Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області
Справа № 2-298/2011
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2011 року Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючої - судді Ротар М.М.,

при секретарі- Вюшкіній Г.П.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача- адвоката ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вознесенська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

10.01.2011 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що всередині травня 2010 року він здійснював зварювальні роботи автомобіля Опель-Кадет 1980 року випуску, що належав на праві власності ОСОБА_3 В процесі здійснення вказаних робіт по необережності був зроблений дефект номера кузова, але претензій по якості робіт ОСОБА_3 до ОСОБА_1 не мав.

Через чотири місяці ОСОБА_3 під загрозою фізичного насильства почав вимагати з ОСОБА_1 3000 дол. США, давши строк три дні. Надалі протягом місяця постійно погрожував фізичною розправою родині ОСОБА_1 з вимогою сплатити йому матеріальний збиток за дефект кузова. 09.10.2010 року ОСОБА_3 з двома невідомими прийшов до ОСОБА_1 і під психічним впливом та погрози фізичною розправою на адресу ОСОБА_1 та членів його сімї змусили його надати розписку, в якій ОСОБА_1 до 15.10.2010 року зобовязався повернути борг в сумі 4000 дол. США.

Користуючись вказаною розпискою ОСОБА_3 звернувся 29.10.2010 року до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики в сумі 31646,40 гривень.

Посилаючись на те, що написання розписки вчинено особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного та психічного тиску з боку іншої сторони, позивач просить суд визнати правочин недійсним та стягнути спричинену йому такими діями моральну шкоду, яку він оцінює в 10 000 грн..

В судовому засіданні позивач свій позов підтримав, суду пояснив, що між ним та ОСОБА_3Є деякий час існували відносини, повязані з ремонтом автомобіля. Під час вказаних робіт він дійсно спричинив дефект номеру кузова, але гроші в борг у ОСОБА_3Є він не брав. Вказану розписку він тільки підписав, а писала її невістка, під впливом психічного тиску з боку ОСОБА_3 З приводу вказаних обставин ОСОБА_1 неодноразово звертався в правоохоронні органи з заявою про вчинення відносно нього та членів його сімї злочину.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав, пояснив, що дійсно він з позивачем деякий час знаходився в договірних відносинах з приводу ремонту його автомобіля. Але в квітні 2010 року між ними виникли відносини позики, а саме він позичив ОСОБА_1 4000 дол. США, але договір письмово вони не укладали, розписки, що підтверджувала факт передачі грошей не писали. В жовтні 2010 року він знову приїхав до ОСОБА_1 та запропонував написати йому розписку, оскільки той борг не повертав. В звязку з тим, що ОСОБА_1 був у нетверезому стані, то розписку писала його невістка ОСОБА_5, а позивач ОСОБА_1 її підписав. Але ніяких погроз відносно ОСОБА_1 та членів його сімї вони не вчинювали. Що стосується ремонту автомобіля, то це інші договірні відносини. Відповідач вказує, що договір позики укладався добровільно без якого-небудь фізичного та психічного впливу з його боку. Позивач намагається уникнути виконання зобовязання усілякими способами, тому просить в задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши надані письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

В судовому засіданні було встановлено та не заперечувалося сторонами, що в травні 2010 року позивач ОСОБА_1 здійснював ремонті роботи автомобіля Опель-Кадет, що належав відповідачу ОСОБА_3 В результаті ремонтних робіт, автомобілю відповідача був спричинений дефект кузова (крапля зварки потрапила на дві цифри). Через чотири місяці відповідач ОСОБА_3 звернувся знову до ОСОБА_1 з вимогою відшкодувати йому завдані збитки та змусив його під впливом психічного тиску написати розписку.

Згідно розписки від 09 жовтня 2010 року ОСОБА_1 зобовязався повернути ОСОБА_3 4000 дол. США до 15 жовтня 2010 року ( а.с. 9 цивільної справи № 2-102/11). В провадженні Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики за № 2-102/2011. Ухвалою суду від 19.02.2010 року провадження по зазначеній справі зупинено в силу п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України до розгляду даної цивільної справи.

У відповідності до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до положень ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були ним одержані від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору позики недійсним, ОСОБА_1 вказав, що розписка була написана від його імені, його невісткою ОСОБА_5 проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психологічного тиску з боку відповідача ОСОБА_3 та ще двох осіб, під час її написання гроші не передавалися.

Зі змісту ст. 231 ЦК України випливає, що для визнання правочину недійсним як такого, що вчинено під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного чи психологічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 21 постанови „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними N 9 від 06.11.2009 року при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

В судовому засіданні досліджувався матеріал № 2636 про відмову в порушені кримінальної справи, з якого вбачається, що у 24 листопада 2010 року ОСОБА_1 звертався до Вознесенського МВ УМВС із заявою щодо протиправних дій ОСОБА_3, які полягали у погрозах фізичної розправи по відношенню до нього та членів його сімї, у звязку з чим просив притягнути його до кримінальної відповідальності. В ході проведення перевірки за заявою ОСОБА_1 була винесена остання постанова 21 січня 2011 року про відмову в порушенні кримінально справи, відповідно до якої співробітником Вознесенського МВ УМВС було встановлено, що в діях ОСОБА_3Є не вбачаються ознаки злочину, передбачені ст..189 КК України, а вбачаються цивільні відносини.

Так, опитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що відповідач ОСОБА_3 разом з двома невідомими чоловіками неодноразово приїжджали до них додому та вимагали 3000 дол. США. Останній раз ОСОБА_3 та свідки ОСОБА_6 і ОСОБА_7 приїхали 9 жовтня 2010 року, погрожували ОСОБА_1, що він може більше не побачити своїх дітей, погрожували свідку ОСОБА_5 фізичною розправою та зґвалтуванням. 09 жовтня 2010 року вона написала вказану розписку, оскільки їх батько ОСОБА_1 був нетверезий та не міг писати. Він тільки поставив свій підпис. Але гроші ОСОБА_1 в борг не брав. Після написання вказаної розписки вона більше цих людей не бачила. Оскільки вона боялася за своє життя, то їй деякій час прийшлося жити у своїх батьків.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що на початку восени він разом з дружиною та матірю ОСОБА_9 був на заробітках в ОСОБА_8, коли до них подзвонив батько ОСОБА_1 та вказав, що приїжджали троє людей та вимагають з нього гроші 4000 дол. США. Вони одразу повернулися додому. 9 жовтня 2010 року до них приїхав ОСОБА_3 з двома невідомими та почав вимагати гроші, які нібито позичив їх батько, ще в квітні 2010 року, при цьому погрожував йому та його дружині ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_3 неодноразово приїжджав до них додому з погрозами та вимогами повернути гроші. Вказані гроші її чоловік не позичав, а ремонтував ОСОБА_3 автомобіль та спричинив йому шкоду, при цьому вони пропонували ОСОБА_3 відшкодувати спричиненні збитки, але той не погоджувався. При цьому ОСОБА_3 говорив щоб вони памятали, що у них є діти, що з ними може статися все що завгодно, погрожував фізичною розправою. Вона неодноразово зверталася до Вознесенського МВ УМВС з заявами про погрози з боку відповідача, усно зверталася до дільничного МВ УМВС.

Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які працюють дільничними Вознесенського МВ УМВС пояснили, що дійсно до них звертався ОСОБА_1 разом з дружиною, та вимагали прийняти заходи, щодо ОСОБА_3 та ще двох осіб, оскільки вони погрожують фізичною розправою ОСОБА_1 та членам його сімї.

Зазначені покази свідків є переконливими , оскільки вони узгоджуються між собою та підтверджуються сукупністю інших зібраних у справі доказів.

Свідченням свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_12 підтверджується той факт, що вони дійсно приїжджали в трьох до ОСОБА_1, який заборгував ОСОБА_3 4000 дол. США, дійсно були присутні при написанні розписки, диктували її текст, але при цьому не погрожували ні ОСОБА_1, ні його членам сім»ї. Що стосується грошей, то вони не були присутні при їх передачі, оскільки це відбулося раніше, ще в квітні 2010 року і тоді розписка не писалася.

Встановлену поведінку відповідача ОСОБА_3 та свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_6 суд оцінює, як психологічний вплив на ОСОБА_1 та членів його сімї з метою спонукання його до укладення правочину, оскільки ОСОБА_3 примусив його та членів його сімї пережити душевні страждання, страх за своє життя та життя своїх дітей, ОСОБА_1 вважав, що відмова від чинення розписки буде мати для нього негативні наслідки, не дивлячись на те, що грошей він не отримував.

Крім цього, з тексту розписки вбачається, що позивач ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 за договором позики 4000 дол. США 09 жовтня 2010 року, які зобовязувався віддати 15 жовтня 2010 року. Але судом встановлено, не заперечувалося сторонами, що фактично при написанні розписки гроші не передавалися, як пояснював ОСОБА_3 гроші були передані ОСОБА_1, ще в квітні 2010 року без розписки, хоча знайомі вони були з березня 2010 року. Вказане також підтверджує, що розписка писалася під впливом психічного тиску.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Аналізуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що розписка була написана ОСОБА_1 проти його справжньої волі, внаслідок застосування до нього психологічного тиску з боку відповідача ОСОБА_3, а договір позики є безгрошовим, оскільки ОСОБА_1 сприймав погрози як реальні і відмова від написання розписки могла спричинити шкоду його інтересам та членам його сімї.

Крім цього необхідно зазначити, що між сторонами фактично виникли відносини по відшкодуванню шкоди, завданої внаслідок недоліків робіт(послуг), а не відносини, що виникають з договору позики.

В силу ч.1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно ч.2 ст.231 ЦК України винна сторона, яка застосувала фізичний чи психічний тиск до другої сторони, зобовязана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у звязку з вчиненням цього правочину. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер спору, задоволення основних вимог, що частково компенсує моральні страждання позивача і вважає що 500 гривень будуть достатньою сумою для її відшкодування.

Зважаючи на викладене та керуючись ст.ст. 10,11, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд -

В И Р I Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати договір позики від 09 жовтня 2010 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_3 4000 дол. США, що в еквіваленті на національну валюту становить 31646,40 гривень недійсним.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 500 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 54 гривні.

Рiшення може бути оскаржене до апеляцiйного суду Миколаiвської областi через Вознесенський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: Ротар М.М.