Справа № 22-ц-3911/11 Головуючий у І інстанції Голуб А.В.
Категорія 52 04.10.2011
РІШЕННЯ

Іменем України

04 жовтня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Олійника В.І.

суддів: Голуб С.А., Данілова О.М.

при секретарі Григор»євій Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Білоцерківського міського інформаційно-аналітичного центру медичної статистики та здоров»я «Медінстат», третя особа: начальник Білоцерківського міського інформаційно-аналітичного центру медичної статистики та здоров»я «Медінстат» ОСОБА_3 про зміну формулювання причини звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2010 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем і обіймала посаду головного бухгалтера з 03.03.2009 року.

19.11.2009 року вона подала заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням на ім»я начальника БЦ центру «Медінстат» ОСОБА_3, яка була зареєстрована за №1075. Позивачка відпрацювала два тижні і мала бути звільнена 03.12.2009 року. Однак відповідач не звільнив позивачку 03.12.2009 року посилаючись на те, що вона не передала справи згідно з наказом №71 «Про прийом-передачу», який був виданий 04.12.2009 року.

Наказом №72 від 11.12.2009 року її було звільнено з роботи за одноразове грубе порушення трудових обов»язків п. 1 ст. 41 КЗпП України, а не за власним бажанням згідно її заяви .

Позивачка просила в судовому порядку змінити формулювання причини звільнення її з роботи з БЦ центру «Медінстат» із звільнення «за одноразове грубе порушення трудових обов»язків, п. 1 ст. 41 КЗпП України» на звільнення «за власним бажанням п. 1 ст. 38 КЗпП України» з відповідними записами в трудовій книжці; стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу за затримку видачі трудової книжки з вини відповідача за період з 12.12.2009 року по 13.01.2010 року в сумі 1 485 грн. 24 коп.; відшкодувати моральну шкоду за період з 13.01.2009 року до прийняття судового рішення з розрахунку 74 грн. 26 коп. за день.

В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_4 збільшили позовні вимоги позивачки в частині суми середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки позивачу за період з 12.12.2009 року по 29.11.2010 року включно та в частині стягнення моральної шкоди. Позивач та його представник просили стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку видачі трудової книжки позивачу за період з 12.12.2009 року по 29.11.2010 року включно в сумі 17 896 грн. 66 коп. а також - просили стягнути 10 000 гривень моральної шкоди.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 14 грудня 2010 року позов задоволено частково.

Змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_2 з роботи з Білоцерківського міського інформаційно-аналітичного центру медичної статистики та здоров"я "Медінстат" із "звільнення за одноразове грубе порушення трудових обов'язків ст. 41 п. 1 КЗпП України" на "звільнення за власним бажанням ст. 38 п.1 КЗпП України" з відповідними записами в трудовій книжці ОСОБА_2.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивачка оскаржила його в апеляційному порядку.

В своїй апеляційній скарзі посилається на те, що суд відмовив у стягненні заробітку з тих підстав, що позивачка з власної вини вчасно не отримала трудову книжку. Разом з тим, апелянт наголошує, що її позовні вимоги про стягнення заробітної плати були заявлені не з підстав затримки видачі трудової книжки, а з тих підстав, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало її працевлаштуванню. Суд не взяв до уваги наданий позивачкою договір з кадровою агенцією, який доводив, що вона намагалась працевлаштуватись.

Також не погоджується із рішенням суду в частині відмови у стягненні з відповідача моральної шкоди.

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову в частині стягнення з відповідача заробітної плати у розмірі 17896,66 грн. та 10000 грн. моральної шкоди.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін по справі, обговоривши доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав .

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не було надано до суду належних та безспірних доказів про те, що затримка видачі трудової книжки позивачу за період з 12.12.2009 року по 19.01.2010 року була з вини відповідача.

Однак суд не дав оцінки доводам позивачки про те, що вона не змогла працевлаштуватись у зв»язку із наявним в трудовій книжці записом про причини її звільнення з посади головного бухгалтера, хоча в своєму позові позивачка правовою підставою зазначала ч.3 ст.235 КЗпП України, відповідно до якої у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Як вбачається із трудової книжки позивачки, вона після звільнення з роботи не працевлаштувалась.

Відповідно до договору про надання інформаційно-консультативних послуг від 21 грудня 2009 року, укладеному між ОСОБА_2 та Кадровою агенцією «Лорен» агенція зобов»язувалась надати консультації та інформацію по підбору необхідної вакансії для Працівника, а Працівник зобов»язувався оплатити агенції надані послуги. (а.с.96)

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу є обґрунтованими і доведеними, а тому у суду першої інстанції не було підстав для відмови у їх задоволенні.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що ці вимоги не доведені у судовому засіданні.

Разом з тим, суд не дав оцінки тому факту, що внаслідок порушення відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні позивачки, остання протягом року не працювала, не отримувала заробітної плати, що змінили її спосіб життя і завдавало моральних страждань.

З врахуванням наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу і моральної шкоди.

Судова колегія вважає, що позовні вимоги про стягнення середньої заробітної плати підлягають задоволенню в повному обсязі, а позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди частковому задоволенню, а саме у розмірі 1000 грн. Судова колегія вважає такий розмір відшкодування моральної шкоди є достатнім і справедливим.

На підставі ч.3 ст. 235 КЗпП України, керуючись ст.ст.303, 309 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити..

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2010 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середньго заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди і в цій частині ухвалити нове рішення.

Стягнути з Білоцерківського міського інформаційно-аналітичного центру медичної статистики та здоров»я «Медінстат» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 12 грудня 2009 року по 29 листопада 2010 року в розмірі 17896,66 грн. та 1000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення апеляційного суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: