Апеляційний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2011р. м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів - Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при секретарі Пугачової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 01 грудня 2010року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

встановила:

11.10.2010р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, в обґрунтування якого послалась на те, що відповідач є батьком їх малолітньої доньки Єлизавети, 15.09.2007року народження. Шлюб з відповідачем розірваний 29.09.2010р. Донька часто хворіє простудними захворюваннями, тому рішенням ВКК №925 від 13.09.2010року їй рекомендований домашній догляд та індивідуальних ухід матері. Оскільки донька мешкає з нею, вона не працює та здійснює ухід за малолітньою дитиною. Тому на підставі ч.3,6 ст.84 СК України позивачка просила суд, стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання у розмірі прожиткового мінімуму в сумі 907грн. щомісячно з усіх видів доходу, починаючи з 11.10.2010р. до досягнення доньки Єлизавети шестилітнього віку, а саме до 15 вересня 2013р. (а.с.1-2).

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на відсутність можливості сплачувати аліменти на утримання позивачки.

Рішенням суду від 01 грудня 2010р. в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Судом стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави держмито в сумі 51 грн. (а.с.22,23).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення її позову в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки постановлено з порушенням норм процесуального права, а саме: вона, як позивач довела суду свій позов, а відповідач на підтвердження своїх заперечень не надав суду жодного доказу. Судом не враховано, що відповідач умисно створює умови своєї матеріальної неспроможності. Крім того, судом стягнуто держмито з неї у дохід держави, в той час як вона за законом звільнена від сплати судових витрат (а.с.27-29).

Колегія суддів, заслухав суддю доповідача, сторони, вивчивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд 1 інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відмовивши у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела суду, що відповідач в змозі надавати допомогу на її утримання та прийшов до висновку, що ОСОБА_2 не має можливості сплачувати аліменти на утримання дружини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають обставинам справи, зібраним доказам, яким суд дав належну оцінку та нормам СК України.

Судом першої інстанції були встановлені факти і відповідні їм правовідносини, які виникли між сторонами. З 30 червня 2007р. по 29 вересня 2010р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку Єлизавету, 15 вересня 2007р.н. (а.с.3,4).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.09.2010р. з відповідача ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання доньки Єлизавети в сумі 260 грн. щомісячно, але не менш, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для відповідного віку, починаючи з 08.07.2010р. до досягнення дитиною повноліття (а.с.4-5).

Згідно вимог ст.84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років (ч.2 ст.84 СК). Якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років (ч.3 ст.84 СК). Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу (ч.4 ст.84 СК). Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу (ч.6 ст.84СК).

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною.

Відповідно до виписки з рішення ВКК дитячої міської поліклініки № 6 Київського району за № 925 від 13.09.2010р. ОСОБА_3, 15.09.200р.н., поставлений діагноз: часто тривало хворіє простудними захворюваннями, гострий бронхіт та рекомендовано домашній режим та індивідуальний ухід матері до 15.09.2011р. (а.с.6).

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Оскільки ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на її утримання, то вона була зобовязана довести суду можливість відповідача надавати їй матеріальну допомогу в розмірі 907грн. щомісячно. Але матеріали справи не містять жодного документу, що свідчали б про таку можливість відповідача, що він працює і має постійний заробіток.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 офіційно ніде не працює та не має джерела постійного доходу, що не було спростоване позивачкою. Крім того відповідач сплачує аліменти на утримання шестирічної дитини від першого шлюбу, що підтвердила в судовому засіданні позивачка.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_2 не має можливості сплачувати аліменти на утримання дружини, і з цих підстав позов не підлягає задоволенню.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Водночас, колегія суддів, не погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави державного мита в сумі 51 грн., оскільки відповідно до п.5 ч.1 ст. 4 Декрету КМУ «Про державне мито» від 21.01.1993р. позивачі за позовами про стягнення аліментів звільняються від сплати державного мита. Згідно ч.4 ст.88 ЦПК України у разі залишення без задоволення позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Тому в частині стягнення державного мита з позивачки рішення суду підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2010року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави державного мита в сумі 51грн. скасувати, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: С.О. Погорєлова

ОСОБА_4