Справа №2-52/11
РІШЕННЯ

Іменем України

13 квітня 2011 року Деснянського районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Панченко О.М.

при секретарях - Слободянюк О.А., Буцко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Приватного Акціонерного товариства Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1, Приватного підприємства «ТТС», Товариства з обмеженою відповідальністю «Технопарк», третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ СК «ПЗУ Україна» звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.06.2006 року між ВАТ СК «ПЗУ Україна» та ОСОБА_3 було укладено договір страхування транспортних засобів, згідно до якого позивач зобов»язався у разі настання страхового випадку відшкодувати збитки у межах страхової суми у порядку та на умовах передбачених договором. Об»єктом даного договору є майнові інтереси, пов»язані із володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом автомобілем НОМЕР_1. Відповідно до умов договору страховим випадком є пошкодження транспортного засобу внаслідок ДТП. Відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 02.02.2007 року відповідача було визнано винним у скоєнні ДТП, що сталося 07.09.2006 року між автомобілем «Фольксваген», д/н НОМЕР_2, яким він керував та автомобілем НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_3 11.09.2006 року було складено висновок про оцінку автомобіля «Мітсубісі Лансер», для визначення розміру страхового відшкодування, що належить виплатити страхувальнику. Відповідно до даного розрахунку, матеріальні збитки спричинені автомобілю страхувальника внаслідок ДТП складають 70 471,87 грн. Сума страхового відшкодування до виплати страхувальнику на підставі страхового акту складає 68 403,87 грн., яка була виплачена страхувальнику в повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням №18121 від 28.09.2006 року. Оскільки відповідач ОСОБА_1 в добровільному порядку відмовляється відшкодувати шкоду, завдану ним, ПАТ СК «ПЗУ Україна» було вимушено звернутися з даним позовом до суду.

В судовому засіданні представник позивача зменшила суму позовних вимог за рахунок відокремлення розміру пошкоджень передньої частини автомобіля (капоту, правого переднього крила, корпусу та торпеди) в розмірі 4 571, 31 грн. Просила стягнути з відповідача ОСОБА_1 в якості відшкодування завданої шкоди розмір збитків в сумі 63 832,56 грн.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги, що були пред»явлені до нього позивачем не визнав. Пояснив, що автомобіль «Фольксваген» д/н НОМЕР_2, яким він керував під час ДТП належить на праві власності на йому, а ОСОБА_2, який є одним з керівників ПП «ТТС», де він працював на посаді спеціаліста відділу поставок та який віддавав йому розпорядження куди та з якою метою він повинен їхати на даному службовому автомобілі. В день коли сталося ДТП він керував даним автомобілем із вантажем, а саме перевозив шліфувальну машину зі складу фірми «Технопарк» до приватної фірми, що знаходиться на території підприємства «Станкозавод». Свою провину в скоєнні ДТП відповідач не визнав, вважає, що він не винний в даній дорожньо транспортній пригоді і вина його судом не доведена. Він працював в ТОВ «Технопарк» за сумісництвом, а отже перебував у трудових відносинах з даним товариством, хоча його прийняття на роботу належним чином оформлено не було. Просив також суд залучити в якості співвідповідачів ПП «ТТС», ТОВ «Технопарк» та ОСОБА_2, оскільки у вказаних підприємствах він працював за сумісництвом, а ОСОБА_2 є власником автомобіля «Фольксваген» д/н НОМЕР_2.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав заперечення свого довірителя та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_1, як неналежного відповідача по справі повністю.

Судом до участі в справі було залучено в якості співвідповідачів ТОВ «Технопарк» та ПП «ТТС», в якості третьої особи - власника транспортного засобу ОСОБА_2

Представник відповідача ПП «ТТС» в судовому засіданні проти позовних вимог, що були заявлені позивачем до відповідача ОСОБА_1 про відшкодування збитків не заперечував. Пояснив, що дійсно відповідач ОСОБА_1 працював в ПП «ТТС» з 01.07.2004 року по 31.08.2007 року на посаді спеціаліста відділу поставок, проте, у його посадові обов»язки не входило виконання функцій водія. Оскільки в господарській діяльності підприємство не використовує будь які транспортні засоби і на балансі вони не значаться, тому ПП «ТТС» не може бути відповідачем по справі, підприємство не було на момент ДТП і не є на даний час володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким керував відповідач ОСОБА_1 на момент скоєння ДТП. ОСОБА_2 також ніколи не працював на даному підприємстві. Просив суд про стягнення збитків з відповідача ОСОБА_1

Представник відповідача ТОВ «Технопарк» в судовому засіданні пояснив, що товариство не є належним відповідачем по справі, оскільки не є володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким керував відповідач ОСОБА_1 під час ДТП. Крім того, відповідач ОСОБА_1 не є і ніколи не був працівником даного товариства. Ніяких орендних чи інших відносин щодо транспортного засобу «Фольксваген» д/н НОМЕР_2 між товариством і власником автомобіля ОСОБА_2 не має, а тому не можна стверджувати, що на момент скоєння ДТП відповідач ОСОБА_1 виконував свої посадові обов»язки у ТОВ «Технопарк». Вважає, що збитки, спричинені позивачу повинен відшкодувати відповідач ОСОБА_1, як особа, що керувала на момент скоєння ДТП автомобілем «Фольксваген» д/н НОМЕР_2.

Представник третьої особи ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що його довіритель є засновником ТОВ «Технопарк». Дійсно 02.08.2006 року ним було видано відповідачу ОСОБА_1 доручення на керування автомобілем «Фольксваген» д/н НОМЕР_2, управляючи яким останній 07.09.2006 року скоїв ДТП. Вважає, що відповідач ОСОБА_1 повинен відповідати за шкоду, заподіяну внаслідок ДТП, оскільки він на момент скоєння ДТП керував зазначеним вище транспортним засобом на підставі доручення, яке ні ким не оспорювалося.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, його представника, представників співвідповідачів, представника третьої особи, заслухавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 01.06.2006 року між ВАТ СК «ПЗУ Україна» та ОСОБА_3 було укладено договір страхування транспортних засобів, згідно до якого позивач зобов»язався у разі настання страхового випадку відшкодувати збитки у межах страхової суми у порядку та на умовах передбачених договором. Об»єктом даного договору є майнові інтереси, пов»язані із володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом автомобілем НОМЕР_1. Відповідно до умов договору страховим випадком є пошкодження транспортного засобу внаслідок ДТП. (а.с. 5-15).

Відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 02.02.2007 року відповідача ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні ДТП, що сталося 07.09.2006 року між автомобілем «Фольксваген», д/н НОМЕР_2, яким він керував та автомобілем НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_3, а провадження у справі закрито в зв»язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 КУпАП (а.с. 64).

11.09.2006 року було складено висновок про оцінку автомобіля «Мітсубісі Лансер», для визначення розміру страхового відшкодування, що належить виплатити страхувальнику. Відповідно до даного розрахунку, матеріальні збитки спричинені автомобілю страхувальника внаслідок ДТП складають 70 471,87 грн.(а.с. 22-24).

Сума страхового відшкодування до виплати страхувальнику на підставі страхового акту складає 68 403,87 грн., яка ПАТ СК «ПЗУ Україна» була виплачена страхувальнику в повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням №18121 від 28.09.2006 року. (а.с.35-37).

02.08.2006 року третя особа ОСОБА_2 видав на ім»я відповідача ОСОБА_1 доручення на керування транспортним засобом «Фольксваген», д/н НОМЕР_2 (а.с. 93), який належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 28.05.2004 року (а.с. 60).

Як зазначив в судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 на момент, коли сталося ДТП він працював на посаді спеціаліста відділу поставок в ПП «ТТС» та у ТОВ «Технопарк» за сумісництвом, а отже вважає, що перебував у трудових відносинах з даним товариством, хоча його прийняття на роботу належним чином оформлено не було.

Відповідно до Наказу директора підприємства №07 від 01.07.2004 року відповідач ОСОБА_1 був прийнятий на посаду спеціаліста відділу поставок ПП «ТТС» (а.с. 101).

Наказом директора підприємства за №10 від 31.08.2007 року відповідач ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади за власним бажанням (а.с. 107).

Відповідно до посадової інструкції відповідача ОСОБА_1, в його посадові обов»язки входили організаційно розпорядчі функції, як то: організація вивчення ринку, розроблення перспектив маркетингової діяльності, розробка стратегії та тактики поставок продукції тощо (а.с. 179-180). Виконання обов»язків щодо перевезення майна, продукції підприємства, виконання обов»язків водія в його посадові обов»язки не входило.

У відповідь на ухвалу суду про витребування доказів по справі, директор ПП «ТТС» повідомив, що в господарській діяльності підприємство не використовує будь які транспортні засоби і на балансі підприємства вони не значаться (а.с. 176).

Представником ТОВ «Технопарк» в судовому засіданні зазначалося, що відповідач ОСОБА_1 не є і ніколи не був працівником товариства, а саме товариство не є володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким він керував на момент скоєння ДТП.

Судом в судовому засіданні були допитані свідки з боку відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які стверджували, що ОСОБА_1 знаходився у трудових відносинах з ТОВ «Технопарк», свідки, що були допитані в судовому засіданні з боку співвідповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пояснили, що ОСОБА_1 ніколи не працював в ТОВ «Технопарк», а працював в ПП «ТТС», а транспортних засобів ніяких на балансі ТОВ «Технопарк» не було і не має.

Суд критично ставиться до свідчень, які надавалися в судовому засіданні вказаними свідками, оскільки їх покази в судовому засіданні мають протиріччя, крім того свідчення свідків ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спростовуються доказами, які були встановлені в ході судового засідання.

Відповідно до ст. 993 ЦК України до страхової організації, що сплатила страхове відшкодування за майновим страхуванням, переходить у межах цієї суми право вимоги, яку страхувальник (або інша особа, яка одержала страхове відшкодування) має до особи, відповідальної за заподіяну шкоду.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

Згідно із ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється громадянин, що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору, оренди, довіреності тощо).

Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов′язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дії особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Аналізуючи зазначені норми законодавства, розяснення, викладене в Постанові Пленуму Верховного Суду України, суд приходить до висновку про стягнення спричиненої матеріальної шкоди з відповідача ОСОБА_1 який на момент ДТП керував автомобілем та своїми діями завдав матеріальних збитків водію іншого автомобіля.

Згідно із ст. 27 Закону України Про страхування до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

У відповідності до п.2 ст. 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду тільки у випадку, якщо шкода завдана їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов»язків.

Відповідно до ч. 3 п. 4 Постанови Пленуму ВСУ №6 від 27.03.1992 року не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим тільки особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела: шофер, машиніст, оператор і т.ін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожні із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем ОСОБА_1 суду не було надано переконливих доказів того, що транспортний засіб, яким він керував на момент ДТП належав або використовувався на законній правовій підставі ПП «ТТС» або ТОВ «Технопарк», а тому зазначені підприємства не являються володільцями джерела підвищеної небезпеки за участю якого сталося ДТП.

Оскільки автомобілем «Фольксваген», д/н НОМЕР_2 керував відповідач ОСОБА_1 на підставі доручення, виданого йому власником транспортного засобу ОСОБА_2, постановою суду він визнаний винним у скоєній ДТП, то він зобов′язаний відшкодувати заподіяні збитки, що сталися в результаті дорожньо-транспортної пригоди, тому з відповідача повинно бути стягнуто на користь позивача суму страхового відшкодування в розмірі 68 832,56 грн.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді пропорційно до задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 10, 15, 60, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 993, 1172, 1187, 1191 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», ст. 27 Закону України Про страхування, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Приватного Акціонерного товариства Страхова компанія «ПЗУ Україна» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного Акціонерного товариства Страхова компанія «ПЗУ Україна» в якості відшкодування завданої шкоди 63 832 грн. 56 коп., судовий збір в розмірі 638 грн. 56 коп. та 120 грн. витрат на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги.

Суддя: