№ 2- 149
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2011 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про розірвання договору, стягнення заборгованості, відшкодування моральної шкоди та витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 08 лютого 2008 року звернувся до суду з позовом до відповідача ЗАТ комерційний банк «Приватбанк`про розірвання договорів депозитних вкладів «Капітал 2004»№ SAMDN0786 від 09 лютого 2004 року, № від 10 серпня 2004 року, стягнення сум за договорами, збитків від інфляції та 3% річних за ст. 625 ЦК України та моральної шкоди. В ході судового засідання представником відповідача було заявлено клопотання про об`єднання в одне провадження вищевказаного позову з позовними вимогами цього ж позивача по іншій справі, де також ставиться питання до ЗАТ КБ Приватбанк про розірвання договору та стягнення сум, витрат і моральної шкоди. Ухвалою суду від 15 травня 2008 року вказані справи були об`єднані в одне провадження для їх спільного розгляду. Позовні вимоги неодноразово уточнювалися та доповнювалися. В редакції від 28 жовтня 2011 року позивач просив стягнути - по договору про вклад «Капітал 2004»№ SAMDN0786 від 09 лютого 2004 року: суму депозитного вкладу та відсотків за договором - 25158.79 грн., збитків від інфляції 25435.54грн., 3% річних за прострочення виплати суми за вкладом 4315.59 грн., а всього 54909.92 грн., 25000 грн. моральної шкоди; по договору № від 10 серпня 2004 року: 59450.99 грн. - сума позову майнового характеру, 25000 грн. моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що ним з відповідачем були укладені договори про депозитні вклади: 09 лютого 2004 року було укладено договір «Капітал 2004»№ SAMDN0786 на суму 4155.00 доларів США терміном на 12 місяців до 09 лютого 2005 року зі сплатою 9.5% річних, за яким йому було видано платіжну картку «Maestro» № НОМЕР_1 та перераховано кошти на депозитний рахунок № НОМЕР_2 . По закінченню терміну дії договору жодна з сторін не заявили про розірвання договору, тому вважає, що договір було продовжено ще на один термін, згідно з п. 1 договору. Протягом терміну дії договору вкладом він не користувався, відсотки за ним не знімав. 10 лютого 2006 року він звернувся до відповідача щодо отримання вкладу та нарахованих процентів, у чому йому відмовили, оскільки грошові кошти на рахунках були відсутні, достроково видані 06 жовтня 2004 року, у сумі 4283.37 доларів США. Він вказані кошти не отримував. Тим самим порушено п. 21 договору, ч. 3 ст. 1058, ст. 1071 ЦК України. Його претензія від 23 березня 2006 року розглянута не була, кошти на рахунок у порушення ст. 1073 ЦК України не зараховано. Тим самим також порушено ст. ст. 526, 1212 ЦК України, ст. ст. 10, 15 Закону України «Про захист прав споживачів». На підтвердження позову в цій частині позивач надав вказаний договір, квитанцію № 4372841 від 09 лютого 2004 року про внесення до каси банку 4155 доларів США, виписку за рахунком. У судовому засіданні позивач пояснив, що картка за договором знаходилась у нього, але він не перевіряв надходження процентів на рахунок протягом першого терміну дії договору до 10 лютого 2005 року та протягом другого терміну дії договору до 10 лютого 2006 року, оскільки вважав його продовженим. До 10 лютого 2006 року він до банку щодо цього договору не звертався, хоча у вересні 2005 року йому стало відомо про відсутність по облікам у банку договору № від 10 серпня 2004 року та коштів по ньому. Також посилався на те, що 10 серпня 2004 року сторонами було укладено договір № на суму 4000 доларів США терміном на 12 місяців зі сплатою 9% річних. Вказана сума була переведена з закритої платіжної картки, надходження грошових коштів на яку підтверджується прибутковим валютним ордером № 4 від 08 серпня 2003 року. Готівку з картки він не знімав, а суму банк перерахував при укладенні договору депозитного вкладу від 10 серпня 2004 року меморіальним ордером № 2 від 10 серпня 2004 року. По закінченню терміну дії договору 11 серпня 2005 року згідно з п. 8 договору він звернувся до відповідача щодо отримання коштів вкладу та нарахованих процентів. У цьому йому було відмовлено до з`ясування обставин. У наступному він отримав листа № 08000/2-3604 від 19 вересня 2005 року, у якому зазначалося, що договір у банку не обліковується, кошти в банк не надходили, знаходяться