Справа № 2-524/11
У х в а л а

28.07.2011 року суддя Сквирського районного суду Київської області Клочко В.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу житлового будинку дійсним та визнання права власності на нього , -

ВСТАНОВИВ :

28.07.2011 року ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовною заявою ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу житлового будинку дійсним та визнання права власності на нього

Відповідно до ч.2 ст. 3 Конституції України держава взяла на себе обов'язок гарантувати забезпечення прав і свобод людини, а у ст. 124 Конституції встановила, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Незалежно від того, що Конституцією України особі гарантовано право на захист, це не позбавляє особу обов'язку дотримуватись порядку звернення до суду, встановленого законом тобто Цивільного процесуального кодексу України виходячи із принципу єдиної процесуальної форми.

Відповідно до ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна містити : зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав звільнення від доказування. Також, позовна заява повинна відповідати іншим вимогам встановлених законом. До позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору та оплату витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи.

Предметом спору за позовними вимогами ОСОБА_1 є визнання дійсними договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме житлового будинку та визнання за нею права власності на придбане за договором майна з підстав ухилення відповідачем ОСОБА_2. від нотаріального посвідчення зазначеного договору.

Способи захисту права власності передбачені главою 29 Цивільного кодексу України.

За приписом статті 655 ЦК Україниза договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 358 ЦК Україниправо продажу товару належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Статтею 220 ЦК Українивстановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (ч. 2 ст. 220 ЦК України).

Частиною 3 ст. 640 ЦК Українивстановлено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Статтею 657 ЦК Українипередбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК Україниправочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Разом з тим, якщо правочин повністю або частково виконаний однією зі сторін, а інша ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд відповідно до частини другої статті 220 ЦК Україниза вимогою сторони, що виконала правочин (або її правонаступника), може визнати його дійсним. Це правило не застосовується, якщо є передбачене законодавчими актами обмеження (заборона) на здійснення такого правочину або сторони не дійшли згоди щодо всіх істотних його умов. Також слід зазначити, що правила статті 220 ЦК України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК Українипов'язується з державною реєстрацією, тому вони є неукладеними і такими, що не породжують для сторін права та обов'язки.

Аналогічна правова позиція викладена в Пленумі Верховного Суду України у п. 13 постанови "Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК Українине застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації.

Виходячи із змісту ч. 1,2 ст. 55 Закону України „Про нотаріат угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється. У разі застави майбутнього майна або створення забезпечувального обтяження в майбутньому майні нотаріусу надаються документи, що підтверджують наявність прав на набуття такого майна у власність у майбутньому.

При посвідченні угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна.

Також пунктом 38 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 р. N 20/5, передбачено, що договори про відчуження та заставу (іпотеку) майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється, та в передбачених законодавством випадках державну реєстрацію прав на це майно.

Такі документи нотаріус приймає лише за наявності відмітки (штампа) про реєстрацію відповідних прав та витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, що є невід'ємною частиною правовстановлювального документа.

Виходячи з ч.3 ст. 10 ЦПК України, де закріплено принцип змагальності, за яким кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, на підтвердження підстав позову позивач повинен на підтвердження підстав позову подати докази, які підтверджують кожну обставину, яка входитиме до предмета доказування. Відбір таких доказів повинен здійснюватись з урахуванням положень ст.ст. 58,59 ЦПК України щодо належності і допустимості доказів. Таким чином позивач у позовній заяві повинен навести фактичні обставини справи, а саме : зазначити, який саме договір вони уклали (попередній чи основний договір), в силу яких обєктивних чи субєктивних причин сторони не посвідчили правочин (договір купівлі - продажу) нотаріально та про те, що відповідач дійсно ухиляється від посвідчення договору купівлі продажу. Надати докази, що підтверджують право власності на майно, що відчужується, а саме житловий будинок з відміткою (штампом) про реєстрацію відповідних прав та витягу з Реєстру права власності на нерухоме майно на момент подачі позовної заяви. Також, в позовній заві необхідно зазначити та надати докази, що підтверджують відсутність заборони відчуження або арешту нерухомого, спірного, майна. Окрім того, до позовної заяви необхідно додати договір про укладення договору купівлі - продажу житлового будинку та акт прийому передачі житлового будинку. Крім того, зазначити та надати докази про те, що відповідач мав право укладати договір купівлі продажу нерухомого майна.

На обґрунтування позовних вимог позивачем не зазначено обставин, щодо площі земельної ділянки на якій розташований житловий будинок, її цільового призначення, за ким зареєстроване право власності на земельну ділянку, а також не зазначено про докази, що підтверджують вище вказані обставини.

Обовязково зазначити правові підстави позову.

Відповідно до змісту ст.ст. 11,15 ЦК України права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатись не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права.

У звязку з вище викладеним та з урахуванням всіх обставин справи, позивачу необхідно зазначити спосіб судового захисту передбаченого ст. 16 ЦК України.

Крім того із позовної заяви та доданих до неї документів не зрозуміло з чого виходив позивач визначаючи ціну позову, що унеможливлює визначити розмір судового збору.

Відповідно до вимог ст.121 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, постановляє ухвалу , в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати пяти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Керуючись ст. ст. 119, 120, 121 ЦПК України, -

УХВАЛИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу житлового будинку дійсним та визнання права власності на нього - залишити без руху.

Для усунення вказаних недоліків надати позивачеві строк до двох днів з дня отримання ним ухвали.

Суддя: ОСОБА_3