АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 22 ц 697/ 2011 року Головуючий по 1-й інстанції: ОСОБА_1
Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2011року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого: судді Пікуля В.П.,

суддів: Акопян В.І., Петренка В.М.,

при секретарі: Колодюк О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 грудня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування та договору купівлі-продажу, витребування квартири з незаконного володіння, скасування реєстрації права власності,

та позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання добросовісним набувачем, усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення, стягнення матеріальної та моральної шкоди, судових витрат,

В С Т А Н О В И Л А :

У березня 2008 року ОСОБА_3 звернувся у суд із позовом до відповідачів, свій позов обґрунтовував тим, що 22 вересня 2006 року між ОСОБА_4 та його батьком ОСОБА_6 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1. 13 травня 2007 року ОСОБА_6 помер, а позивач являється його єдиним спадкоємцем.

Переконаний, що ОСОБА_4 підготувала документи для підписання договору дарування, користуючись довірливістю й хворобливим станом ОСОБА_6, а тому договір підлягає розірванню оскільки щодо ОСОБА_6 ОСОБА_4 скоїла неправомірні дії.

Після смерті ОСОБА_6 позивач дізнався, що ОСОБА_4 продала вказану квартиру ОСОБА_5, вважає, що вони діяли злагоджено з метою подальшого продажу квартири іншим особам.

Після уточнення позовних вимог просив: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 22 вересня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4; витребувати з володіння ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_3 та визнати її власником ОСОБА_3 як спадкоємця першої черги за законом; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 14 березня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5; зобовязати ПБТІ «Інвентаризатор»скасувати запис, що засвідчує право власності на квартиру АДРЕСА_4 Л.Д. та зареєструвати її власником ОСОБА_3; відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 за зустрічним позовом; стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати у вигляді сплати державного мита та витрат на правову допомогу.

У травні 2008 року ОСОБА_5 звернулася до ОСОБА_3 із зустрічним позовом посилаючись на те, що з 14 березня 2007 року їй на підставі приватної власності належить квартира АДРЕСА_5. 28 квітня 2007 року у її квартиру, зламавши замки, вселився відповідач, разом із своєю дружиною та сином.

Просила суд зобовязати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні житлом, шляхом виселення відповідача; стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 1272, 81 грн.; моральну шкоду в сумі 50 тис. грн., судові витрати.

У вересні 2009 року ОСОБА_5 доповнила свої позовні вимоги, посилаючись на ту обставину, що вона придбала квартиру АДРЕСА_6 у ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 14.03.2007 року з дотриманням норм чинного законодавства.

Просила визнати її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_6.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 01 жовтня 2010 року у якості співвідповідача по доповненій позовній заяві ОСОБА_5 залучена ОСОБА_4

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21 грудня 2010 року визнано ОСОБА_5 добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_7. Зобовязано ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_5 в користуванні квартирою № 84 в буд. № 2 по вул. Алмазній у м. Полтаві шляхом виселення з квартири.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Із рішенням суду не погодився ОСОБА_3, який його оскаржив, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які зявилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 2 ч.1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Із матеріалів справи вбачається, що 22 вересня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_4 квартиру № 84, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Алмазна № 2, в жилому будинку літ «А-5».

14 березня 2007 року ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) уклали договір купівлі-продажу вказаної квартири, відповідно до якого ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_5 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_8. Продаж квартири був здійснений за 100 000 грн. і ця сума повністю була сплачена покупцем готівкою.

13 травня 2007 року ОСОБА_6 помер. ОСОБА_3 є сином та спадкоємцем померлого.

Відмовляючи в задоволенні позову у частині визнання договору дарування, укладеного 22 вересня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, недійсним суд першої інстанції виходив із того, що при його укладенні були виконані всі вимоги ст. 203 ЦК України, доказів недійсності правочину ОСОБА_3 суду не надав.

Проте, колегія суддів не може погодитися із висновком суду у частині відмови у задоволенні позову про визнання договору дарування недійним із таких підстав:

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Частина 3 ст. 203 ЦК України передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частина 1 статті 225 ЦК України передбачає, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 678 від 17 вересня 2009 року проведеною експертами Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні ім. О.Ф. Мальцева, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, виявляв ознаки психічного розладу у вигляді наслідків органічного ураження ЦНС комбінованого ґенезу (посттравматична, атеросклеротична енцефалопатія) з когнітивними порушеннями.

Відповідно до висновку повторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 9 від 22 липня 2010 року, проведеною експертами Українського НДІ соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України, ступінь вираженості наявних у підекспертного інтелектуально - мнестичних та емоційно вольових порушень істотно впливала на здатність підекспертного усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент посвідчення договору дарування 22 вересня 2006 року.

На час укладання договору дарування квартири 22 вересня 2006 року ОСОБА_6 виявляв ознаки органічного ураження головного мозку судинно-травматичного ґенезу (церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія , гіпертонічна хвороба, контузія у 1943 році) з помірними інтелектуально - мнестичими та емоційно - вольовими розладами.

На час укладання договору дарування квартири 22 вересня 2006 року ОСОБА_6 не міг повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Наявні у ОСОБА_6 інтелектуально-мнестичні та емоційно-вольові психічні відхилення були класичними ознаками психічного захворювання органічного ураження головного мозку судинно-травматичного генезу.

Індивідуальні властивості процесів ОСОБА_6, а саме зниження рівня памяті, обмеження уваги, особливості емоційних реакцій, мислення і сприйняття адекватної дійсності, на час укладення договору дарування квартири 22.09.2006 року були обумовлені наявними в нього психічними розладами внаслідок органічного ураження головного мозку судинно-травматичного ґенезу і позбавляли його можливості повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів приходить до переконання, що на час укладення договору дарування 22 вересня 2006 року ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, при цьому колегія суддів серед наданих доказів віддає перевагу висновкам посмертних судово-психіатричних експертиз, оскільки останні були проведені фахівцями у галузі психіатрії, та не викликають сумніву в їх обєктивності.

Отже, при укладенні 22 вересня 2006 року договору дарування квартири № 84, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Алмазна № 2, між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 не були дотримані вимоги ч. 3 ст. 203 ЦК України, а тому даний договір, відповідно ст.225 ЦК України має бути визнаний недійсним.

Згідно з вимогами ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215-235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 330, ст. 388).

Відповідно до ст. 216 ЦК України кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Таким чином, оскільки ОСОБА_6 не був стороною договору купівлі-продажу, позов його спадкоємця ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 14 березня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, який вчинений після договору дарування, не підлягає задоволенню, так як у цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову.

Оскільки ОСОБА_3, крім визнання договору купівлі-продажу недійсним, ставить питання про витребування майна із володіння ОСОБА_5, колегія суддів при перевірці матеріалів справи приходить до висновку, що ОСОБА_5 не знала і не могла знати про наявність перешкод до вчинення правочину, докази які б вказували на недобросовісність набувача позивачем не надано, а доводи апеляційної скарги в цій частині, в тому числі щодо умисних дій ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не підтверджуються матеріалами справи і є лише припущенням апелянта.

На час укладення договору купівлі-продажу, власником спірної квартири була ОСОБА_4, з її володіння квартира не виходила і вона розпорядилася нею на свій розсуд, продавши ОСОБА_5 Ніякого відношення до укладення договору дарування ОСОБА_5 не має.

Отже, підстави для задоволення позову ОСОБА_3 у частині витребування квартири у ОСОБА_5 також відсутні.

Однак, хоча суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем, задовольняючи позов у цій частині суд не звернув увагу на те, що її вимоги про визнання добросовісним набувачем не є предметом позову, оскільки відповідно до ст. 338 ЦК України питання добросовісності набуття майна є одним із фактів, що має значення для вирішення справи і встановлюється судом відповідно до ст. 214 ЦПК України.

Так як, підстави для витребування майна у ОСОБА_5 відсутні, вона є власником квартири № 84, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Алмазна, буд. № 2, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив її уточнені позовні вимоги, зобовязавши ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_5 в користуванні квартирою № 84 в буд. № 2 по вул. Алмазній у м. Полтаві шляхом виселення з квартири.

Посилання апелянта на ту обставину, що ОСОБА_5 не заявляла вимоги щодо виселення ОСОБА_3 є безпідставним, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що вказана вимога була уточнена ОСОБА_5 під час розгляду справи.

Тому рішення суду у частині зобовязання ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні квартирою є обґрунтованим та відповідає вимогам закону.

За вказаних обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а саме: рішення у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири № 84, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Алмазна, буд. № 2 та задоволення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 у частині визнання добросовісним набувачем вищевказаної квартири підлягає скасуванню із ухваленням у цій частині нового.

Слід визнати недійсним договір дарування квартири № 84, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Алмазна, буд. № 2, укладений 22 вересня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4; у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 у частині визнання ОСОБА_5 добросовісним набувачем квартири № 84, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Алмазна, буд. № 2 - відмовити.

Рішення суду у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 щодо витребування з володіння ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_9 та визнання її власником ОСОБА_3, як спадкоємця першої черги за законом; визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, що укладений 14 березня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5; зобовязання ПБТІ «Інвентаризатор»скасувати запис, що засвідчує право власності на квартиру АДРЕСА_10 Л.Д. та зареєструвати її власником ОСОБА_3,

а також рішення у частині щодо зобовязання ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_5 в користуванні квартирою № 84 в буд. № 2 по вул. Алмазній у м. Полтаві шляхом виселення з квартири слід залишити без змін, оскільки у цій частині підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 грудня 2010 року у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування квартири № 84, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Алмазна, буд. № 2 та задоволення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 у частині визнання добросовісним набувачем вищевказаної квартири скасувати та ухвалити у цій частині нове.

Визнати недійсним договір дарування квартири № 84, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Алмазна, буд. № 2, укладений 22 вересня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 у частині визнання ОСОБА_5 добросовісним набувачем квартири № 84, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Алмазна, буд. № 2 - відмовити.

У іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя В.П. Пікуль

Судді: В.І. Акопян

ОСОБА_7