УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області
Справа 22-ц/0690/1757/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2011 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Микитюк О.Ю.

суддів Товянської О.В., Гансецької І.А.

при секретарі Сапінській Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу за позовом апеляційну скаргу державного підприємства „Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат на рішення Житомирського районного суду від 08 лютого 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства „Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат, державного підприємства „Житомирський військовий лісгосп, Міністерства оборони України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

18 вересня 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив поновити його на роботі в ДП „Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, працював у структурному підрозділі Зарічанському військовому лісгоспі ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат». Наказом № 80-к від 17 липня 2009 року його незаконно звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Йому не було запропоновано іншу роботу відповідно до вимог ст.ст.40,49-2 КЗпП України. Зарічанський військовий лісгосп як структурний підрозділ не підлягав ліквідації.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 08 лютого 2011року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду з даним позовом. Поновлено позивача з 17 липня 009 року на посаді старшого майстра лісу Зарічанського військового лісгоспу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат». Стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 9956 грн.96 коп., а також 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 31 травня 2011року виправлена описка в рішенні щодо розміру моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення про відмову в позові. Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом безпідставно поновлено пропущений позивачем строк звернення до суду.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, можуе бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За наявності цих обставин розірвання трудового договору проводиться з обовязковим додержанням передбаченого ст. 49-2 КЗпП порядку вивільнення працівників, відповідно до якого вони попереджаються про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно роботодавець пропонує працівникові роботу на тому ж підприємстві, в тій самій установі, організації за відповідною професією чи спеціальністю, а за відсутності роботи іншу. При вивільненні працівника враховується його переважне право й перевага перед іншими у залишенні на роботі.

При цьому, як встановлено правилами частини другої цієї статті, звільнення із зазначених підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У разі перетворення одного структурного підрозділу в інший або його перепрофілювання звільнення з роботи може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, а звільнення у звязку з ліквідацією можливе у разі, коли ліквідується юридична особа, а не її структурний підрозділ. Перетворення без скорочення чисельності або штату працівників не може бути підставою для звільнення з роботи.

Встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді старшого майстра лісу у Зарічанському військовому лісгоспі, який, згідно Положення про Зарічанський військовий лісгосп ДП „Івано-Франківський ліспромкомбінат, є структурним підрозділом Підприємства і не є юридичною особою.

Наказом Міністерства оборони України №123 від 20.03.2009 року реорганізовано ДП „Івано-Франківський ліспромкомбінат шляхом виділу з нього структурних підрозділів, в тому числі і Зарічанського ВЛГ. Наказом від 17 липня 2009 року № 80-к позивача звільнено із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з ліквідацією Зарічанського ВЛГ та відмовою від запропонованих посад у новоствореному державному підприємстві „Житомирський військовий лісгосп, яке має статус юридичної особи.

За правилами п. 1 ст. 40 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у звязку з ліквідацією підприємства, установи, організації можливе лише у разі ліквідації останніх як юридичних осіб, а не їх структурного підрозділу. А відтак, у даному випадку мало місце скорочення чисельності працівників, при якому Підприємство відповідно до положень ст. 49-2 КЗпП України мало запропонувати працівникові роботу на тому ж підприємстві, в тій самій установі, організації за відповідною професією чи спеціальністю, а за відсутності роботи іншу. З матеріалів справи вбачається, що вимоги цієї норми відповідачами дотримані не були. Крім того, звільнення позивача було здійснене у період дії ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.05.2009 року, якою була зупинена дія наказу Міністерства оборони України № 123 від 20.03.2009 року в частині реорганізації Підприємства до вирішення справи по суті. На час звільнення позивача справа вирішена не була (провадження у справі закрите 31.08.2009 року у звязку з відмовою позивача від позову), ухвала підлягала до виконання всіма підприємствами, установами, організаціями та їх посадовими особами на території України.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про незаконність наказу про звільнення ОСОБА_1 є правильним.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з розясненнями, що містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", встановлені ст.ст. 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

З позовом про поновлення на роботі ОСОБА_1 звернувся 18 вересня 2009 року, заяву про поновлення строку звернення до суду подав 08 лютого 2011 року. Як на поважну причину пропуску місячного строку звернення до суду позивач послався на несвоєчасне отримання копії наказу про звільнення. Проте, з матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що трудову книжку позивач отримав у день звільнення 17 липня 2009 року.

Враховуючи, що позивач розрахункові кошти при звільненні отримав 29.07.2009 За таких обставин колегія суддів вважає, що строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі пропущено ОСОБА_1 без поважних причин, а тому у суду першої інстанції не було підстав для його поновлення. Відсутні такі підстави і у суду апеляційної інстанції.

Позов в частині відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 обґрунтовував порушенням нормальної життєдіяльності, відсутністю на протязі певного періоду часу коштів для нормального життя його сімї, порушенням сну, вчиненням дій для відновлення своїх прав, що зайняло багато часу та негативно вплинуло на його нервову систему. Жодного доказу на підтвердження заявлених підстав позивачем не надано, а тому позов в цій частині є безпідставним.

Оскільки суд при розгляді справи порушив зазначені норми матеріального права, і це призвело до помилкового її вирішення, постановлене рішення на підставі ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за пропуском строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, а у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди за безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 303,304,307,308,313-315,317,319,324,325 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу державного підприємства „Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду від 08 лютого 2011 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 в позові про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку із пропуском строку звернення до суду.

Відмовити ОСОБА_1 в позові про відшкодування моральної шкоди за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: