Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-968/11 Головуючий у 1 інстанції: Забіяко Ю.Г.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2011 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Онищенка Е.А.

суддів: Подліянової Г.С.

ОСОБА_2

при секретарі Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скарг ою ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державної організації «Комбінат «Зірка» про визнання наказів незаконними, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державної організації «Комбінат «Зірка» (далі - ДО «Комбінат «Зірка») про визнання наказів незаконними, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

У позові зазначав, що 01.06.2008 року був прийнятий на роботу до відповідача і займав посаду начальника службу маркетингу. 12.04.2010 року на прохідній заводу йому стало відомо, що він звільнений з займаної посади, проте копія наказу видана не була, ознайомлений він з нею теж не був. Також позивач не був присутнім на засіданні профкому, хоча особисто написав заяву про проведення засідання та одночасно звернувся до правоохоронних органів. ОСОБА_3 вважає, що основною причиною звільнення стало викривання ним кримінальної схеми розкрадання державних коштів новим керівництвом комбінату.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_3 просив суд визнати наказ від 09.04.2010 року про звільнення його з посади начальника служби маркетингу недійсним та поновити його на займаній посаді, а також стягнути з ДО «Комбінат «Зірка» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Згодом позивач звернувся до суду з доповненою позовною заявою в якій зазначав, що з матеріалів справи дізнався про наказ №21-к від 06.04.2010 року, яким йому було оголошено догану за користування службовим компютером для ігор у робочий час та наказ №22-к від 08.04.2010 року, яким йому оголошено догану за порушення пропускного режиму комбінату. Тому просив суд визнати незаконними вищезазначені накази та наказ про його звільнення, а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2010 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзіОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення по справі, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_3 правомірно був звільнений з роботи на підставі п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов'язків, покладених на нього трудовим договором.

Проте погодитись із такими висновками не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Тому при звільненні працівника з підстав, передбачених цією нормою закону, організація повинна навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов'язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли.

Як вбачається з копії наказу № 23к від 09 квітня 2010 року позивача звільнено з роботи за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов'язків, покладених на нього трудовим договором з посиланням як на підставу, притягнення протягом календарного року до дисциплінарної відповідальності та беручи до уваги ступень скоєного ( а.с. 44).

У цьому випадку відповідач при застосуванні такого крайнього заходу, як звільнення, обмежився лише загальним посиланням на систематичне невиконання без поважних причин позивачем посадових обов'язків та не врахував положення ч.3 ст.149 КЗпП України, згідно з яким при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Тому даний наказ є незаконним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, у чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.

При перевірці наявності підстав для звільнення позивача ОСОБА_3 судова колегія встановила наступне.

Згідно наказу № 37к від 01.07.2008 року позивача прийнято на роботу на посаді начальника служби маркетингу.

06.04.2010 року наказом № 21к оголошено догану за використання службового комп'ютера для ігор в робочий час (а.с.59).

08.04.2010 року наказом № 22к оголошено догано за те, що позивач не розписався у листі обліку входу та виходу з роботи 31.03.20010 року, 01.04.2010 року та 02.04.2010 року, як то передбачено Інструкцією про пропускний та внутрішньо обєктний режим.

Проте притягуючи позивача до вищезазначених двох дисциплінарних стягнень адміністрація не врахувала ступінь тяжкості вчинених проступків, не визначила яка ж шкода завдана підприємству у звязку з цим. Не врахувала добросовісність виконання службових обовязків позивачем до квітня 2010 року.

У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідач як сторона, яка приймала участь у справі не довела суду ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх заперечень, а саме не довела, що гра на компютері у вільний від роботи час та пропуск розписів у журналі при вході до роботі позивачем, негативно відобразилося на роботі підприємства або у звязку з цим була завдана будь яка шкода.

Це свідчить про безпідставність притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності, а також про незаконність наказів № 21к та № 22к від 06 та 08 квітня 2010 року.

Оскільки підставою для звільнення працівника за п.3 ст.40 КЗпП України можуть бути тільки правомірно накладені стягнення, в діях позивача не вбачається систематичного невиконання посадових обов'язків, покладених на нього трудовим договором.

Крім цього судова колегія вважає, що позивача також безпідставно притягнуто до дисциплінарного стягнення, наказом № 23к від 09.04.2010 року.

Так згідно наказу , позивачем самовільно було прийнято рішення, щодо отримання бланків залізничних накладних, без погодження з керівництвом комбінату, тим самим перевищив свої посадові обовязки ( а.с. 44).

Що до цих обставин позивач надав пояснення, що з першого дня роботи , як начальник служби маркетингу їздить до залізниці і отримує бланки накладних, які вже оплачені підприємством.

Встановлено і не заперечується відповідачем , що в квітні 2010 року позивач отримав на залізниці накладні і здав їх на підприємство.

Також при притягненні до дисциплінарної відповідальності адміністрацією не зазначено, які ж негативні наслідки настали для комбінату у звязку з доставкою накладних на підприємство.

Та крім цього в ході апеляційного розгляду судом витребувані довіреності від 29.12.2009, та від 29.12.2008 року згідно яких ОСОБА_4, адміністрацією комбінату ДО «Комбінат»Зірка» доручено отримувати та відправляти зі станції «Селікатна» всі види вантажів з оформленням всією документації що повязані з цими операціями. Будь яких застережень що до погодження з керівництвом, довіреності не мають ( а.с. 179-181 ).

Це також свідчить про безпідставність притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності, а також про незаконність наказу № 23к від 09.04.2010 року про його звільнення за п.3 ст. 40 КЗоТ України.

Заперечуючи проти позову відповідач заявив, про застосування наслідків пропуску строку для звернення до суду.

Позивач не заявляє про поновлення строку вважаючи, що його він не порушив.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

При пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд зясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обовязки сторін.

Встановлено, що позивач звернувся 13 травня 2010 року до суду з позовом про визнання наказу незаконним про звільнення і поновлення на роботі від 09.04.2010 року.

Місячний термін закінчився у святковий день 09 травня 2010 року у неділю, у звязку з чим відповідно до положень трудового законодавства 10 травня 2010 року був вихідним днем.

Тобто позивач повинен був звернутися до суду не пізніше 11 травня 2010 року. Пропуск звернення до склав 2 дні.

Позивач посилається, що наказ у пятницю 09.04.2010 року не отримував, вийшов на роботу у понеділок 12 квітня 2010 року, коли остаточно дізнався про своє звільнення. Приказ про звільнення до цього часу так і не отримував. Заперечує проти актів відповідача, ніби то він відмовлявся від отримання наказу.

Приймаючи до уваги складність звільнення позивача, яке визнано терміновим бажанням адміністрації розірвати трудовий договір, а це 3 накази від 06,08,09 квітня 2010 року колегія суддів вважає, що позивач пропустив строк у два дні з поважних причин, будучи цілком не обізнаним у своєму трудовому становищі, про свідчить його вихід на роботу 12 квітня 2010 року , після наказу про звільнення.

З огляду на це зазначений строк підлягає поновленню.

Строк оскарження попередніх наказів від 06 та 08 квітня 2010 року судова колегія вважає, що позивач не пропустив, оскільки про їх існування дізнався при ознайомлені матеріалів справи в суді , про що і свідчить його заява про доповнення позову вимогами про визнання їх незаконними ( а.с. 73).

До актів про відмову позивачем від ознайомлення з наказами від 06 та 08 квітня 2010 року судова колегія відноситься критично, оскільки вони протиричать цілком логічним поясненням позивача.

Крім того як вбачається з позову, позивач заявляючи вимоги про поновлення на роботі не знав підстави звільнення, у звязку з чим просив витребувати наказ.

Оскільки суд першої інстанції не взяв до уваги наведені обставини та норми закону, що регулюють встановлені правовідносини, висновки суду суперечать матеріалам справи, постановлене судове рішення, на підставі п.3,4 ст.309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Оцінюючи у сукупності вищевикладені обставини, колегія суддів прийшла до висновку, що звільнення ОСОБА_3 за п.3 ст.40 КЗпП України є незаконним, тому він у відповідності зі ст. 235 КЗпП України, підлягає поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 з наступними змінами, суд, для обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходить з заробітної плати позивача за останні два місяці, що передували звільненню.

З матеріалів справи вбачається, а саме довідки ДО «Комбінат Зірка» (а.с. 74), що заробітна плата позивача в лютому та березні 2010 року становила 1802,98 грн. та 1734,64 грн., що складає відповідно 3537,62 грн. В зазначений період мали місце 45 робочі дні. Таким чином середньоденна плата складає 78,61 грн. Період вимушеного прогулу з урахуванням неробочих святкових днів, становить 233 робочі дні. У 20010 році : квітень 14 днів, травень 19 , червень 20, липень 22, серпень 21, вересень 22, жовтень 21, листопад 22, грудень 23. У 2011 році : січень 19, лютий 20, березень - 10.

Таким чином заробітна плата позивачки за час вимушеного прогулу становить ( 233 дні помножити на середньо денну заробітну платню 78,61 грн. ) 18 316,13 грн.

Оскільки порушення трудових прав позивача, викликаних незаконним звільненням, та не працевлаштованості, спричинило йому моральні страждання, то у відповідності зі ст.237-1 КЗпП України він має право на відшкодування моральної шкоди. Враховуючи тривалість неправомірних дій відповідача, характер заподіяної шкоди та обсяг перенесених позивачем страждань, використовуючи роз'яснення, викладені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з наступними змінами), судова колегія вважає, що достатній розмір такого відшкодування становитиме 1000 грн. У відповідності зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивач не довів наявності моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 367 ЦПК України, 235, 237-1 КЗпП України колегія суддів,

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргуОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2010 року по цій справі скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Визнати незаконним накази № 21к від 06.04.2010 року про оголошення догани, № 22к від 08.04.2010 року про оголошення догани та наказ № 23к від 09.04.2010 року про звільнення.

Поновити ОСОБА_3 на посаді начальника служби маркетингу в Державну Організацію «Комбінат Зірка».

Стягнути з Державної Організацію «Комбінат Зірка» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 18 316 грн. 13 коп.

Стягнути з Державної Організацію «Комбінат Зірка» на користь ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди 1000 грн.

Стягнути з Державної Організацію «Комбінат Зірка» на користь держави судовий збір у розмірі 183 грн. 16 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: