Справа № 22Ц-2411/11Головуючий в суді першої інстанції:ОСОБА_1
Категорія: 21 Доповідач: Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2011 м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Гуцола П.П., Камзалова В.В.,

при секретарі Торбасюк О.І.,

за участю позивачки, апелянтки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, представника відповідачки, апелянтки ОСОБА_4 - ОСОБА_5, відповідачки, апелянтки ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним, визнання боргу боргом подружжя, стягнення боргу за рахунок спадкового майна,

за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 травня 2011 року,

В С Т А Н О В И Л А:

11 серпня 2006 року ОСОБА_2 звернулася в Томашпільський районний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики (а. с. 2), мотивуючи його тим, що у вересні 2005 року, липні 2006 року вона позичила ОСОБА_8 (чоловікові ОСОБА_4 та батькові ОСОБА_9, ОСОБА_6О.) кошти сумами 42600,00 та 27200,00 гривень відповідно за умови повернення їх до 25 грудня 2006 року. 20 липня 2006 року позичальник помер. Відповідачки у справі є його спадкоємицями першої черги. Спадщина складається з магазину в м. Тульчині і автомобіля марки Рено Трафік, що зареєстровані на покійного, 1/2 частини спільного сумісного майна подружжя у вигляді будинку № 29 по вул. Чайковського в смт. Вапнярка, Томашпільського району Вінницької області, магазину в с. Тиманівка, Тульчинського району Вінницької області, зареєстрованих на дружину покійного - відповідачку ОСОБА_4 Оскільки повернути борг чоловіка і батька в добровільному порядку відповідачки не бажають, ОСОБА_2 звернулася в суд з даним позовом, просила стягнути на її користь з відповідачок 69800,00 гривень грошової позики, відшкодувати понесені судові витрати у справі.

Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 05 грудня 2006 року ( а. с. 49 ) на задоволення клопотання представника позивачки ОСОБА_3 справа за підсудністю направлена для розгляду по суті у Тульчинський районний суд Вінницької області.

09 листопада 2006 року ОСОБА_2 подала в суд позовну заяву, де просила визнати недійсним договір дарування магазину, розташованого в с. Тиманівка, Тульчинського району Вінницької області, по вул. Ленінградській, 6-а на підставі ст. 232 ЦК України, того, що даний правочин вчинений в результаті зловмисної домовленості між його сторонами: власницею ОСОБА_4 та її донькою ОСОБА_6, з метою уникнення повернення боргу за рахунок спадкового майна ( а. с. 52 ).

10 листопада 2006 року ОСОБА_2 подала позовну заяву, в котрій просила в результаті визнання недійсним договору дарування ОСОБА_4 доньці ОСОБА_6 магазину, визнати за нею право власності на даний обєкт торгівлі, розташований по вул. Ленінградській, 6-а в с. Тиманівка, Тульчинського району Вінницької області ( а. с. 58 ).

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 грудня 2006 року цивільні справи за позовами ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування, визнання права на обєкт торгівлі, стягнення боргу за договором позики - обєднані в одне провадження ( а. с. 74 ).

15 квітня 2008 року ОСОБА_2 надала суду заяву, де змінила підставу власних позовних вимог в частині визнання договору дарування недійсним. Посилаючись на ст. 234 ЦК України, зазначила, що ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_6 договір дарування магазину в с.Тиманівка, Тульчинського району Вінницької області, знаючи про судовий спір відносно цього майна та діючи на підставі зловмисної домовленості між собою, маючи на меті лише уникнення повернення боргу. Тобто, позивачка стверджує фіктивність оспорюваного нею правочину, просила визнати борг покійного ОСОБА_8 боргом подружжя, визнати за нею право власності на магазин в с. Тиманівка та автомобіль ОСОБА_10 рахунок погашення боргу ( а. с.118-119 ). У заяві до суду від 17 грудня 2008 року позивачка знову обґрунтувала свої вимоги статтею 232 ЦК України, послалася на норми цього Кодексу, що регулюють правовідносини у сфері договору позики, відповідальності за порушення грошового зобовязання ( а. с. 165-166 ). Заявами від 18 березня, 17 грудня 2009 року, 15 січня, 24 вересня 2010 року ( а. с. 176-177, 239-242, 264-265 ) ОСОБА_2, збільшуючи позовні вимоги, просила, крім іншого, стягнути борг спадкодавця з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми в розмірі 122499,00 гривень за рахунок спадкового майна: незавершеного будівництвом житлового будинку № 14 по вул. Сагайдачного в смт. Вапнярка, Томашпільського району Вінницької області, магазину в с. Тиманівка, Тульчинського району Вінницької області та автомобіля Рено Трафік.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 травня 2011 року ( а. с. 324-326 ) позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6 солідарно борг в сумі 69800,00 гривень в межах вартості спадкового майна, 11000,00 гривень у відшкодування витрат, понесених позивачкою на правову допомогу, 900,00 гривень з оплати судової будівельно-технічної експертизи, 30,00 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. В дохід держави стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6 69,80 гривень судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням у справі, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6 оскаржують його в апеляційному порядку і просять скасувати дане рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення. ОСОБА_2 просить її позов задоволити в повному обсязі, стягнути суму боргу у розмірі 132759,60 гривень за рахунок нею уже вказаного спадкового майна. ОСОБА_4 просить оскаржуване рішення змінити, виключивши з мотивувальної частини вказівку про те, що спадкове майно складається з 1/2 частини незавершеного будівництвом житлового будинку № 14 по вул. Сагайдачного в смт. Вапнярка, Томашпільського району Вінницької області, який значиться за ОСОБА_4, та автомобіля Рено Трафік, зареєстрованого на ОСОБА_8, як спільного сумісного майна подружжя, ринкова вартість яких згідно проведених експертиз складає 168130,00 гривень та 6903,31 гривні відповідно; резолютивну частину рішення викласти в такій редакції: Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 борг в сумі 69800,00 гривень в межах вартості майна одержаного у спадщину за померлим ОСОБА_8. Судові витрати, вважає апелянтка, повинні бути покладені лише на неї. ОСОБА_6 просить судове рішення змінити, відмовивши у позові до неї. Всі апелянтки посилаються на ухвалення рішення судом першої інстанції з порушенням, неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи ( а. с. 330-352 ).

Ухвалою судді апеляційного суду Вінницької області від 15 липня 2011 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 травня 2011 року залишено без розгляду через пропуск нею процесуального строку на його оскарження та відсутність клопотання про поновлення цього строку ( а. с. 366-367, 371 ).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області від 04 серпня 2011 року клопотання ОСОБА_4 було задоволено та поновлено їй строк на апеляційне оскарження рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 травня 2011 року ( а. с. 385-386 ).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення і заперечення осіб, які беруть участь у справі, їхніх представників, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази, наявні в ній, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності, тощо ), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обгрунтованості є повне і всебічне зясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 14.09.2005 року, 15.07.2006 року позичив у ОСОБА_2 69800,00 гривень, які зобовязався повернути до 25 грудня 2006 року, але 20 липня 2006 року позичальник помер. Спадкоємці першої черги померлого, його дружина та дві доньки - відповідачки у справі - в добровільному порядку повернути борг не бажають.

Суд першої інстанції вірно визначився у правовідносих, що склалися між сторонами у справі, застосував норми матеріального права, що регулюють дані правовідносини.

Згідно ст. 608 ЦК України зобовязання припиняється смертю боржника, якщо воно нерозривно повязане з його особою і не може бути виконане іншою особою. Статтею 1282 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобовязані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобовязаний задовольнити вимоги кредитора особисто у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобовязані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 дотрималася строків предявлення вимог до спадкоємців ОСОБА_8, встановлених ст. 1281 ЦК України, а також те, що спадкове майно складається з 1/2 частини незавершеного будівництвом житлового будинку № 14 по вул. Сагайдачного в смт. Вапнярка, Томашпільського району Вінницької області, забудовником якого значиться дружина покійного ОСОБА_4, та автомобіля Рено Трафік, зареєстрованого в органах ДАІ на ОСОБА_8, як спільного сумісного майна подружжя, вартість якого є співмірною із сумою заборгованих позичальником коштів. В цій частині суд правильно керувався нормами Сімейного кодексу України, які регулюють підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, коло обєктів права спільної сумісної власності ( статті 60, 61 СК України ).

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_4 на те, що земельну ділянку, на якій розташований незавершений будівництвом житловий будинок № 14 по вул. Сагайдачного в смт. Вапнярка, вона отримала у спадок за заповітом діда, який, нібито, і здійснював будівництво цього будинку у 1987 році, не заслуговують на увагу, оскільки йдеться саме про споруду, а не земельну ділянку. Забудовником будинку є саме ОСОБА_4 і здійснювала вона зведення будинку в період шлюбу з позичальником. Жодних доказів протилежному апелянткою суду не надано. Земельна ділянка, на якому розташована новобудова, перебуває у користуванні забудовника ОСОБА_4, нею не успадковувалася, оскільки право власності на землю не оформлено.

Не заслуговують також на увагу доводи апелянток ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в тій частині, що оскільки спадщину за померлим прийняла тільки перша, то доньки не повинні відповідати за борги батька з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 1281 ЦК України встановлено, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Позивачка дотрималася цієї норми закону. Подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини лише ОСОБА_4 не виключало і в даний час не виключає оформлення спадщини доньками в іншому порядку, адже вони не подавали нотаріусу заяв про відмову від прийняття спадщини після смерті батька на користь своєї матері, інших осіб.

Задоволення судом позову відносно всіх трьох спадкоємиць у солідарному порядку не ущемлює права ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у випадку, якщо вони не прийняли спадщину після смерті батька, оскільки йдеться про стягнення боргу в межах вартості спадкового майна. Враховуючи наявність права у дочок на спадщину після смерті батька, вони повинні відповідати по його боргах в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Такий висновок суду першої інстанції є закономірним і справедливим. На даний час жодна із спадкоємиць не отримала свідоцтва про право на спадкове майно.

Заперечення апелянток ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з приводу невідповідності квитанцій про внесення ОСОБА_2 оплати наданої їй правової допомоги вимогам касових документів, колегія суддів зауважує, що квитанція № 005919 ( а. с. 293 ) оформлена за формою № 108 у юридичній консультації Крижопільського району Вінницької області Вінницької обласної колегії адвокатів, адвокат ОСОБА_3 приймав участь у справі з 2006 року. Щодо квитанції № 005930 ( а. с. 319 ), то як фізична особа-підприємець адвокат за даною номерною квитанцією сплачує належні державні податки, платежі. Сумнівів щодо правильності розподілу судом судових витрат з оплати наданої ОСОБА_2 правової допомоги, а саме відшкодування їх позивачці за рахунок відповідачок, мотиви апеляційних скарг щодо цього не викликають.

Не підлягає також задоволенню апеляційна скарга ОСОБА_2 з огляду на наступне.

Визнання недійсним договору дарування тимчасового обєкта торгівлі ( магазину ) від 21 вересня 2006 року, розташованого в с. Тиманівка, Тульчинського району Вінницької області, по вул. Ленінградська, № 6-а, оформленого між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (матірю і донькою ) неможливе через безпідставність заявленої вимоги.

ОСОБА_2 в обгрунтування цієї позовної вимоги посилається на статті 232 та 234 ЦК України. Однак норми ст. 232 ЦК України не мають відношення до даних фактичних обставин справи, оскільки регулюють визнання недійсним правочину, вчиненого внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, що в даному випадку не має місця. Фіктивність цього договору ОСОБА_2 як позивачкою у справі не доведена. Крім цього, за текстом договору ( а. с. 5, пункт 2 ) тимчасовий обєкт торгівлі належав субєкту підприємницької діяльності, дарувальнику ( ОСОБА_4 ) на підставі рішення № 8 Тиманівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 25 лютого 2003 року. У пункті 29 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжяПленум Верховного Суду України розяснив, що відповідно до положень статей 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК України майно приватного підприємця чи фізичної особи - підприємця не є обєктом спільної сумісної власності подружжя, тому магазин в с. Тиманівка, подарований ОСОБА_4 своїй доньці, не був спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 і за рахунок його вартості борг спадкодавця не може стягуватися на користь ОСОБА_2

Законним і обгрунтованим є оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові ОСОБА_2 про стягнення боргу спадкодавця з його спадкоємців з врахування індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми на підставі норм статті 1218, частини 3 статті 1231 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 308 ЦПК України встановлено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Суд першої інстанції, ухвалюючи 12 травня 2011 року рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2, встановив дійсні правовідносини, що склалися між сторонами, правильно визначив закон, який їх регулює, повно та всебічно дослідив і оцінив фактичні обставини у справі, подані сторонами докази. Судом вірно застосовано норми матеріального права, не порушено вимог процесуального права. Суд ухвалив рішення, виходячи з доводів і заперечень сторін, з врахуванням принципу їх змагальності та диспозитивності цивільного судочинства. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України судове рішення належним чином мотивовано, тому підстав для задоволення апеляційних скарг судова колегія не вбачає.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції допущено помилку у визначенні розміру судового збору, що підлягає стягненню з відповідачів у справі на користь держави. Державне мито в даному випадку складає 698,00 гривень, а не 69,80 гривень.

Частиною 5 статті 88 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції змінює відповідно розподіл судових витрат, якщо, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове.

Враховуючи, що в даному випадку рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 травня 2011 року підлягає залишенню без змін як законне, обґрунтоване і справедливе, на підставі ст. 220 ЦПК України суд першої інстанції повинен ухвалити додаткове рішення з правильного розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 88, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія cуддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 травня 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча:

Судді: