Справа № 2-2300/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2011 р. Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Науменко А.В.,

при секретарі - Коваленко Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом Прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах Одеського національного університету у імені ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання свідоцтва на право власності та правочину купівлі-продажу недійсними, зобовязання повернути майно власнику, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Одеського національного університету у імені ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним й покупця добросовісним набувачем, усунення перешкод у здійсненні права власності, -

В С Т А Н О В И В:

02.09.2009 року Прокурор Приморського району м. Одеси в інтересах Одеського національного університету у імені ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання свідоцтва на право власності та правочинів по його купівлі-продажу недійсними.

15.04.2010 року позивачем збільшені позовні вимоги, згідно до вимог діючого законодавства та зменшена кількість відповідачів, а саме осіб, яки брали участь у вчинені правочинів після укладення першого договору, який за вимогами позивача підлягає визнанню недійсним. Позивач звернувся до суду з позовом в інтересах Одеського національного університету у імені ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання свідоцтва на право власності та правочину купівлі-продажу недійсними, зобовязання повернути майно власнику.

Позов ґрунтується на тому, що відповідачу ОСОБА_3 було незаконно видане свідоцтво на право власності № 024764 від 09.06.2003 року на нежитлове приміщення №48/50 по Французському бульвару в м. Одесі, загальною площею 114,78 кв.м., тому як оформлене на підставі неіснуючого розпорядження Приморської районної адміністрації від 23.05.2003 року. Подальша реєстрація права власності за ОСОБА_3 на вказане нежиле приміщення, яке було самовільно реконструйоване до площі 156,58 кв.м., здійснене на підставі рішення господарського суду від 16.11.2005 року, яке було скасоване касаційною інстанцією та в подальшому провадження по справі припинено. Керуючись положеннями ст.ст. 203, 215 ЦК України позивач посилається, що перший правочин купівлі - продажу вказаного нежилого приміщення, укладений 09.12.2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягає визнанню недійсним. Крім того, в позові вказане, що діючим законодавством не передбачене визнання недійсними наступні правочині щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. В звязку з чим, позивач просить зобовязати ОСОБА_2В повернути вказану будівлю ОНУ ім. І.І.Мечникова, на підставі ст. 216 ЦК України.

18.05.2010 року первинний відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до Одеського національного університету у імені ОСОБА_1 про визнання укладеного ним договору купівлі-продажу дійсним, а себе добросовісним набувачем вказаної нежитлової будівлі, про усунення перешкод у здійсненні права власності з наданням доступу до будівлі, який 21.12.2010 року прийнятий до спільного розгляду з первинним позовом. У зустрічному позові, посилаючись на положення норм ст.ст. 12, 328, 391 ЦК України, представник ОСОБА_2 вказує, що останній є добросовісним набувачем та ставить під сумнів права Одеського національного університету на вказану нежилу будівлю. Також в позові зазначене, що без вироку по кримінальній справі, порушеної за обставинами підроблення розпорядження Приморської райадміністрації, вказаний факт є не доведеним. Позивач по зустрічному позову наполягає на тому, що первинним позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду

Представник позивача в судове засідання зявилася наполягала на задоволенні позову, який заявлений на захист інтересів держави. Додатково пояснила, що трирічний строк позовної давності не був пропущений, тому як тільки 06 червня 2006 року Вищим господарським судом України було скасоване рішення господарського суду Одеської області, на підставі якого визнане право власності за ОСОБА_3 на самовільно реконструйовану будівлю, а потім 27.12.2006 року ухвалою господарського суду Одеської області позовна заява залишена без розгляду. Таким чином, до 27.12.2006 року спірне приміщення знаходилося у спорі, який розглядався в іншому суді, а тільки за наслідком розгляду вказаної справи по суті можливо було встановити чи були порушені права Одеського національного університету щодо належного майна та звернутися до суду за захистом. Позовні вимоги по зустрічній позовній заяві не визнала, вказавши на їх необґрунтованість та неправомірність.

Представник ОНУ ім. І.І.Мечникова зявилася в судове засідання, підтримала позовні вимоги прокуратури та просила їх задовольнити. Вказала, що будь-яких рішень, щодо відчуження спірної нежитлової будівлі державної власності, яка розташована на території Ботанічного суду ОНУ ім. І.І.Мечникова - ніколи не приймалося.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судове засідання зявився заперечував в задоволенні первинного позову, наполягав на застосуванні судом строку давності. Просив задовольнити зустрічний позов, зазначивши, що відповідач є добросовісним набувачем спірної нежилої будівлі та не має підстав для її повернення ОНУ ім. І.І.Мечникова.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не зявилися, хоча були сповіщені належним чином, про що свідчать поштові повідомлення, які знаходяться у матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення та заперечення сторін, дослідивши письмові докази суд вважає, що первинні позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 Цивільного кодексу України).

Відповідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 390 ЦК України майно не може бути витребувано у нього.

Відповідно до п.10 Додатку 1 до п.2.1 «Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно», затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.12.2002 року № 7/5 із змінами та доповненнями, рішення судів про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна є підставою для реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна. Згідно пункту 6 Додатку 1 «Тимчасового положення», до правовстановлюючих документів належать свідоцтва про право власності на об'єкти нерухомого майна, видані органами місцевого самоврядування.

Відповідно до абзацу 13 підпункту «а»пункту 6.1. «Тимчасового положення»оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності органами місцевого самоврядування фізичним та юридичним особам на підставі документів, установлених законодавством, які підтверджують їх право власності на об'єкти нерухомого майна.

Відповідно пункту 1.4 «Тимчасового положення», державна реєстрація прав власності на нерухоме майно - це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у звязку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням обєктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів.

Статтею 658 ЦК України передбачене, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням виконавчого Комітету Одеської міської ОСОБА_7 депутатів працівників від 24 березня 1948 р. № 272 Одеському державному університету ім. І.І.Мечникова, який подалі набув статус національного університету, було передано земельну ділянку старого Ботанічного саду по Пролетарському (нині Французькому) бульвару 48/50 в м. Одесі зо всіма будівлями, які знаходяться на його території.

Рішенням виконавчого Комітету Одеської міської ОСОБА_7 від 25 листопада 1955 р. № 1365 за Одеським державним університетом ім. І.І.Мечникова закріплено земельну ділянку площею 94044 кв. м по Французькому бульвару 48/50 в м. Одесі.

Рішенням Одеської ОСОБА_7 від 17.04.2001р. № 2305-ХХІІІ Одеському національному університету ім. І.І. Мечникова був наданий державний акт на право постійного користування земельними ділянками загальною площею 15.4217 га. за адресою: м. Одеса. Французький бульвар. 48-50 та 87 для експлуатації та обслуговування Ботанічного саду ОНУ ім. І.І. Мечникова, по коду Українського класифікатору цільового використання землі - 1.15. - землі природоохоронного призначення.

На території зазначеної земельної ділянки за адресою: м. Одеса. Французький бульвар 48/50 розташована спірна нежитлова будівля під номером 17, яка значиться на балансі ОНУ ім. І.І.Мечникова з 1888 року і закріплена на правах оперативного управління, як державна власність.

В цієї будівлі до виникнення спору, на першому поверху була розташована лабораторія лікарняних рослин в який знаходилися квіти і сім'яна лікарських трав за відповідним переліком, які належать ОНУ ім. І.І.Мечникова на загальну суму 78970 грн. На другому поверху розташовано сектор квітництва, в якому працюють співробітники ОНУ. які на протязі довгого терміну (більш 30 років) займаються науковою роботою.

Також з матеріалів справи слідує, що з посиланням на розпорядження Приморської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 4632 від 23.05.2003року, Виконавчій комітетом Одеської міської ради 09.06.2003 року ОСОБА_3, як фізичній особі було видано свідоцтво про право власності за № 024764 на нежитлове приміщення, яке складається з нежитлової будівлі літ. «А»та літ. «А-1», загальною площею 114.78 кв.м.. що розташована за адресою: м. Одеса. Французький бульвар 48/50.

При розгляді Господарським судом Одеської області адміністративної справи за позовом ОНУ імені ОСОБА_1 до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради, комунального підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», суб'єкта підприємницької діяльності - ОСОБА_3 про визнання недійсними розпорядження від 23.05.2003 року № 4632 Приморської районної адміністрації та скасування свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення від 09.06.2003 року № 024764 було з'ясовано, що за офіційною довідкою наданою до суду, Приморською районною адміністрацією розпорядження за №4632 від 23.05.2003 року - не приймалося. Таким чином, правовстановлюючого документа на підставі якого оформлене спірне свідоцтво на право власності та законних підстав для його оформлення не існувало.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 27.12.2006 року зазначений позов залишений без розгляду.

На підставі викладеного, видане ОСОБА_3 спірне свідоцтво на право власності на № 4632 від 23.05.2003 року, фактично оформлене без правовстановлюючого документа, яким підтверджувалося би право власності на вказану нежилу будівлю, тому виникнення цього права не може бути визнане таким, що набуте правомірно (ст. 328 ЦК України). Вказаний висновок базується на встановленому факті неіснування правовстановлюючого документу, тому в межах предмету спору та доказування, по справі не потребує встановлення фактів та обставин його підроблення.

Оцінивши обставини справи та публічність дій Виконавчого комітету по оформленню та видачі вказаного спірного свідоцтва про право власності, суд дійшов висновку, що визнання судом недійсним цього свідоцтва не впливає на будь-яки права та інтереси останнього.

Далі ОСОБА_3 як СПД, посилаючись на проведення реконструкції вказаної нежитлової будівлі, розташованої за адресою: м. Одеса. Французький бульвар 48/50, в результаті якої відбулося збільшення площі нерухомого майна та обґрунтовуючи свої вимоги положеннями ст. 376 ЦК України, звернулася до господарського суду з позовом про визнання права власності на самовільно реконструйовані приміщення спірної будівлі під магазин, площею 156,58 кв.м. що розташоване за зазначеною адресою.

За результатами розгляду позовних вимог господарським судом Одеської області 16.11.2005 року було постановлено рішення, яким позовні вимоги СПД ОСОБА_3 булі задоволенні та визнано за нею право власності на самовільно реконструйовану будівлю магазину площею 156,58 кв.м., розташовану за адресою: м. Одеса, Французький бульвар 48/50. Суд враховує, що вказане спірне свідоцтво стало однією з підстав для прийняття Господарським судом Одеської області рішення від 16.11.2005 року про визнання за СПД ОСОБА_3 права власності на спірну самовільно реконструйовану будівлю для використання під магазин, яка фактично розташована на земельній ділянці рекреаційного призначення на території Ботанічного саду.

05.12.2005 року на підставі вказаного рішення господарського суду за ОСОБА_3, як за фізичною особою КП «ОМБТІ та РОН» зареєстроване право власності на спірну будівлю, запис № 3861.

Таким чином, суд встановлює, що зареєстроване право власності, яке виникло у ОСОБА_3, як фізичної особи не відповідає вказаному рішенню суду, як правовстановлюючому документу для реєстрації, за яким право визнане за СПД ОСОБА_8

09.12.2005 року, ОСОБА_3, як фізична особа продала спірний об'єкт гр. ОСОБА_4 за 92742,0 грн. на підставі договору купівлі-продажу, як будівлю магазину, загальною площею 156.6 кв.м.. Даний договір посвідчений нотаріально за реєстраційним №1883.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 р. за № 3 -рп/99 «інтереси держави»є оціночним поняттям, прокурор або його заступник у кожному випадку самостійно визначає в чому саме полягає порушення інтересів держави в конкретних правовідносинах, які підлягають вирішенню в судовому порядку.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та ін.) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності України, гарантування її державної, економічної, безпеки. захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання. Прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява є підставою для порушення справи.

Відповідно до пункту 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у випадках, зазначених законом. В тому числі такі випадки передбачені, ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», ст. 45 ЦПК України, згідно яких прокурор має право звертатися до суду з заявами про захист прав і свобод інтересів держави.

На підставі викладеного суд погоджується з позицією представника позивача та представника ОНУ ім. І.І.Мечникова, що вказаний позов направлений на захист інтересів держави, а саме права на спірну будівлю, що знаходиться на балансі державної установи, яке було порушено неправомірним виникненням права власності у відповідача ОСОБА_3 та подальшим його відчуженням на підставі оспорюваного правочину купівлі-продажу.

15.12.2005року, ОСОБА_4 продав спірний об'єкт гр. ОСОБА_5, на підставі договору купівлі-продажу, як будівлю магазину, загальною площею 156.6 кв.м. Даний договір посвідчений нотаріально за реєстраційним №5545.

23.06. 2006 року, ОСОБА_5 продав спірний обєкт гр. ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, як будівлю магазину, загальною площею 156.6 кв.м. Даний договір посвідчений нотаріально за реєстраційним №2473.

06.09.2006 року Постановою Вищого господарського суду України було скасоване вказане рішення господарського суду Одеської області від 16.11.2005 року, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції, а 09.08.2006 року провадження по зазначеній справі припинено у зв'язку з тим, що розгляд справи пов'язаний з дослідженням прав та обов'язків фізичної особи.

У своїй постанові Вищий господарський суд встановив, що згідно ч. 5 ст. 376 ЦК України суд може визнати право власності на нерухоме майно, як самочинно збудоване на земельній ділянці на вимогу власника (користувача) земельної ділянки, але відповідно державного акту на право постійного користування, спірний обєкт знаходиться на земельній ділянці для обслуговування Ботанічного саду ОНУ ім. І.І. Мечникова.

Таким чином, відповідно постанови Вищого господарського суду, втратив чинність правовстановлюючий документ, на підставі якого з неправомірною заміною особи власника була здійсненна реєстрація виникнення права власності на спірну будівлю за ОСОБА_3, як за фізичною особою. Звідси, судовим рішенням, яке набрало законної сили було встановлено, що право власності на спірний обєкт набуто ОСОБА_3 неправомірно (ст. 328 ЦК України).

Згідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема частиною 1 передбачене, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Враховуючи встановлений вище викладений факт не існування розпорядження від 23.05.2003 року № 4632 Приморської районної адміністрації, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання недійсним спірного свідоцтва про право власності № 4632 - підлягає задоволенню.

Також, враховуючи встановлені по справі факти неправомірності набуття права власності на спірну будівлю фізичною особою ОСОБА_3, суд визнає неправомірним її розпорядження цим майном по його відчуженню шляхом укладення правочину купівлі-продажу. В звязку з чим, суд встановлює, що позовна вимога про визнання недійсним договору № 1883 від 09.12.2005 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягає задоволенню.

Матеріалами справи підтверджується, що 25.04.2007 року ОСОБА_6 продав спірний обєкт гр. ОСОБА_2 за 92742,0 грн. на підставі договору купівлі-продажу, як будівлю магазину, загальною площею 156.6 кв.м. Даний договір, згідно до вимог ст. 657 ЦК України посвідчений нотаріально за реєстраційним №2326 та виконаний сторонами. Тобто, виходячи з встановлених обставин справи, останнім добросовісним набувачем спірної будівлі є ОСОБА_2

Відповідно до п.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернули другій стороні у натурі все. що вона одержала на виконання цього правочину

Пунктом 10 Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»передбачено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

Відповідно змісту ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. З позовної заяви слідує, що позивач посилаючись на ст. 216 ЦПК України просить зобовязати відповідача ОСОБА_2 повернути спірне майно.

Разом з тим, не будучи учасником подальших договорів, укладених щодо спірної нежилої будівлі позивач та ОНУ ім. І.І. Мечникова не перебуває з останнім власником - відповідачем ОСОБА_2 в зобов'язальних відносинах, тому обраний позивачем зобов'язальний спосіб захисту - повернення спірного обєкту шляхом реституції, спірних правовідносин не регулює та дана норма матеріального права при вирішенні спору не може бути застосована. Оскільки між ОНУ ім. І.І. Мечникова існують речово-правові відносини щодо права на спірну будівлю, то і способом захисту є відповідний цим правовідносинам речово-правовий - витребування майна у добросовісного набувача (ст. ст. 387, 388 ЦК України). Таким чином, позов в частині зобовязання повернення спірної нежилої будівлі в порядку регресу задоволенню не підлягає.

Також суд звертає увагу, що статтею 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави. Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин. який порушує публічний порядок, є нікчемним. Згідно п. 18 Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Звідси, суд дійшов висновку, що доведених позивачем підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 228 ЦК України по справі не має.

Суд враховує, що позивачу про порушення інтересів держави в особі Одеського національного університету ім. І.І. Мечнікова стало відомо в серпні 2009 року. Виходячи з вимог діючого законодавства перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Матеріалами справи доведено, що до 27.12.2006 року спірна будівля знаходилася у спорі, який розглядався в іншому суді, й вже за наслідком розгляду вказаних справ, прокуратура в межах трирічного строку для подачі позову звернулася за захистом прав та інтересів держави в особі Одеського національного університету. Таким чином, по справі не має підстав для вирішення процесуального питання щодо поновлення строків звернення позивача до суду.

Виходячи з вимог вищенаведених правових норм, а також ст.ст. 16, 218, 220, 367 ЦК України та встановлених судом обставин по справі, вимоги первинного відповідача ОСОБА_2 по зустрічному позову про визнання укладеного ним договору купівлі-продажу спірної будівлі дійсним, а його як добросовісного набувача та про усунення перешкод у здійсненні права власності на спірний обєкт - є безпідставними й не підлягаючими задоволенню в повному обсязі. .

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 130, 174, 209, 212-215, 223 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов Прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах Одеського національного університету у імені ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання свідоцтва на право власності та правочину купівлі-продажу недійсними, зобовязання повернути майно власнику - задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_3 від 09.02.2003 року за № 024764 на нежитлову будівлю, розташовану в по Французькому бульвару, 48/50 у м. Одесі, загальною площею, 114,78, кв.м.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу № 1883 від 09.12.2005 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по придбанню у власність будівлі магазину, загальною площею 156, 58 кв.м., що розташована в м. Одесі по Французькому бульвару, 48/50

В задоволенні вимоги про зобовязання ОСОБА_2 повернути майно власнику відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Одеського національного університету у імені ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним й покупця добросовісним набувачем, усунення перешкод у здійсненні права власності відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Приморського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя А.В. Науменко