_____________________________________________________________________________
Справа№2-о-347/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2011 року,

Київський районний суд у складі:

головуючого-судді Сватаненка В.І.

за участю секретаря Коваля В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за заявою ОСОБА_1, зацікавлена особа Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради - Про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

02.09.2011 року заявник звернулась до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, по якій просить суд встановити факт перебування заявника в пересильному загоні (команді) з числа мирного населення, яких використовували німцями для особистого захисту під час військових операцій в часи Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років та визнати заявника жертвою Нацистських переслідувань.

Представник заявника доводи своєї довірительки підтримала, просила суд заяву задовольнити.

Представник зацікавленої особи заяву не підтримав, просив суд відмовити в її задоволенні.

Суд, вислухавши думку, доводи та пояснення представник заявника, представника зацікавленої особи та свідків дослідивши матеріали справи, надані докази, вважає заяву такою що не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі.

Свідок, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, суду пояснила, що вона є сестрою заявника, а також те що вона була мешканкою с. Домаха, Дмитрівського району Орловської області. Під час окупації їй виповнилось 5 років, вона пам*ятає як їх родину гнали в колоні мешканців їх села, яка охоронялася собаками. Під час бомбардування радянськими німці примушували їх махати ганчірками, щоб припинати бомбардування. Коли їх пригнали на територію України, то їх тримали в таборі у Сумської області це була ферма огороджена проволокою, яка охоронялась німцями та собаками.

Свідок, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, пояснив суду, що теж був мешканцем с. Домаха, Дмитрівського району Орловської області. В табір забрали його, брата та мати, їх гнали в якості щита, прикриваючи ними свою техніку від бомбардування.

Як встановлено у судовому засіданні заявник народилась 15.01.1932 року у с. Домаха Дмитрівського району Орловської області.

У період Великої Вітчизняної Війни 1941-1945 роках заявник знаходилась на окупованій території с. Домаха Дмитрівського району Орловської області з жовтня 1941 року по серпень 1943 року.

На початку серпня 1943 року заявниця разом з матірю, двома братами та сестрою ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1), а також з іншими мешканцями села були насильно вивезені німецькими окупантами з с. Домаха, та у подальшому утримувались в таборі в селі Орловка Ямпольського району Сумської області до жовтня 1943 року.

Дані обставинами підтверджуються рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.0302011 року, яким встановлено факт перебування ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, у тимчасовому пересильному таборі для утримання військовополонених та мирних громадян у д. Орловка, Ямпольського району, Сумської області, республіки України з серпня 1943 року по жовтень 1943 року./а.с. 9/

12.07.2011 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про роз*яснення рішення суду. Дана заява була розглянута судом 12.07.2011 року , відповідно до результатів якої було роз*ясненно що рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.03.2011 року по цивільній справі №2-о-66/11 за заявою ОСОБА_1, зацікавлена особа Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради - Про встановлення факту, що має юридичне значення, встановлено саме факт перебування в інших місцях примусового тримання та місць примусових робітпід час Великої Вітчизняної війни.

На підтвердження своїх доводів заявником також була надана до суду копія рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18.12.1998 року стосовно її рідної сестри, яким було встановлено аналогічний факт. /а.с. 16/

Згідно ч. 2 п. 7 ст. 1 Закону України Про жертви нацистських переслідуваньз відповідними змінами передбачені інші місця примусового тримання та місця примусових робіт, а саме: пересувні загони (команди) з числа мирного населення, які використовувались окупантами для власного захисту під час проведення військових операцій або робіт з розміновування.

Заявник не надала належного доказу, щоб підтвердили факт її участі у пересувному загоні (команди) з числа мирного населення, які використовувались окупантами для власного захисту під час проведення військових операцій або робіт з розміновування, що унеможливлює встановлення такого факту.

Відповідно до ст.. 4 Закону України до числа жертв нацистських переслідувань належать: особами, які належать до числа жертв нацистських переслідувань, є: колишні в'язні концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання та місць примусових робіт у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни; особи, які були насильно вивезені з території колишнього Союзу РСР на примусові роботи на територію Німеччини або її союзників, що перебували у стані війни з колишнім Союзом РСР, або на території окупованих ними інших держав; діти, які народилися в місцях примусового тримання їх батьків та в місцях відбування батьками примусових робіт; діти партизанів, підпільників, інших учасників боротьби з націонал-соціалістським режимом у тилу ворога, яких у зв'язку з патріотичною діяльністю їх батьків було піддано репресіям, фізичним розправам, гонінням. До жертв нацистських переслідувань належать також особи, які у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни були насильно вивезені з території інших держав, що після 1944 року увійшли до складу колишнього Союзу РСР, а також особи, які після звільнення з концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання та місць примусових робіт були переселені на територію України.

З представлених заявником доказів, вбачається, що дійсно заявник перебувала у в місцях примусового тримання під час Великої Вітчизняної війни.

Виходячи з наведеного суд вважає що обставини викладенні в заяві задоволенню не підлягають, з тих підстав, що рішенням суду ще раніше встановлено факт перебування заявниці у тимчасовому пересильному таборі для утримання військовополонених та мирних громадян у д. Орловка, Ямпольського району, Сумської області, республіки України з серпня 1943 року по жовтень 1943 року та встановлено факт того що заявник є малолітнім в*язнем.

Факти встановлені рішенням суду не можливо застосувати в даному випадку як докази, які могли б підтвердити те що заявника використовували окупантами для власного захисту під час проведення військових операцій або робіт з розміновування.

Суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

У звязку з викладеним, суд вважає за не можливе встановити факт, що заявник є жертвою Нацистських переслідувань.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст.ст.7, 8, 10, 11, 15, 209, 212, 213, 214, 215, 223, 234, 256, 257, 294 ЦПК України, Законом України Про жертви нацистських переслідувань, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні заяви ОСОБА_1, зацікавлена особа департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради - Про встановлення юридичного факту- відмовити повністю. Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення

Суддя : Сватаненко В. І.