Справа № 22-ц-832/2011 Головуючий у I інстанції Сова Т.Г.
Категорія цивільна Доповідач -
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2011 року
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:представника ПАТ КБ „Приватбанк ОСОБА_5, відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, представника третьої особи ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м.Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „Приватбанк на рішення Менського районного суду від 15 лютого 2011 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „Приватбанк до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „Приватбанк, ОСОБА_6 про визнання недійсними кредитного договору та договору поруки

в с т а н о в и в:

В листопаді 2010 року ПАТ „Комерційний банк „Приватбанк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_6 на підставі укладеного з позивачем 23.07.2008 року договору отримала строковий кредит в сумі 6000 дол. США строком до 15.07.2010 року зі сплатою 24 % річних. ОСОБА_7 виступила поручителем позичальника, уклавши з Банком 23.07.2008 року договір поруки. Боржник не своєчасно сплачувала кредит та відсотки по ньому, а тому станом на 07.07.2010 року виникла заборгованість, яка відповідно до умов договору та положень ст.ст. 610, 554 ЦК України підлягає стягненню в примусовому порядку з боржника та поручителя солідарно. Просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість по кредиту та відсотках 6004, 71 дол. США, штрафи 300.24 дол.США та 250 грн. та судові витрати.

В січні 2011 року ОСОБА_7 подала зустрічний позов до ПАТ „Комерційний банк „Приватбанк, ОСОБА_6, в якому просила визнати недійсними договір поруки, укладений нею з ПАТ „КБ „Приватбанк та договір кредиту, укладений Банком з ОСОБА_6, посилаючись на те, що на момент укладення кредитного договору сторони зобовязані були мати індивідуальну ліцензію Національного банку України, яка передбачена п/п „г п.4 ст.5 Декрету КМУ „Про систему валютного регулювання і валютного контролю, яка б дозволяла використовувати ОСОБА_6 іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобовязань за кредитним договором. Недійсність основного договору договору кредиту тягне недійсність договору поруки, а отже права позивачки, як однієї із сторін у зобовязанні порушені.

Ухвалою Менського районного суду від 28.01.2011 року обєднані в одне провадження позовна заява ПАТ „Комерційний банк „Приватбанк і ОСОБА_7.

Рішенням Менського районного суду від 15 лютого 2011 року в задоволенні позову ПАТ „Комерційний банк „Приватбанк відмовлено. Позов ОСОБА_7 задоволений, визнані недійсними кредитний договір № 240289, укладений між ОСОБА_6 і ПАТ „КБ „Приватбанк від 23.07.2008 року і договір поруки № 240289 від 23.07.2008 року, укладений між ОСОБА_7 і ПАТ „КБ „Приватбанк.

В апеляційній скарзі ПАТ „Комерційний банк „Приватбанк просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити позов Банку та стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором, а в задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на помилковість висновків суду та невірне застосування положень діючого законодавства. Доводи скарги зводяться до того, що операції, що здійснюються Банком з надання кредитів в іноземній валюті у будь-яких сумах та на будь-який строк відповідно до п.п. „в ч.4 ст. 5 Декрету КМУ „Про систему валютного регулювання і валютного контролю не вимагають отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України. Тому апелянт вважає, що єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. Апелянт також посилається на те, що погашення клієнтом банку кредитного зобовязання в іноземній валюті не є тією операцією, що передбачає використання валюти на території України як засобу платежу, а отже не вимагає отримання ним чи іншим учасником операції індивідуальної ліцензії банку. Оскільки на момент укладення кредитного договору у банку була генеральна ліцензія та дозвіл НБУ на здійснення валютних операцій і діюче законодавство не містить прямих заборон щодо неможливості укладення кредитного договору між банком та клієнтом в іноземній валюті, тому апелянт вважає, що суд безпідставно визнав недійсним кредитний договір та договір поруки, посилаючись на норми ст.203, 215 та 227 ЦК України.

В засіданні апеляційного суду представник банку апеляційну скаргу підтримав, просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, задовольнивши позовні вимоги банку та стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором в сумі 50296 гривень 46 коп.

Відповідачі просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишили без змін.

Представник третьої особи просив рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ « Приватбанк»

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення кредитної заборгованості та задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсними спірних правочинів, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення кредитного договору у сторін була відсутня індивідуальна ліцензія на право вчинення операцій з валютними цінностями, а законодавством України не було передбачено, що банківська ліцензія, дозвіл та додаток до нього, надають право громадянам здійснювати валютні операції, зокрема виконувати грошові зобовязання за кредитним договором в іноземній валюті, а отже, з урахуванням положень ст. 227 ЦК України, дійшов висновку, що кредитний договір (правочин), вчинений без відповідного дозволу підлягає визнанню його недійсним. Визнаючи недійсними і кредитний договір, і договір поруки, суд відмовив позивачу-відповідачу у позові про стягнення кредитної заборгованості.

З таким висновком суду апеляційний суд погодитись не може, оскільки він суперечить нормам закону та обставинам справи.

Відповідно до ст.ст.1048-1052, 1054 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцю позику та сплатити відсотки за користування коштами у строк та у порядку, що встановлені договором.

По справі встановлено, що 23.07.2008 року між ПАТ „Комерційний банк „Приватбанк і ОСОБА_6 був укладений кредитний договір на суму 6000 дол. США строком до 15.07.2010 року зі сплатою 24 % річних. В забезпечення виконання зобовязань за договором кредиту, 23.07.2008 року Банк уклав договір поруки з ОСОБА_7, яка виступила поручителем за належне виконання позичальником майнових зобовязань.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Із розрахунку заборгованості за договором кредиту, складеного та наданого суду Банком вбачається, що ОСОБА_6 станом на 07.07.2010 року має заборгованість перед позивачем в сумі 6368,25 дол.США (а.с. 5-6). В звязку з несплатою позичальником кредиту та відсотків, 29.06.2010 року ПАТ „Комерційний банк „Приватбанк направив повідомлення ОСОБА_7, як поручителю та повідомив, що необхідно погасити наявну суму заборгованості у відповідний строк. Але, як свідчать матеріали справи, ні боржник, ні поручитель не розрахувались з Банком. Отже, відповідачі, як солідарні боржники зобовязані сплатити заборгованість по кредиту, відсотках та штрафні санкції, що передбачені кредитним договором, виконавши таким чином свої зобовязання перед Банком.

Виходячи з зазначеного, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги ПАТ „Комерційний банк „Приватбанк є обґрунтованими, а тому суд першої інстанції повинен був задовольнити їх, стягнувши з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитом.

Невірними є посилання суду в рішенні щодо недійсності кредитного договору та договору поруки з тих підстав, що на момент їх укладення сторони не мали індивідуальної ліцензії на право здійснення валютних операцій.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ „Про систему валютного регулювання і валютного контролю операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Згідно п.2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджене постановою Правління НБУ від 17.07.2001р., за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких : ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, операції з готівковою іноземною валютою та ін.

З зазначеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог п/п „в п.4 ст.5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законом межі, то на сьогоднішній день законодавцем не визначені межі термінів та сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Положенням НБУ від 14.10.1004 р. № 483 дозволяється використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк.

Тобто, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Беручи до уваги, що ПАТ „Комерційний банк „Приватбанк має генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій, дозвіл, додаток до нього, тобто всі перелічені вище документи, він має право на здійснення таких операцій, а отже, при наданні кредитних коштів в іноземній валюті діяв в межах, наданих йому законом.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції мав врахувати зазначені положення закону та дійти вірного висновку про стягнення з відповідачів кредитної заборгованості, як це передбачено умовами кредитного договору, договору поруки та положеннями ст.ст. 526, 527, 1050, 1054 ЦК України.

З огляду на зазначене, апеляційний суд визнає позовні вимоги ПАТ „Комерційний банк „Приватбанк обґрунтованими та вважає, що вони підлягають задоволенню. Стягненню з відповідачів солідарно підлягає заборгованість за вищевказаним кредитним договором на суму 50296 грн. 46 коп, зокрема заборгованість за кредитом, процентами та штраф 6304,95 дол. .США, що за офіційним курсом гривні до іноземних валют становить 794 грн. за 100 дол. США на день ухвалення рішення і становить 50046,46 грн. та 250 грн. штрафу. Оскільки, позовні вимоги задоволені в повному обсязі, то стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають судові витрати, сплачені ним при подачі позову до суду та апеляційної скарги, які підтверджені документально, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. / а.с. 1,154/

Зустрічні вимоги ОСОБА_7 є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають, оскільки спростовуються вищевикладеним.

В звязку з цим, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті рішення.

Керуючись ст.ст. 215, 227, 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 303, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „Приватбанк задовольнити.

Рішення Менського районного суду від 15 лютого 2011 року скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „Приватбанк до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „Приватбанк 50296 (пятдесят тисяч двісті девяносто шість) грн. 46 коп. солідарно.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „Приватбанк 303 грн. 64 коп. в повернення судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „Приватбанк 303 грн. 64 коп. в повернення судових витрат.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства „Комерційний банк „Приватбанк, ОСОБА_6 про визнання недійсними кредитного договору та договору поруки відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: