АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Категорія: право власності ОСОБА_1
Доповідач Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого-судді: Гальянової І.Г.

суддів: Бородіна М.М.

ОСОБА_2

при секретарі : Григоренко К.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 22 квітня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5. ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», треті особи - приватні нотаріуси Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, Універсальна біржа «Гермес» про визнання недійсними протокол) аукціонних торгів, договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, зобов'язання скасування реєстрації права власності, визнання права власності на нежитлові приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

25 лютого 2010 року позивач звернувся у суд з позовом, в якому просив визнати недійсними: протокол аукціонних торгів № 1 Універсальної біржі "Гермес" від 23 червня 2004 року та договір купівлі-продажу від 25 червня 2004 року, укладений згідно цього протоколу та відповідно до якого власником нежитлових приміщень 1-го поверху № № 1, 3, 6, 8, 9, 10-11 в будівлі літ. «Г-3» загальною площею 116, 7 кв. м. за адресою: м. Харків, вул. Полтавський Шлях, 19 став ОСОБА_7; повернути з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 зазначені приміщення, якими він володіє на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ним та ОСОБА_6 21 серпня 2009 року, зобов'язати КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" скасувати реєстрацію права власності на зазначені приміщення за відповідачами ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_3, стягнути з відповідачів судові витрати ( а.с.3-9).

11 листопада 2010 року позивач звернувся у суд з позовом, в якому на підставі статей 15, 16, 321, 388, 391, 656, 658 ЦК України, просив визнати за ним право власності на зазначені нежитлові приміщення. ( а.с.166-168)

Ухвалою судді від 16 листопада 2010 року , за вказаним позовом було відкрито провадження та вказані справи об'єднана в одне провадження ( а.с.192)

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до договору дарування від 24 травня 2000 року, укладеного між ТОВ « Ірук» та ним , йому вказані приміщення були подаровані внаслідок чого він став їх власником . До 2001 року він був одним із засновників ТОВ «Ірук», а з 7 лютого 2001 року - вибув з числа засновників вказаного товариства..

Позивач також зазначає, що Господарськими судами розглядалися чисельні справи між ТОВ «Ірук» та ТОВ «Плодоовощ » і 4 лютого 2002 року постановою арбітражного суду Харківської області ,ТОВ «Ірук» було визнано банкрутом та відкрита ліквідаційна процедура.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 17 червня 2002 року за клопотанням арбітражного керуючого ТОВ «Ірук» ОСОБА_11 зазначений договір дарування від 24 травня 2004 року був визнаний недійсним та спірні приміщення були включені до ліквідаційної маси. Своєчасно зазначену ухвалу він не міг оскаржити у зв'язку з тим, що про неї йому стало відомо зі значним запізненням.

Позивач зазначає, що в ході розгляду справи за позовом арбітражного керуючого ОСОБА_12 до нього про поновлення порушеного права та виселення зі спірних приміщень та касаційного перегляду судових рішень за зазначеною справою, 23 червня 2004 року новим арбітражним керуючим підприємства ОСОБА_5 було ініційовано та здійснено продаж спірних приміщень з аукціонних торгів. Відповідно до договору купівлі-продажу від 25.06.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_9- зазначене майно було передано ОСОБА_7

Позивач також зазначає, що спірні приміщення не могли бути відчуженими, оскільки на час виникнення спірних правовідносин вони знаходилися у його володінні, тобто фізичної особи, яка не була засновником ТОВ «Ірук» на час його банкрутства та учасником ліквідаційної процедури.

12 серпня 2004 року ОСОБА_7 продав спірні приміщення ОСОБА_6

Ухвалою господарського суду Харківської області від 1 березня 2006 року було скасовано ухвалу господарського суду Харківської області від 17 червня 2002 року, якою визнано недійсним договір дарування від 24 травня 2000 року, укладений між ТОВ «Ірук» та ним. Зазначене судове рішення набрало законної сили. Таким чином, на думку позивача, вказаним судовим рішнням , визнано його право власника на спірні приміщення.

Як на підставу первісного позову, позивач також зазначає на те, що Жовтневим районним судом м. Харкова розглядалася справа за позовом ОСОБА_6 до нього про поновлення порушеного права та виселення його зі спірних нежитлових приміщень. Рішенням суду від 5 серпня 2009 року позовні вимоги ОСОБА_6 про виселення були задоволені.

В ході апеляційного перегляду судового рішення, до набрання ним законної сили, 21 серпня 2009 року ОСОБА_6 продав спірні приміщення ОСОБА_13, який, в свою чергу, був учасником аукціонних торгів 23.06.2004 року.

На думку позивача, все вищезазначене свідчить про незаконність дій відповідачів стосовно неодноразового відчуження майна, яке вони не мали права відчужувати.

Як на підставу визнання за ним права власності на спірний об»єкт нерухомості позивач посилався на те, що на його думку 23 червня 2004 року було здійснено незаконну передачу спірних приміщень з аукціонних торгів за договором купівлі продажу від 25 червня 2004 року ОСОБА_7 , 12 серпня 2004 року ОСОБА_7, не будучі жодного разу у спірних приміщеннях ,уклав договір купівлі-продажу зазначених приміщень з ОСОБА_6 , а в подальшому спірні приміщення куплені ОСОБА_3 Позивач при цьому вказує на те, що як власник спірних приміщень з дня їх придбання - 30 травня 2000 року ніколи не переставав ними користуватись, договір дарування ніким не визнаний недійсним, а скасування права власності у БТІ на підставі незаконної ухвали господарського суду, не є підставою для припинення його права власності на вказані приміщення.

В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_14 підтримали свої вимоги з зазначених підстав та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні суду першої інстанції проти задоволення позовних вимог заперечував. Свої заперечення обґрунтовував їх безпідставністю та пояснив, що він, як і ОСОБА_6 є добросовісним набувачем спірних приміщень, а тому у позивача відсутні підстави для витребування їх з його володіння.

Представник ОСОБА_3 та ОСОБА_6 - ОСОБА_15 проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на аналогічні обставини.

Представник відповідача - КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" в судовому засіданні суду першої інстанції проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що реєстрація за відповідачами права власності на спірні приміщення проводилася відповідно до вимог діючого законодавства та підстави для відмови у реєстрації такого права власності були відсутні.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 квітня 2011 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

За ним визнано право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № № 1, 3, 6, 8, 9, 10-11 в будівлі літ. «Г-3» загальною площею 116, 7 кв. м. за адресою: м. Харків, вул. Полтавський Шлях, 19.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати вказане рішення суду в частині задоволення позовних вимог позивача та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити йому у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує невідповідністю висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам та порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_3 зазначає, що в порушення ч.3 ст. 61 ЦПК України при задоволенні позовних вимог позивача в зазначений вище частині, суд не прийняв до уваги рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 серпня 2009 року яке набрало законної сили та відповідно до якого ОСОБА_7 та ОСОБА_6 набули права власності на спірні приміщення та відсутність такого права у позивача.

ОСОБА_3 також зазначає, що вказаним рішенням суду, яке залишено без змін ухвалою Верховного Суду України від 01 вересня 2010 року було встановлено, що спірні приміщення вибули з володіння позивача під час виконання судового рішення в межах процедури банкрутства ТОВ «Ірук», набувач цього майна є ОСОБА_7, який придбав їх на аукціонних торгах та був добросовісним набувачем , а ОСОБА_6, який придбав це нерухоме майно за відплатним договором у ОСОБА_7 - є також добросовісним набувачем, тому це майно не може бути витребувано від ОСОБА_6.

ОСОБА_3 також посилається на ухвалу Верховного Суду від 01 вересня 2010 року, в якій, при скасуванні рішення апеляційного суду Харківської області від 10 грудня 2009 року, Верховний суд України зазначив , що при ухваленні рішення, апеляційним судом не взято до уваги, що право власності ОСОБА_4 на спірні приміщення після скасування 01 березня 2006 року судового рішення про визнання недійсним зазначеного вище договору дарування не відновлювалось, оскільки ТОВ «Ірук» було ліквідовано і в матеріалах справи відсутні дані про те, що ОСОБА_4звертався до суду із заявою про поворот виконання рішення Господарського суду та що органом державної реєстрації речових прав була відновлена реєстрація права власності на спірні приміщення.

ОСОБА_3 також зазначає, що визнаючи за позивачем право власності на спірні приміщення, суд першої інстанції в порушення вимог ст. ст. 321, 317, 328, 334, 210 ЦК України , не зважаючи на те, що ним на законних підставах набуто таке право власності на них, визнав таке право власності за позивачем.

ОСОБА_3 також зазначає на безпідставність застосування судом першої інстанції до виниклих між сторонами правовідносин ст. 392 ЦК України .

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з»явились, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку,що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Сторонами не оскаржується в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачу в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсними : протоколу аукціонних торгів № 1 Універсальної біржі «Гермес» від 23 червня 2004 року , договору купівлі-продажу від 25 червня 2004 року, укладеного на підставі цього протоколу ; в частині повернення з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 спірних приміщень, якими він володіє на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ним та ОСОБА_6 21 серпня 2009 року, зобов'язання КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" скасувати реєстрацію права власності на зазначені приміщення за відповідачами ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_3 , а тому його законність та обгунтованість в цій частині при апеляційному розгляді зазначеної справи, судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В даному ж випадку рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі в частині задоволення позовних вимог позивача цим вимогам не відповідає.

Так, при задоволенні позовних вимог позивача та визнання за ним права власності на спірні приміщення, суд першої інстанції на підставі ч.1 ст. 392 ЦК України, виходив з того, що визнання судовим рішення за позивачем права власності на вказаний об»єкт нерухомості , може бути підставою для реєстрації саме за ним права власності на них у встановленому законом порядку та це є способом захисту його права на зазначені нежитлові приміщення.

При цьому судом першої інстанції встановлено , підтверджено наявними у справі доказами та не заперечується сторонами, що згідно договору дарування від 24 травня 2000 року укладеного між ТОВ «Ірук» та позивачем, ТОВ «Ірук» подарувало йому спірні приміщення, тобто передало йому вказані приміщення безоплатно.

Крім того судом першої інстанції також встановлено, що 04 лютого 2002 року постановою арбітражного суду Харківської області, ТОВ «Ірук» було визнано банкрутом та відкрита ліквідаційна процедура.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17 червня 2002 року вказаний договір дарування від 24 травня 2000 року, був визнаний недійсним та спірні приміщення були включені до ліквідаційної маси ТОВ «Ірук».

23 червня 2004 року арбітражним керуючим підприємства було здійснено продаж спірних приміщень з аукціонних торгів на Універсальній біржі «Гермес» відповідно до яких, переможцем на цих торгах став ОСОБА_7 та за договором купівлі-продажу від 25.06.2004 року, вказані приміщення були йому продані .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 12 серпня 2004 року , ОСОБА_7 продав спірні приміщення ОСОБА_6 та ОСОБА_6 продав їх ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 21 серпня 2009 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01 березня 2006 року було скасовано ухвалу господарського суду Харківської області від 17 червня 2002 року, якою визнано недійсним договір дарування від 24 травня 2000 року , укладений між позивачем та ТОВ «Ірук» та спірні вказані приміщення включені до ліквідаційної маси.

Судом першої інстанції також встановлено, що спір щодо зазначених вище нежитлових приміщень , сторонами в якому були позивач та відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ТОВ Універсальна біржа «Гермес » та КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації », був предметом судового розгляду та рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 серпня 2009 року , залишеного без змін Ухвалою Верховного Суду України від 01 вересня 2010 року - було зобов»язано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_6 перепони в користуванні спірними приміщеннями та його виселено з зазначених приміщень. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про витребування вказаних нежитлових приміщень та зобов»язання КП «Харківське міське бюро технічної інвентарізації» зареєструвати його право власності на ці приміщення було відмовлено.

Як свідчить зазначене рішення суду, при розгляді вказаної справи судовим рішенням було встановлено, що ОСОБА_16 є добросовісним набувачем , який набув право власності на спірний об»єкт нерухомості в результаті прилюдних торгів від 23.06.2004 року, які були проведені під час виконання судових рішень в процедурі банкрутства ТОВ «Ірук» у зв»язку з чим на підставі ч.2 ст. 388 ЦК України , спірне майно не може бути витребувано у нього як добросовісного набувача , а відповідно і від ОСОБА_17, який є також добросовісним його набувачем ( т.2 а.с.129-133).

Відповідно до Ухвали Верховного суду України від 01 вересня 2010 року, при розгляді зазначеної справи в касаційному порядку Верховний суд України , своєю ухвалою від 01 вересня 2010 року, скасовуючи рішення у цій справі апеляційного суду Харківської області від 10 грудня 2009 року на залишаючи без змін вказане рішення Жовтневого районного суду м. Харкова, встановив , що апеляційний суд, дійшовши висновку , що ОСОБА_4 є власником спірних приміщень на підставі договору дарування , який був зареєстрований у КП «ХМБТІ», не звернув уваги, що в подальшому , після ухвалення судового рішення про визнання договору дарування цих приміщень недійсними, ТОВ «Ірук» 24 липня 2003 року зареєструвала за собою право власності на спірні приміщення в КП «ХМ БТІ» і що в подальшому державна реєстрація права власності на ці приміщення була здійснена: 30 червня 2004 року на ім»я ОСОБА_7, 16 серпня 2004 року на ім. »я ОСОБА_6, а також встановив, що право власності ОСОБА_4 на спірні приміщення після скасування 1 березня 2006 року судового рішення щодо визнання договору дарування недійсним, не відновлювалось, оскільки ТОВ «Ірук» було ліквідовано та в матеріалах справи відсутні дані про те ,що ОСОБА_18 А звертався до суду з заявою про поворот виконання рішення господарського суду та що органом державної реєстрації речових прав була відновлена реєстрація права власності на спірні приміщення на ім »я ОСОБА_4, тоді, як з 03 серпня 2004 року набрав чинності Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно до ст. 2 і ч. 3 ст. 3 якого ,державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визначення і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації ( т. 3 147-149).

В ч.3 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі ,що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа,щодо якої встановлені ці обставини.

Вказані обставини свідчать про те, що зазначеними судовими рішеннями , які набрали законної сили встановлено, що ОСОБА_19 та ОСОБА_6 як добросовісні набувачі , набули право власності на спірні приміщення , а ОСОБА_4 під час виконання судового рішення , таке право втратив в межах процедури банкрутства ТОВ «Ірук» і таке право власності за ним не поновлювалось та ці обставини не підлягають доказуванню при слуханні цієї справи.

Згідно до вимог ч.1 ст.392 ЦК України, на підставі якої суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги позивача , власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документів.

Таким чином, за змістом вказаної норми ЦК України ,право власності підлягає захисту у такий спосіб у разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов»язувальних відносинах і при цьому, має місце реальне оспорювання такого права власності учасниками цивільних відносин, внаслідок чого власник майна не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв»язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб , тобто вказана норм права передбачає право саме власника майна на звернення до суду з таким позовом.

Між тим, матеріали справи свідчать про те, що саме позивач оспорює правомірність набуття ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 права власності на спірні нежитлові приміщення у зв»язку із здійсненням їх продажу з аукціону за договором купівлі продажу від 25 червня 2004 року відповідачу ОСОБА_7, продажу ним цих приміщень ОСОБА_6 та продажу цього об»єкту нерухомості ОСОБА_6 - ОСОБА_3, тобто виниклі між сторонами правовідносини стосуються правочинів , які і оспорює позивач вимагаючи визнання на них права власності .

Крім цього, судом першої інстанції встановлено, підтверджено наявними у справі доказами та позивачем цей факт не спростовано, що відповідач ОСОБА_3 набув право власності на спірний об»єкт нерухомості на підставі договору купівлі-продажу , укладеного між ним та ОСОБА_6 21 серпня 2009 року та таке його право зареєстровано в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації » ( т.3 а.с.182-183), тобто є власником вказаних нежитлових приміщень на підставі платного договору та вказаний договір на теперішній час є чинним .

Згідно до вимог ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Матеріали справи також свідчать про те, що невизначеність відносин власності щодо цих приміщень вже була усунута рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 серпня 2009 року та Ухвалою Верховного Суду України від 01 вересня 2010 року.

З огляду на наведене, підстави для визнання за позивачем права власності на спірні приміщення , в порядку, встановленому ч.1 ст. 392 ЦК України, відсутні.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції, визнаючи за позивачем право власності на спірні нежитлові приміщення на підставі ч.1 ст. 392 ЦК України, вірно встановивши фактичні обставини справи , застосував до виниклих між сторонами правовідносин норму закону, яка в даному випадку не підлягає застосуванню.

Крім того, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги позивача при наявності зазначених вище правочинів щодо відчуження спірного нерухомого майна , які у встановленому законом порядку не визнані недійсними , а також при наявності судових рішень, які набрали законної сили, в порушення вимог , ч.3 ст. 61 ЦПК України, ст.ст. 321, 328 ЦК України , не звернув уваги на те, що визнанням права власності за позивачем на спірні приміщення, відповідач ОСОБА_3 фактично позбавляється такого права власності, тобто такий спосіб захисту цивільних прав ОСОБА_4, порушує права відповідача як добросовісного набувача спірного об»єкту нерухомості, що суперечить вимогам ч.2 ст. 13 ЦК України.

Враховуючи вищезазначене, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню як таке, що ухвалене судом з порушенням норм матеріального та процесуального права та не відповідає фактичним обставинам справи та наявним у справі доказам з ухваленням нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог, з зазначених вище підстав.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 313, 316, 317, 319, 218 ЦПК України судова колегія,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, задовольнити.

Змінити рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 квітня 2011 року.

Скасувати його в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та визнання за ним права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № № 1, 3, 6, 8, 9, 10-11 в будівлі літ. «Г-3» загальною площею 116, 7 кв. м. за адресою: м. Харків, вул. Полтавський Шлях, 19.

ОСОБА_18 ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог в цій частині.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя: підпис

Судді : підписи