у розпорядженні колишнього заступника керівника Правобережного відділення ПриватБанку ОСОБА_2 , за цими фактами порушено СВ УСБУ у Дніпропетровській області кримінальну справу за ч. 5 ст.191 КК України. Предметом розслідування у цій справі є обставини, пов`язані з підписанням депозитного договору № від 10 серпня 2004 року. Його претензія від 27 квітня 2006 року та нагадування відповідачем залишені без відповіді. Йому завдана значна моральна шкода. Вважає порушеними відповідачем параграф 3 глави 71 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про фінансову послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. ст. 10, 15 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 526, 1058-1065, 1071, 1073, 1212 ЦК України. На підтвердження позивачем надано вказаний договір, прибутковий валютний ордер № 4 від 08 серпня 2003 року, меморіальний ордер № 02 від 10 серпня 2004 року, заяву про пролонгацію договору від 26 серпня 2005 року. Просив стягнути зазначені в позовних вимогах кошти з відповідача, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що договір депозитного вкладу «Капітал 2004»№ SAMDN0786 від 09 лютого 2004 року на суму 4155 доларів США дійсно був укладений, але достроково розірваний 06 жовтня 2004 року, кошти за ним 4283.37 доларів США (вклад та відсотки) були видані 06 жовтня 2004 року. При цьому у позивача за цим договором відсотки зараховувалися на картковий рахунок, тому він міг контролювати наявність коштів за цим договором. Позивач підтверджує отримання картки. Тому йому не могло бути не відомо про зняття коштів 06 жовтня 2004 року. Позивачем не спростовано, що 4283.37 доларів США отримані не ним, а іншою особою, оскільки почеркознавча експертиза у справі не проведена, а висновок почеркознавчої експертизи у кримінальній справі не є доказом за ЦПК України у цивільній справі, оскільки не підтверджений судом. Крім того, за протоколом виїмки та огляду від 07 червня 2005 року у портфелі ОСОБА_2 було вилучено лише договір № від 10 серпня 2004 року, договір «Капітал 2004»№ SAMDN0786 від 09 лютого 2004 року у портфелі був відсутній. Є підстави вважати, що ОСОБА_2 вів облік і саме ці документи у нього були вилучені. Тому відсутність договору «Капітал 2004»№ SAMDN0786 від 09 лютого 2004 року у портфелі ОСОБА_2 може свідчити про те, що кошти за цим договором отримав ОСОБА_1 . Крім того, позивачу стало відомо про відсутність договору № від 10 серпня 2004 року і коштів за ним ще у серпні 2005 року, але з будь-якими заявами до банку щодо договору «Капітал 2004»№ SAMDN0786 від 09 лютого 2004 року він не звертався. Договір № від 10 серпня 2004 року на суму 4000 доларів США банком не укладався, відсутній по облікам на паперових носіях та в електронному вигляді, грошові кошти до каси банку не надходили, не відкривався рахунок депозитного вкладу, не нараховувалися відсотки. Наданий позивачем на підтвердження внесення коштів за цим договором меморіальний ордер не підтверджує жодну операцію та не є документом, що відповідає чинному законодавству, щодо внесення фізичною особою готівки до каси банку за депозитним договором. Навіть у разі переукладання договору операція здійснюється клієнтом через касу, видається квитанція або прибутковий касовий ордер. Позивачу було відомо, який документ видається при оформленні договору депозитного вкладу. Є підстави вважати, що договір № від 10 серпня 2004 року та меморіальний ордер, за якими позивач просить стягнути кошти, сфальсифіковані колишнім заступником директора Правобережного відділення Дніпропетровського РУ Приватбанку ОСОБА_2 при вчиненні злочину. У ОСОБА_2 були відсутні повноваження на укладення договорів депозитних вкладів, оскільки відповідна довіреність йому не видавалась. Вважає, що договірні відносини між сторонами відсутні. Відповідач вважає, що за обома договорами має місце спричинення злочином шкоди. Тому винну особу, обставини, розмір шкоди може бути встановлено у кримінальній справі, після чого можливе відшкодування спричиненої злочином шкоди. Вважає позовні вимоги не доведеними, безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача, представників відповідача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги частково обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі ст.1059 ЦК України, договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

