Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22 187 Головуючий у 1-й інстанції: Татарінов В.І.
2011 р. Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2011 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Стрелець Л.Г., Кочеткової І.В.

при секретарі: Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства „Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради в особі представника ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2010 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „М.В.В. до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про розірвання договору, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю „М.В.В., третя особа: Комунальне підприємство „Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради, про визнання договору дійсним, звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2009 року ТОВ „М.В.В. звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про розірвання договору іпотеки.

У позові зазначалось, що 22 липня 2009 року ОСОБА_4 за договором позики передав ОСОБА_3В 100000 гр., які останній зобовязувався повернути до 30 жовтня 2009 року. За умовами договору у разі прострочення повернення вказаної суми в обумовлений строк позичальник зобовязувався сплачувати неустойку у розмірі 1% від суми неповернутого боргу за кожен день прострочення.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_3 забовязань за вказаним договором позики ТОВ „М.В.В. 22 липня 2009 року уклало з відповідачами письмовий договір, за умовами якого товариство поручалось перед ОСОБА_4 за виконання ОСОБА_3 своїх обовязків за договором, а також домовились, що у разі невиконання ними зобовязань за договором позики ОСОБА_4 має право звернути стягнення, у тому числі шляхом набуття права власності, на передане йому в іпотеку нерухоме майно, зазначене у п.1.3 договору, а саме: на нежитлову будівлю літ. А-1, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Бабушкіна, 54-А і належить ТОВ „М.В.В. на підставі рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2009 року.

Згідно п.3.1 цього договору ОСОБА_3 та ОСОБА_4 забовязувалися не змінювати без попередньої письмової згоди товариства умови договору позики, які призведуть до збільшення обсягу відповідальності позичальника.

Між тим, 29 липня 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4, без відома ТОВ „М.В.В., уклали додаткову угоду до договору позики від 22 липня 2009 року, за умовами якої позичальник зобовязувався повернути суму боргу у розмірі 100000 гр. зі сплатою 7% річних за кожен день користування позикою.

Посилаючись на те, що зазначена зміна умов договору позики відбулася без відома ТОВ „М.В.В., позивач на підставі ст. 651 ЦК України просив розірвати укладений з відповідачами договір від 22 липня 2009 року.

У лютому 2010 року ОСОБА_4 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_3, ТОВ „М.В.В., третя особа: КП „Дніпропетровське МБТІ Дніпропетровської обласної ради, про визнання договору дійсним, звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності на нерухоме майно та його державну реєстрацію.

В обґрунтування зустрічного позову посилався на невиконання ОСОБА_3 зобовязань за договором позики від 22 липня 2009 року, а тому в рахунок погашення заборгованості просив звернути стягнення на нежитлову будівлю літ.А-1 по вул. Бабушкіна, 54-А, визнати за ним право власності на цю будівлю у відповідності до умов договору від 22 липня 2009 року, який був укладений з відповідачами в порядку забезпечення виконання зобовязань позичальником ОСОБА_3, зобовязати КП „Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації здійснити державну реєстрацію його права на нерухоме майно.

Оскільки право власності на вказану нежитлову будівлю було визнано за ТОВ „М.В.В. рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2009 року і товариство передало йому технічну документацію та правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно, отже договір іпотеки фактично був виконаний, однак не посвідчений нотаріально, договір від 22 липня 2009 року стосовно передачі в іпотеку нерухомого майна просив визнати дійсним на підставі ст. 220 ЦК України.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2010 року у задоволені позову ТОВ „М.В.В. про розірвання договору, укладеного 22 липня 2009 року між ТОВ „М.В.В., ОСОБА_4 і ОСОБА_3, відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ТОВ „М.В.В., третя особа: КП „Дніпропетровське МБТІ Дніпропетровської обласної ради, про визнання договору дійсним, звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності на нерухоме майно задоволено в повному обсязі.

Звернено стягнення на забезпечену іпотекою за договором від 22 липня 2009 року і належну ТОВ „М.В.В. нежитлову будівлю літ.А-1 площею 158,4 кв.м( у тому числі прибудову літ.а2 -1 і прибудову літ.а5 -1), до складу якої входять коридор „ І-1 площею 6,2 кв.м, туалет № І-2 площею 2,7 кв.м, туалет № І-3 площею 2,4 кв.м, коридор № І-4 площею 14,2 кв.м, кабінет № І-5 площею 30,7 кв.м, кабінет № І-6 площею 42,3 кв.м, кабінет № І-7 площею 14,0 кв.м, комора № І-8 площею 4,1 кв.м, комора № І-9 площею 2,9 кв.м, коридор № І-10 площею 6,7 кв.м, коридор № І-11 площею 4,5 кв.м, кабінет № І-12 площею 12,2 кв.м, кабінет № І-13 площею 10, 4 кв.м, комора П-1 площею 5,1 кв.м, разом з господарськими спорудами, що її обслуговують, а саме: навісами літ.Б,В, огорожами №№ 1-3, замощенням І, які розташовані за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Бабушкіна, 54 А.

Визнано за ОСОБА_4 право приватної власності на зазначене майно.

Зобовязано КП „Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризаціїДніпропетровської обласної ради здійснити державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_4 на нежитлову будівлю літ.А-1 площею 158,4 кв.м ( у тому числі прибудову літ.а2 -1 і прибудову літ.а5 -1), до складу якої входять коридор „ І-1 площею 6,2 кв.м, туалет № І-2 площею 2,7 кв.м, туалет № І-3 площею 2,4 кв.м, коридор № І-4 площею 14,2 кв.м, кабінет № І-5 площею 30,7 кв.м, кабінет № І-6 площею 42,3 кв.м, кабінет № І-7 площею 14,0 кв.м, комора № І-8 площею 4,1 кв.м, комора № І-9 площею 2,9 кв.м, коридор № І-10 площею 6,7 кв.м, коридор № І-11 площею 4,5 кв.м, кабінет № І-12 площею 12,2 кв.м, кабінет № І-13 площею 10, 4 кв.м, комора П-1 площею 5,1 кв.м, разом з господарськими спорудами, що її обслуговують, а саме: навісами літ.Б,В, огорожами №№ 1-3, замощенням І, які розташовані за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Бабушкіна, 54 А.

Стягнуто солідарно з ТОВ „М.В.В. і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати: держмито в розмірі 1700 гр. і витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 гр.

В апеляційній скарзі КП „Дніпропетровське МБТІ Дніпропетровської обласної ради в особі представника ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, рішення фактично в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 просить скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні вказаного позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасника процесу, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як передбачено ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржене КП „Дніпропетровське МБТІ Дніпропетровської обласної ради рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ст. 2 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно.

Нерухоме майно є однією з основ функціонування економічної системи будь-якої держави. Саме тому оптимальна організація цивільного обігу обєктів нерухомого майна є однією з головних завдань держави в галузі економічної політики. Керівну роль в організації такого обігу відіграє правове регулювання відносин, повязаних з нерухомим майном. Обєкти нерухомого майна мають особливий правовий режим, який полягає, зокрема, в тому, що дані обєкти, а також права на них підлягають спеціальній державній реєстрації відповідними органами, що встановлено ст. 182 ЦК України та Законом України від 01.07.2004 року „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Відповідно до п.3 Прикінцевих положень Закону України від 11.02.2010 року № 1878-УІ „Про внесення змін до Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та інших законодавчих актів, до 01 січня 2012 року державна реєстрація права власності проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації, створеними до набрання чинності цим Законом та підключеним до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Ухвалюючи рішення про покладання на КП „Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради обовязку здійснити державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_4 на нежитлову будівлю літ.А-1 площею 158,4 кв.м ( у тому числі прибудову літ.а2 -1 і прибудову літ.а5 -1), до складу якої входять коридор „ І-1 площею 6,2 кв.м, туалет № І-2 площею 2,7 кв.м, туалет № І-3 площею 2,4 кв.м, коридор № І-4 площею 14,2 кв.м, кабінет № І-5 площею 30,7 кв.м, кабінет № І-6 площею 42,3 кв.м, кабінет № І-7 площею 14,0 кв.м, комора № І-8 площею 4,1 кв.м, комора № І-9 площею 2,9 кв.м, коридор № І-10 площею 6,7 кв.м, коридор № І-11 площею 4,5 кв.м, кабінет № І-12 площею 12,2 кв.м, кабінет № І-13 площею 10, 4 кв.м, комора П-1 площею 5,1 кв.м, разом з господарськими спорудами, що її обслуговують, а саме: навісами літ. Б, В, огорожами №№ 1-3, замощенням І, які розташовані за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Бабушкіна, 54 А, суд виходив з того, що перелічене нерухоме майно на підставі договору від 22 липня 2009 року було передано власником ТОВ „М.В.В. в якості предмету іпотеки ОСОБА_4, як іпотекодержателю, і останній набув право власності на вказане майно в порядку ст. 37 Закону України „Про іпотеку.

Визнаючи на підставі ст. 220 ЦК України дійсним договір від 22 липня 2009 року, як укладений у забезпечення нерухомим майном виконання зобовязань за договором позики від 22 липня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, суд виходив з того, що сторони домовились відносно всіх суттєвих умов договору, що підтверджується відповідними письмовими доказами, відбулося повне виконання договору, оскільки ТОВ „М.В.В. передало ОСОБА_4 технічний паспорт на обєкт нерухомості та рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2009 року про визнання права власності на це майно, проте ТОВ „М.В.В. ухилялось від його нотаріального посвідчення.(а.с.39-42, 35-36,62, 69-70).

Проте таких висновків суд дійшов з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права, вони не ґрунтуються на зібраних у справі доказах, а тому з ними не можна погодитись.

За розясненнями п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації.

При розгляді таких справ суди повинні зясовувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Відповідно до ст. 1 Закону України „Про іпотеку іпотека вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом.

Згідно ст. 575 ЦК України іпотека є видом застави, а саме, заставою нерухомого майна, а за вимогами ст. 577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню.

Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом, і це передбачено ст. 4 Закону України „Про іпотеку.

Згідно ст. 5 вказаного Закону, предметом іпотеки можуть бути один або декілька обєктів нерухомого майна за умови, що нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація.

За вимогами ст. 182 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації, однак, як вбачається із складеного КП „ДМБТІ технічного паспорту на нежитлову будівлю літ.А-1 по вул. Бабушкіна, 54-А(а.с.69-71), державна реєстрація права власності на неї за ТОВ „М.В.В. не відбувалась, а здійснені до вказаного обєкту прибудови літ.а2 -1 і прибудову літ.а5 -1, на які суд визнав право власності за ОСОБА_4, взагалі являються самочинними.

На порушення вимог ст.ст. 10, 212, 213 ЦПК України суд першої інстанції не звернув уваги на те, що за вказаних обставин ТОВ „М.В.В. не могло бути іпотекодавцем нежитлової будівлі літ.А-1 по вул. Бабушкіна, 54-А у м. Дніпропетровську, як предмету іпотеки, а тому укладений ОСОБА_4 договір з ОСОБА_3 та ТОВ „М.В.В. від 22 липня 2009 року з приводу вказаного майна не відповідав вимогам ст. 203 ЦК України, якою передбачено, зокрема, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Крім того, ухвалюючи рішення, суд безпідставно застосував ст. 37 Закону України „Про іпотеку, відповідно до якої правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі.

У випадку, якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладання договору про задоволення вимог іпотеко держателя, який передбачав би передачу іпоткодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання, він має право звернутися до суду з метою звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. 39 Закону, якою передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. При цьому рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд може встановити спосіб реалізації предмета іпотеки або шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України „Про іпотеку.

Отже визнання права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, на підставі рішення суду Законом України „Про іпотеку не передбачено.

За таких обставин рішення в оскаржуваній частині не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону і матеріалам справи, а тому відповідно до ст. 309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства „Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради в особі представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2010 року по даній справі в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю „М.В.В., третя особа: Комунальне підприємство „Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради, про визнання договору дійсним, звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності, - відмовити.

В іншій частині рішення не оскаржувалось.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: