Справа № 22-ц-3805/11 Головуючий у 1 інстанції: Гайдук А. М.
Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючий суддя - Шумська Н.Л.

судді: Павлишин О.Ф., Штефаніца Ю.Г.

секретар Гордій У.М.

за участі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31.03.2011року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Львівського спеціалізованого управління Сантехмонтаж-539про поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу, анолювання запису про звільнення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду 07.09.2010року з позовом до відповідача про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу. Позов мотивано тим, що не зважаючи на звільнення позивача згідно наказу від 18.02.2002року, з матеріалів перевірки інспекції праці дізнався про наказ про звільнення його з 23.05.2002року.

Рішенням суду, що оскаржується, від 31.03.2011року у позові відмовлено повністю за недоведеністю позовних вимог.

Рішення оскаржив позивач. У апеляційній скарзі покликається на порушення норм процесуального та матеріального права, на неповно зясованих обставинах справи. Оскільки існує наказ про звільнення його з 23.05.2002року, то до цього часу він мав працювати. Звільнення тому з 18.02.2002року незаконне. Просив суд скасувати рішення. На засідання скаргу підтримав на уточнив, просив суд скасувати рішення, винести нове про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду.

У оскаржуваному рішенні суд, відмовляючи у позові, дійшов висновку, що позивач після 18.02.2002року на роботу не виходив, будучи звільненим з 18.02.2002року, тому відсутні підстави вважати, що він працював цей час.

Судом встановлено, що позивач працював на підприємстві слюсарем-вентиляційником 5-го розряду і в 2001році з ним стався нещасний випадок на виробництві, в результаті чого він став інвалідом. Згідно висновку МСЕК позивач отримав 30% втрати професійної працездатності, третю групу трудового каліцтва, тому не міг працювати на роботах, повязаних з висотою і підняттям тягарів. Тому 18.02.2002року його було звільнено за п.2ст.40 КЗпП по стану здоровя, який перешкоджає продовженню виконання роботи повязаної з висотоюі підняттям тягарів, наказ №14-к від 18.02.2002року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про відмову в задоволенні позову, оскільки судом безспірно встановлено, що позивач після звільнення 18.02.2002року не працював, не перебував у трудових відносинах.

Законність звільнення перевірялась в судовому порядку. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 18.12.2006року, залишеним без змін ухвалами апеляційного суду Львівської області від 26.03.2007року та Верховного Суду України від 20.11.2007року, у позові про поновлення на роботі, стягнення за вимушений прогул відмовлено.

У письмових запереченнях (а.с.21) та поясненнях представник відповідача вказував, що виявлена працівниками державної інспекції праці копія наказу збереглась випадково. Наказ був виданий помилково і одразу скасований. Не зареєстрований та не підшитий до книги наказів.Станом на дату наказу 23.05.2001року позивач у трудових відносинах з відповідачем не перебував, тому не міг бути звільнений.

Позивач визнав обставини, за якими він після звільнення 18.02.2002року на роботу не виходив, не виконував трудові обовязки, отримав розрахунок і трудову книжку.

Згідно ст.40п.2 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником чи уповноваженим ним органом лише у разі виявленої невідповідності рпацівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої квалафікації або стану здоровя, які перешкоджають продовженню даної роботи. Після звільнення трудові відносини були припинені. Відсутні підстави вважати, що позивачу після звільнення нараховувалась заробіна плата та проводились обовязкові відрахування та податки.

Кожна сторона, у відповідності до вимог ст.60 ЦПК України, зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Заявляючи позов про захист трудового права позивач припускає, що згідно наказу від 23.05.2002року він був звільнений, а одже до цього часу продовжував працювати. На такому припущенні не можна грунтувати правову позицію по заявленому позові, доказів, які б засвідчили наявність трудових відносин між сторонами після 18.02.2002року немає. Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог.

Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та мотивів апеляційної скарги колегія суддів вбачає підстави, передбачені ст.308 ЦПК, для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм процесуального та матеріального справа.

Керуючись ст.ст. 303, п.1ч.1ст.307, 308, п.1ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити .

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31.03.2011року по справі за позовом ОСОБА_2 до Львівського спеціалізованого управління Сантехмонтаж-539про поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу, анулювання запису про звільнення - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом 20-ти днів з часу набрання законної сили, шляхом подання на неї касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованеого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя: Шумська Н.Л.

судді: Павлишин О.Ф.

ОСОБА_5