В судовому засіданні встановлено, що між сторонами ЗАТ КБ «Приватбанк`та Штефаном Ю.В. 09 лютого 2004 року було укладено договір про депозитний вклад «Капітал 2004»№ SAMDN0786 на суму 4155 доларів США терміном на 12 місяців до 09 лютого 2005 року зі сплатою 9.5 відсотків річних. За цим договором ОСОБА_1 відповідачем було видано платіжну картку «Maestro» № НОМЕР_1 та перераховано кошти на депозитний рахунок № НОМЕР_2 . Вказана обставина підтверджується копіями вказаного договору та квитанції № 4372841 від 09 лютого 2004 року, визнана відповідачем. Отримання картки «Maestro» № НОМЕР_1 визнається позивачем. Згідно з «Інструкцією про касові операції в банках України»(затверджена постановою Правління НБУ від 14 серпня 2003 року № 337, була чинною на 2004 рік), підтвердженням внесення коштів є заява на переказ готівки, прибутковий касовий ордер, грошовий чек, квитанція. Таким чином, квитанція відноситься до переліку документів, що відповідно до чинного законодавства є підтвердженням внесення коштів. Відповідачем виконувалися умови договору, у тому числі нараховувалися відсотки на вклад, що підтверджується роздруківкою витягу за операціями по договору № SAMDN0786. Відповідно до вказаної роздруківки та вибуткового документу від 06 жовтня 2004 року, 06 жовтня 2004 року за вкладом «Капітал 2004»№ НОМЕР_3 було видано ОСОБА_1 4283.37 доларів США. Позивач вказану обставину заперечує. Те, що підпис про отримання 06 жовтня 2004 року 4283.37 доларів США виконано не ОСОБА_1 , підтверджується висновком почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальній справі від 26 жовтня 2006 року. Таким чином, позивач кошти за договором № SAMDN0786 від 09 лютого 2004 року не отримав.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

П. 3 договору № SAMDN0786 від 09 лютого 2004 року було встановлено розмір процентів 9.5% річних. За умовами договору, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за договором № SAMDN0786 від 09 лютого 2004 року: сума вкладу 4155 доларів США, проценти за термін дії договору до 09 лютого 2005 року 394.73 долари США, а всього за договором 4549.73 долари США.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд вважає, що, оскільки вклад у валюті - доларах США, не підлягає стягненню сума з урахуванням індексу інфляції (бо нараховується за гривнею); підлягає стягненню сума боргу з урахуванням 3% річних від простроченої суми, що становить за період з 10 лютого 2005 року по 28 жовтня 2011 року 916.92 доларів США, а всього 5466.65 доларів США (4549.73 за вкладом + 916.92 3% річних за ст. 625 ЦК України). Курс долара США Національного банку України на 28 жовтня 2011 року становить 7.9807. Таким чином, всього стягненню підлягає 43627.69 грн. (5466.65 доларів США х 7.9807доларів США = 43627.69 грн.). В іншій частині у позовних вимогах необхідно відмовити за необгрунтованістю.

Суд не може прийняти до уваги доводи позивача, що термін дії вказаного договору був продовжений ще на 1 рік - до 09 лютого 2006 року, оскільки позивачем не надані докази щодо продовження дії договору після 09 лютого 2005 року: кошти на рахунку депозитного вкладу були відсутні, банк не вчиняв будь-яких дій на виконання договору. При цьому, оскільки проценти за договором зараховувалися на картковий рахунок, а позивач визнав наявність у нього картки «Maestro» і можливість нею користуватися та перевіряти надходження процентів за договором, позивач також мав можливість перевірити, чи продовжений договір та вчинити необхідні дії для його продовження.

Суд вважає, що позовні вимоги за договором № від 10 серпня 2004 року задоволенню не підлягають з наступних підстав. На підтвердження вимог в цій частині позивачем надано вказаний договір та меморіальний ордер № 2 від 10 серпня 2004 року.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, однією з вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є те, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Як вказано, положеннями ст. 1059 ЦК України встановлено, що письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами).

Таким чином, за договором банківського вкладу, за кожним окремо, вимагається наявність документу, що відповідає законодавству, про внесення коштів. Оцінюючи наданий позивачем меморіальний ордер, суд вважає, що він не є документом, що відповідає вимогам чинного законодавства, та не підтверджує внесення коштів, оскільки меморіальний ордер відсутній у переліку «Інструкції про касові операції в банках України»(затверджена постановою Правління НБУ від 14 серпня 2003 року № 337, була чинною на 2005 рік) як документ, що підтверджує внесення коштів. Згідно п. 1.19-1 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій по списанню коштів з рахунка платника та внутрішньобанківських операцій. Таким чином, меморіальний ордер не міг бути оформлений за ініціативою клієнта по готівковій операції. Крім того, наданий меморіальний ордер не містить відомостей щодо здійснення будь-якої операції, оскільки не містить номери рахунків; наданий позивачем меморіальний ордер не містить підпис позивача, який би підтверджував внесення ним готівки до каси банку; наданий позивачем меморіальний ордер не містить підпис касира про отримання коштів від позивача. Доводи позивача, що була відсутня готівкова операція, оскільки кошти перерахували з іншого рахунку, не відповідають чинному законодавству і наведеним фактичним обставинам (відсутні номери рахунків, підпис вкладника, касира та т.і.). Крім того, внесення коштів до вкладу є операцією за ініціативою вкладника, а не банку, що виключає оформлення меморіального ордеру, який оформлюється з ініціативи банку. Суд також зазначає, що позивачу було відомо, у тому числі у зв`язку з укладенням договору від 09 лютого 2004 року, що за вкладними депозитними операціями видається квитанція, операція здійснюється у касі.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України, меморіальні ордери не є допустимими доказами внесення готівкових коштів від фізичних осіб, оскільки ст. 1059 ЦК України встановлена вимога щодо документу, який підтверджує внесення коштів по договору депозитного вкладу - такий документ повинен відповідати вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Тому меморіальний ордер не може підтверджувати внесення готівки до каси банку.

З урахуванням викладеного, позивачем не надано документів, що відповідають вимогам чинного законодавства, про внесення коштів за договором від 10 серпня 2004 року до каси банку, та отримання банком коштів за договором від 10 серпня 2004 року, за яким просить стягнути кошти. За договором № від 10 серпня 2004 року відповідачем не відкривалися рахунки депозитних вкладів, не нараховувалися та не сплачувалися позивачу відсотки, що позивач підтвердив суду. Таким чином, відповідач не вчиняв будь-яких дій на виконання спірного договору.

Суд вважає, що викладені факти у сукупності свідчать про те, що договір про депозитний вклад договір № від 10 серпня 2004 року на суму 4000 доларів США терміном на 12 місяців зі сплатою 9% річних сторони не укладали, грошові кошти за ним банк не отримував, договірні відносини між сторонами за цим договором відсутні, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк`грошових коштів на користь позивача та моральної шкоди з підстав, зазначених у позові, у тому числі за ст. 1212 ЦК України. Закон України «Про захист прав споживачів`на спірні правовідносини не розповсюджується.

Суд також приймає до уваги, що представники сторін не заперечували наявність у Службі Безпеки України у Дніпропетровській області кримінальної справи, за якою розслідуються у тому числі обставини щодо коштів ОСОБА_1 за договором від 10 серпня 2004 року. Вказана обставина свідчить про наявність шкоди, спричиненої злочином. Згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. У зв`язку з цим встановлення обставин наявності, розміру спричиненої шкоди, особи, що її спричинили, якими саме діями, причинно-наслідковий зв`язок, між цими діями та шкодою, що є обов`язковим для вирішення питання про стягнення шкоди, можливо у кримінальній справі. Суд вважає, що у цивільній справі позивачем та його представниками не доведено та не надано доказів, на підставі яких можливо вирішити питання про стягнення коштів, а також не надано будь-які докази спричинення відповідачем ОСОБА_1 моральної шкоди. Рішення у цивільній справі не позбавляє ОСОБА_1 можливості стягнути шкоду за договором № від 10 серпня 2004 року після встановлення винної особи у кримінальній справі та обставин щодо коштів ОСОБА_1 за цим договором.

Суд вважає, виходячи з положень ст. 11 ЦПК України, що також відсутні підстави для стягнення суми за ст. 1172 ЦК України. Крім того, позивачем не надано доказів того, що шкода спричинена працівником банку саме при виконанні трудових обов`язків. Ст. 1172 ЦК України передбачає, що юридичною особою відшкодовується шкода, спричинена її працівником саме при виконанні трудових обов`язків, тобто обумовлених трудовим договором та посадовими обов`язками. Відповідач заперечував та надав докази, що до повноважень ОСОБА_2 не входило укладення договорів депозитних вкладів та приймання готівки.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню лише частково.

Тобто, позивач ОСОБА_1 повинен довести, що дiями вiдповiдача було повністю порушено його права. Однак, таких доказiв позивачем до суду не надано.

Згiдно ст. 61 ЦПК України обставини, визнанi сторонами та iншими особами, якi беруть участь у справi, не пiдлягають доказуванню. Обставини, визнанi судом загальновiдомими, не потребують доказування. Обставини, встановленi судовим рiшення у цивiльнiй, господарськiй або адмiнiстративнiй справi, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді iнших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено цi обставини. Вирок у кримiнальнiй справi, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адмiнiстративне правопорушення обов`язковi для суду, що розглядає справу про цивiльно-правовi наслiдки дiй особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчиненi вони цiєю особою.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі позивачем цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов`язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов`язків позивачу було завдано ушкодження здоров`я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Статтею 1166 ЦК України встановлено право особи на відшкодування у повному обсязі майнової шкоди, завданої неправомірними діями особистому немайновому праву. Цією ж статтею на особу, яка завдала шкоди покладено обов`язок відшкодувати її у повному обсязі.

Але в судовому засіданні не знайшли свого об`єктивного підтвердження неправомірні дії відповідача в повному обсязі стосовно позивача та завдання цими діями шкоди правам позивача, а тому на відповідача не може бути покладено обов`язок відшкодувати її у повному обсязі.

Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору цього позивача) діям відносно нього по вказаним договорам вкладу, предмета спору, а позивач цього не довів. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог (не отримання грошей та інш.) - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах в повному обсязі, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість по договору в сумі 43627 грн. 69 коп., судовий збір в сумі 17 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду справи в сумі 60 грн., а всього 43704 грн. 69 коп., в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк`про розірвання договору, стягнення заборгованості, відшкодування моральної шкоди та витрат слід відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про розірвання договору, стягнення заборгованості, відшкодування моральної шкоди та витрат в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 62, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 22, 23, 203, 526, 1058-1065, 1071, 1073, 1212, 1166, 1167, 1172 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 57, 58, 59, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк`на користь ОСОБА_1 заборгованість по договору в сумі 43627 грн. 69 коп., судовий збір в сумі 17 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду справи в сумі 60 грн., а всього 43674 грн. 69 коп.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк`про розірвання договору, стягнення заборгованості, відшкодування моральної шкоди та витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -