Справа №22-ц-1517/11Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Категорія21Доповідач у 2 інстанціїБерезовенко
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 січня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Сержанюка А.С.,

суддів: Березовенко Р.В., Фінагєєва В.

при секретарі: Хворостяній А.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 квітня 2010 року в справі

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, треті особи: Перша Київська обласні державна нотаріальна контора, виконавчий комітет Бобрицької сільської ради, Київська обласна філія ДП Центр Державного земельного кадастру про визнання частково недійсним договору довічного утримання, Державного акту на право приватної власності на землю та визнання права власності на 7/18 частину будинку та

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частину жилого будинку.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2005 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання частково недійсним договору довічного утримання та визнання права власності на 1/2 ч. будинку.

Відповідачка ОСОБА_4 звернулась із зустрічним позовом про припинення права власності на 1/3 ч. житлового будинку, що знаходиться в с. Бобриця по вул. Садовій 28 Києво-Святошинського району Київської області. 29.04.2009 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали позов до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсними. Дані справи були об'єднані в одне провадження. В ході розгляду справи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали заяву про залишення без розгляду їх позову про визнання заповіту недійсним.

Позивач ОСОБА_2 в ході розгляду справи неодноразово, в порядку ст. 31 ЦПК України, уточнював та доповнював свої позовні вимоги. Останні уточнення та доповнення ОСОБА_2 були подані 03.03.2010 р.

Свої позовні вимоги позивач ОСОБА_2 мотивував тим, що 29.12.1991 року померла його бабуся ОСОБА_5, яка 04.03.1986 р. склала заповіт, яким все своє майно заповідала йому. Бабусі на праві власності належала 1/2 ч. житлового будинку № 28 по вул. Садовій с. Бобриця Києво-Святошинського району Київської області. Даний будинок був побудований нею під час шлюбу з ОСОБА_6, тому будинок був їх спільною сумісною власністю. Після смерті ОСОБА_5, він протягом шести місяців, а саме, 15.02.1992 р. прийняв спадщину шляхом подачі заяви до нотаріальної контори. Його мати подала до нотаріальної контори заяву і відмовилась від своєї обов'язкової частки на його користь, тому на його думку її 1/9 ч. переходить до інших спадкоємців за заповітом, тобто лише до нього. Право на обов'язкову частку мав і ОСОБА_6, чоловік померлої ОСОБА_5 Таким чином його частка у спадщині на його думку складає 7/18 (1/2+1/9), а ОСОБА_6 -11/18. Свідоцтво про право на спадщину він не отримував з етичних міркувань, так як в будинку проживав ОСОБА_6.

Скориставшись тим, що він не отримав свідоцтво про право на спадщину, ОСОБА_6 отримав на себе свідоцтво про право власності на весь будинок та передав його ОСОБА_4 по договору довічного утримання, а також приватизував на себе всю земельну ділянку. Після смерті ОСОБА_6, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 26.01.2005 р. отримали свідоцтво про право на спадщину за заповітом в рівних частках на земельну ділянку площею 0,496 га в с. Бобриця по вул. Садовій, 28.

Позивач просив визнати недійсним договір довічного утримання, складений 31.10.1998 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в частині передачі у власність житлового будинку в с. Бобриця по вул. Садовій, 28; скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане 08.08.1998 р. виконкомом Бобрицької сільської ради, зареєстрованого в Києво-Святошинському БТІ 19.08.1998 р; визнати недійсним рішення виконкому Бобрицької сільської ради від 29.01.1998 р. № 5 в частині передачі безкоштовно у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку № 28 по вул. Садовій, с. Бобриця в розмірі 0,496 га ОСОБА_6; скасувати Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 083554, виданого 11.03.1998 р. Бобрицькою сільрадою та скасувати реєстрацію цього Державного акту на право приватної власності на землю на ім'я ОСОБА_6М; скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 26.01.2005 р. на 1/2 ч. земельної ділянки площею 0,496 га на ім'я ОСОБА_3; скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 26.01.2005 р. на 1/2 ч. земельної ділянки площею 0,496 га на ім'я ОСОБА_4; визнати за ним право власності на 7/18 ч. житлового будинку № 28 по вул. Садовій с. Бобриця Києво-Святошинського району Київської області.

ОСОБА_4 проти позову ОСОБА_2 заперечувала, свої позовні вимоги по зустрічному позову про припинення права власності ОСОБА_2 на частину житлового будинку, мотивувала тим, що обов'язкова частка на спадкову 1/2 ч. житлового будинку при наявності заповіту складає 2/18 ч., так як спадкоємців по закону було троє - це чоловік померлої ОСОБА_7, діти ОСОБА_3 та ОСОБА_8 Спадкоємців на обов'язкову частку було двоє, тому кожний з них мав право на 1/9 ч. спадкового будинку. ОСОБА_6 спадщину прийняв шляхом вступу в управління та володіння спадковим будинком, як передбачала ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 р.). ОСОБА_8 відмовилась від обов'язкової частки подавши заяву до нотаріальної контори на користь позивача. Законом не передбачено відмову від обов"язкової частки на користь іншої особи. Якщо ОСОБА_8 відмовилась від обов'язкової частки, то ця 1/9 частка переходить до інших спадкоємців в рівних частках, тобто по 1/18 ч., а не до когось конкретно, тому частки в спільному будинку повинні розподілятись таким чином: ОСОБА_6 2/3 ч. (1/2+1/9+1/18), ОСОБА_2 - 1/3 ч.

Після укладання договору довічного утримання будинок був перебудований та переобладнаний за її кошти з її чоловіком. Після перебудов та переобладнань вартість будинку значно збільшилась, її сімя постійно проживала та проживає в спірному будинку і іншого житла не має. Позивач не проживав у будинку і ним не користувався, має інше постійне місце проживання де ї мешкає. Відповідно до заключення експертизи розділити спірний будинок в натурі не можливо через недостатність площі, а тому вважає, що 1/3 ч. ОСОБА_2 є незначною, неподільна, а спільне їх користування будинком є неможливим, тому просила право власності на 1/3 ч. будинку ОСОБА_2 припинити з виплатою йому грошової компенсації.

Рішенням рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 квітня 2010 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частину жилого будинку задоволено.

Припинено право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Бобриця по вул. Садовій, № 28 Києво-Святошинського району Київської області на ім'я ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с.Бобриця по вул. Садовій, 28 Києво-Святошинського району Київської області в сумі 16 236 грн. ( шістнадцять тисяч двісті тридцять шість грн.).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог в повному обсязі та відмову у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 303 ЦПК України апеляційний суд при перевірці законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції не має права виходити як за межі апеляційної скарги, так і за межі вимог заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим ( ч.2 ст. 183 ЦК), співласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відповідно до ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною, не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за іхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють та користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинокN 7 від 04.10.1991 з послідуючими змінами та доповненнями - при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов'язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов'язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею.

Судом першої інстанції встановлено, що після смерті ОСОБА_5, яка померла 29.12.1991р. та залишила заповіт на позивача, він дійсно прийняв спадщину в установлений законом строк та в установленому порядку, подавши заяву до нотаріальної контори, як того вимагала ст. 549 ЦК України (в ред. 1963 р). Свідоцтво про право на спадщину він не отримав. Його частка в праві на спадковий будинок № 28 по вул. Садовій с. Бобриця складає 1/3 ч.

Відповідно до висновку № 5582/5583 судової будівельно-технічної експертизи складеного 01 квітня 2009 р. вартість будинку складає 48 708 грн. В зв'язку з недостатньою площею часток для влаштування окремих ізольованих частин квартири розподіл будинку є неможливим.

Допитана судом першої інстанції інстанції експерт роз'яснила та уточнила даний висновок. Вона пояснила, що даний будинок має малі розміри, тому технічно не можливий будь-який поділ цього будинку на будь-які частки.

Отже, задовольняючи зустрічний позов суд першої інстанції виходив з того, що частка ОСОБА_2 є незначною та її неможливо виділити в натурі, а також спільне користування житловим будинком є неможливим, так як між сторонами склалися неприязні стосунки, сім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_3 постійно проживають в цьому будинку, зробили в ньому значні перебудови та переобладнання за свій рахунок, а позивач не проживав у будинку і ним не користувався, має інше постійне місце проживання де і мешкає.

ОСОБА_4 було внесено на депозит суду 16 236 грн. як компенсацію вартості 1/3 ч. будинку з господарськими будівлями та спорудами. Тому суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість постановлення рішення про припинення права ОСОБА_2 на 1/3 ч. у спільному житловому будинку з виплатою зазначеної вище грошової компесації.

Однак з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитися не може, оскільки ухвалюючи своє рішення, суд першої інстанції не врахував, що висновком експертизи визначено інвентарну вартість будинку - 48 708 грн., а не дійсну його вартість, і в порушення п.6 Постанови Пленуму ВСУ від 04 жовтня 1991 року №7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий бужинок" провів розрахунки виходячи з інвентарної вартісті будинку.

За таких обставин, які свідчать про те, що судом першої інстанції неправильно було застосовано матеріальний закон в частині стягнення розміру грошової компенсації і це призвело до неправильного вирішення справи, рішення підлягає зміні в цій частині.

Допитана під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції експерт провела відповідні розрахунки і уточнила свій висновок в частині вартості будинковолодіння і зазначила, що його дійсна вартість становить 376712 грн., а дійсна вартість в свою чергу 1/3 його частини буде становити 125570 грн.

Під час розгляду справи позивачкою по зустрічному позову ОСОБА_4 було довнесено на депозит суду 105233 грн. та 4101 грн., що загалом з попередньо внесеними 16 236 грн. становить 125570 грн. як компенсацію вартості 1/3 ч. будинку з господарськими будівлями та спорудами, яка і підлягає стягнення на користь ОСОБА_2.

В іншій частині, яка стосується визначення частки ОСОБА_2 та відмови у задоволенні первістного позову, рішення суду першої інстанції є обгрунтованим, а тому законним і його слід в цій частині залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 квітня 2010 року в частині розміру стягнутої грошової компенсації змінити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с.Бобриця по вул. Садовій, 28 Києво-Святошинського району Київської області в розмірі 125570 (сто двадцять пять тисяч пятьсот сімдесят) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: