з метою публікації резолютивної частини судового рішення не лише щодо спростування відомостей, але і стосовно стягнення моральної шкоди, а також збільшити суму моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_8 кооперативу „Редакція газети „Град Прилуки" з 1 000 грн. до 10 000 грн., а з ОСОБА_6 - з 3 000 грн. до ЗО 000 грн., посилаючись на те, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди судом першої інстанції не були враховані в повному обсязі обставини справи.

В апеляційних скаргах ОСОБА_8 кооперативу „Редакція газети „Град Прилуки" і ОСОБА_6, які є тотожними, містяться прохання скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 січня 2011 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовити повністю, в зв'язку з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_8 кооперативу „Редакція газети „Град Прилуки" і ОСОБА_6 зводяться до того, що стаття містить суб'єктивні оціночні судження автора статті, правдивість яких не повинна доводитися чи спростовуватися, і що автором були використані певні літературні прийоми та мовні засоби, які виключають можливість тлумачення викладеного як повідомлень про факти. Крім того, звертається увага на практику Європейського суду , яка обумовлює більш широкі межі критики публічних осіб в інтересах демократичного суспільства і самореалізації кожної особи, допустимість різких висловлювань в провокуючій формі, яку зазвичай прийнято вважати образливою.

Вислухавши доповідь судді, представника позивача ОСОБА_5, яка підтримала апеляційну скаргу позивача та не визнала апеляційні скарги відповідачів, пояснення відповідача ОСОБА_6, який одночасно представляє інтереси ОСОБА_8 кооперативу „Редакція газети „Град Прилуки", підтримав апеляційні скарги відповідачів та не визнав апеляційну скаргу позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційні скарги належить відхилити, а рішення суду - залишити без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 p., кожен має право на свободу вираження поглядів; це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї

без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Однак ч.2 ст. 10 встановлює певні обмеження щодо реалізації названого в частині першій права: „здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду".

Наведені положення Конвенції регламентовано і в українському законодавстві. Так, частини 1 і 2 ст. 34 Конституції України визнають за кожною особою і гарантують їй здійснення інформаційного права, тоді як ч.З вказаної статті визнає можливість його обмеження в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до положень ст. 277 Цивільного кодексу України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у статті „Ваша Честь!" в газеті „Град Прилуки" за № 22 (444) від 02.06.2010 року, а також на офіційному сайті „Град Прилуки" в мережі Інтернет, викладені відомості, які є недостовірними і такими, що не відповідають дійсності, ганьблять честь, гідність і ділову репутацію позивача, а саме про те, що одне з винесених суддею Прилуцького міськрайонного суду Ряботою В.І. рішень, а саме рішення Прилуцького міськрайонного суду від 25 березня 2010 року у справі за позовом ПАТ „Банк „Фінанси та кредит", яке було скасоване Апеляційним судом Чернігівської області із закриттям провадження у справі, має ознаки кримінального діяння, яке відповідно до Кримінального кодексу України карається за статтею 375 (винесення неправосудного рішення), а також про те, що „внутрішнє переконання судді Ряботи В.І., збочене бачення ним закону і „здоровий глузд", підігрітий „промілями", розродилися мертвонародженою істиною".

Суд першої інстанції об'єктивно оцінив решту інформації, яку просив спростувати позивач у своєму позові, як таку, що основана реальних фактах і підтверджена матеріалами справи, і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Доводи апеляційних скарг відповідачів про те, що наведені висловлювання є суб'єктивними оціночними судженнями автора статті, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості відповідно до ст.277 ЦК України, 4.2 ст.47-1 Закону України „Про інформацію" та роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової

репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 р. № 1, не можна визнати обгрунтованими, зважаючи на наступне.

Відповідно до 4.2 ст.47-1 Закону України „Про інформацію", оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що наведений фрагмент статті „Ваша Честь!" не є оціночним судженням автора, оскільки в цьому фрагменті автор викладає фактичні дані про те, що конкретне судове рішення, ухвалене суддею Прилуцького міськрайонного суду Ряботою В.І., має ознаки кримінального діяння, яке відповідно до Кримінального кодексу України карається за статтею 375 (винесення неправосудного рішення), та, використовуючи образливу форму, зазначає, що таке рішення ухвалене суддею внаслідок збоченого бачення ним закону і „здорового глузду", підігрітого „промілями".

Автором публікації інформацію подано однозначно не як власну оцінку ухваленого судом рішення або його критику, а як встановлений факт: „жахливим є той факт, що одне з винесених ОСОБА_7 рішень має ознаки кримінального діяння, яке відповідно до Кримінального кодексу України карається за статтею 375 (винесення неправосудного рішення),". В тексті відсутні будь-які вказівки на озвучування автором власної думки або його власної оцінки, як то, наприклад, „я вважаю" абощо. Текст містить ствердження, а не припущення автора.

Наведені в цьому фрагменті фактичні дані щодо вчинення суддею діяння, яке має ознаки кримінально караного за ст.375 Кримінального кодексу України, можуть бути перевірені на предмет їх достовірності.

Відповідно до ст.375 Кримінального кодексу України, злочином є

постановления суддею (суддями) завідомо неправосудного вироку, рішення,

ухвали або постанови.

Одна з ознак вказаного злочину - об"єктивна сторона - полягає у постановленні суддею завідомо неправосудного судового рішння, а інша ознака - суб"єктивна сторона - характеризується прямим умислом. Відповідачами не наведено даних, які підтверджують, що позивачем постановлено саме завідомо неправосудне судове рішення, і що він діяв з прямим умислом.

Висновок про наявність в діях судді ознак злочину, передбченого ст.375 КК України, належить до компетенції органів прокуратури при вирішенні питання щодо наявності підстав для порушення кримінальної справи.

Відповідно до ч.2 ст.94 Кримінально-процесуального кодексу України, кримінальна справа може бути порушена тільки в тих випадках, коли є достатні дані, які вказують на наявність ознак злочину.

Як вбачається з подальшого тексту статті „Ваша Честь!", автор звертався до правоохоронних органів із заявою про скоєння злочину суддею Ряботою В.І.

В засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_6 пояснив, що його заява про скоєння злочину суддею Ряботою В.І. перевірялась компетентними органами, але в порушенні кримінальної справи було відмовлено.

Таким чином, відповідачами не доведена достовірність викладеної' у статті „Ваша Честь!" інформації про вчинення суддею Ряботою B.I. діяння, яке карається за статтею 375 Кримінального кодексу України.

Місцевим судом також наведена відповідна мотивація, за якої посилання автора статті на те, що неправосудне рішення ухвалене суддею внаслідок збоченого бачення ним закону і „здорового глузду", підігрітого „промілями", є образливими, ганьблять честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Відповідно до приписів ч.4 ст.17 Закону України „Про державну підтримку засобів масової інформації", у разі розгляду судом спору щодо завданої моральної (немайнової) шкоди між журналістом або засобом масової інформації як відповідачем та політичною партією, виборчим блоком, посадовою особою (посадовими особами) як позивачем суд вправі призначити компенсацію моральної (немайнової) шкоди лише за наявності умислу журналіста чи службових осіб засобу масової інформації. Під злим умислом журналіста чи засобу масової інформації необхідно розуміти такі їх дії, коли вони перед поширенням інформації усвідомлювали її неправдивість (недостовірність) або неправомірність інших дій (поширення конфіденційної інформації щодо особи без згоди останньої тощо).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 як представник приватного підприємства „Експерт" брав безпосередню участь у розгляді цивільної справи за позовом ПАТ „Банк „Фінанси та кредит" до відділу державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції, треті особи - ОСОБА_10 і приватне підприємство „Експерт", про визнання недійсною оцінки про визначення вартості арештованого майна, по якій Прилуцьким районним судом 25 березня 2010 року було ухвалене рішення про задоволення позовних вимог, яке скасоване ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 19 травня 2010 року із закриттям провадження у справі з тих підстав, що справа повинна розглядатись в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства. ОСОБА_6 обізнаний з обставинами справи та змістом ухвалених у справі судових рішень. Також місцевим судом встановлено, що ОСОБА_6 є адвокатом, має спеціальні знання в області юриспруденції. Проте, незважаючи на відсутність висновків компетентних органів щодо наявності в діях судді ознак злочину, передбаченого ст.375 КК України, ОСОБА_6 як встановлений факт (а не як власне судження) подав таку інформацію. Наведені обставини дають підстави для висновку про наявність у ОСОБА_6 злого умислу у розумінні ч.4 ст.17 Закону України „Про державну підтримку засобів масової інформації"".

Відповідно до приписів ст.303 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Враховуючи наведене вище, апеляційні скарги відповідачів ОСОБА_8 кооперативу „Редакція газети „Град Прилуки", ОСОБА_6 не підлягають задоволенню.

Апеляційна скарга позивача ОСОБА_7 також не підлягає задоволенню. Підстав для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди судом апеляційної інстанції не встановлено. Інші доводи апеляційної скарги, що стосуються необхідності публікації в тексті спростування резолютивної частини судового рішення в повному обсязі, включаючи інформацію про

стягнення коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди, також є необґрунтованими, оскільки публікація в тексті спростування відомостей про відшкодування моральної шкоди не є способом захисту порушеного права відповідно до змісту ст. 277 Цивільного кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_7, ОСОБА_8 кооперативу „Редакція газети „Град Прилуки", ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 січня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: