Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-53/2011 р. Головуючий у 1-й інстанції: Редько О.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2011 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Онищенка Е.А., суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.

при секретарі Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ПП ІНТЕР-БРОКна рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 серпня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ПП ІНТЕР-БРОК, треті особи: ОСОБА_2, ПП Пастораль-МК, КП Мелітопольське МБТІпро визнання права власності та витребування майна, та за зустрічним позовом ПП ІНТЕР-БРОКдо ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_2, ПП Пастораль-МК, КП Мелітопольське МБТІпро визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА :

У жовтні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, ПП ІНТЕР-БРОК, треті особи: ОСОБА_2, ПП Пастораль-МК, КП Мелітопольське МБТІпро визнання права власності та витребування майна.

У позовній заяві ОСОБА_3 зазначила, що їй на праві приватної власності належали дві цегляні нежитлові будівлі в м. Мелітополі: одна - під. літ. Є-1площею 327,1 кв. м по вул. Бєляєва, 82/2; друга - під літ. Г-1площею 167,7 кв. м по вул.. Бєляєва, 82/1. 26.04.2007р. вона з ОСОБА_4 уклала у простій письмові формі договір купівлі-продажу цих нежитлових будівель. В зв'язку з тим, що в подальшому вони не досягли згоди щодо усіх істотних умов зазначеного договору, зокрема, вартості майна та витрат сторін на нотаріальне посвідчення договору, цей договір не було посвідчено у нотаріуса. Однак ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання договору дійсним та визнання права власності на зазначене нерухоме майно. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 26.12.2007 р. у справі № 2-6192 позов ОСОБА_4 був задоволений у повному обсязі. Відповідно до зазначеного рішення ОСОБА_4 набув право власності на об'єкти нерухомого майна, що раніше належали позивачу, та зареєстрував в органах БТІ право власності на них за собою.

У подальшому ОСОБА_4 надав довіреність ОСОБА_2, якою уповноважив його розпоряджатись (в тому числі, продати за ціну та на умовах на свій розсуд, обмінювати, страхувати, передавати в найом (оренду) та безоплатне користування та інше) вищезазначеними об'єктами нерухомого майна, який 06.02.2009 р. від імені ОСОБА_4 уклав з ПП Пастораль МКдоговір купівлі-продажу нежитлових будівель у м. Мелітополі по вул. Бєляєва 82/1 і вул. Бєляєва 82/2.

Після реєстрації права власності на вищевказані об'єкти нерухомого майна, 04.08.2009р. ПП Пастораль МКуклало з ПП ІНТЕР-БРОКдва договори купівлі-продажу, за якими ПП ІНТЕР-БРОКнабуло права власності на нежитлової будівлі у м. Мелітополі, по вул. Бєляєва 82/1 і по вул. Бєляєва 82/2. Підприємством здійснено реєстрацію права власності на ці обєкти нерухомості за собою.

Посилаючись на те, що ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду від 06.10.2009 р. за заявою ОСОБА_3 про перегляд судового рішення було скасовано рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 26.12.2007р. у справі № 2-6192 та згодом закрито провадження у цій справі в звязку з відмовою ОСОБА_4 від позову, позивачка вважає, що укладений в простій письмовій формі договір купівлі-продажу від 26.04.2007р. між нею та ОСОБА_4 є нікчемним з моменту його вчинення. Відповідно до остаточно уточненої позовної заяви позивачка вважає, що спірне нерухоме майно вибуло з її володіння не з її волі, а згідно з рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 26.12.2007 р. у справі № 2-6192, яке було скасовано. Тому вважає подальші правочини купівлі-продажу зазначеного майна нікчемними, оскільки єдина угода щодо цього майна, укладена нею у простій письмовій формі, не породжує жодних правових наслідків, окрім пов'язаних з її нікчемністю.

На підставі викладених обставин та у відповідності до вимог ст.ст. 388, 392 ЦК України, позивач просила визнати за нею право власності на спірне нерухоме майно та витребувати його у ПП ІНТЕР-БРОК.

У листопаді 2009 року відповідач - ПП ІНТЕР-БРОКзвернулося з зустрічним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на ті ж самі обєкти нерухомості.

У зустрічній позовній заяві ПП ІНТЕР-БРОКвказує, що 04.08.2009 р. придбало у ПП Пастораль-МКспірне майно на підставі нотаріально-посвідченої угоди та належним чином зареєструвало право власності, а тому є добросовісним набувачем цього майна. Вважає, що ОСОБА_3 добровільно уклала 26.04.2007р. з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу зазначеного майна, своїми діями підтвердила намір щодо укладення договору про відчуження цього майна ОСОБА_4, тому не має права витребувати його у добросовісного набувача. При цьому, ПП ІНТЕР-БРОКвказує на те, що жоден з договорів, які були укладені щодо даного майна в подальшому, не був визнаний недійсним.

Зважаючи на ту обставини, що гр. ОСОБА_4 не може повернути гр. ОСОБА_3 спірне нерухоме майно у натурі, оскільки не є його власником на теперішній час, то в силу припису ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, ОСОБА_4 повинен відшкодувати гр. ОСОБА_3 вартість спірного нерухомого майна за цінами, які існують на момент такого відшкодування.

На підставі викладеного у зустрічному позові та у відповідності до вимог ст. 392 ЦК України, ПП ІНТЕР-БРОКпросило визнати за ним право власності на спірні обєкти нерухомості.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 серпня 2010 року основний позов задоволено повністю, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Витребувано у ПП ІНТЕР-БРОКна користь ОСОБА_3 наступне майно: нежитлову будівлю цегляну, що розташована за адресою: м. Мелітополь, вул. Бєляєва, 82/2, позначену на плані літерою Є-1, загальною площею 327,1 кв. м, основною площею 327,1 кв.м.; нежитлову будівлю цегляну, що розташована за адресою: м. Мелітополь, вул. Бєляєва, 82/1, позначену на плані літерою Г-1, загальною площею 199,7 кв. м, основною площею 199,7 кв.м. та визнано за ОСОБА_3 право власності на ці обєкти нерухомого майна.

Скасовані заходи забезпечення у вигляді арешту спірного майна, що зареєстроване за ПП ІНТЕР-БРОК, та знято арешт з цього майна.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, з апеляційними скаргами на нього звернулись до суду ОСОБА_2 та ПП ІНТЕР-Брок.

ОСОБА_2 вважає незаконним рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_3 та, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, зокрема, ст.ст. 388, 392 ЦК України, та порушення норм процесуального права, зокрема, ст.ст. 27, 74, 75, 158 ЦПК України, просив скасувати рішення в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

ПП ІНТЕР-Брок, посилаючись на грубі порушення судом норм матеріального і процесуального права, зокрема і ті, про які зазначив апелянт ОСОБА_2, просить рішення скасувати в цілому та ухвалити нове про задоволення його зустрічного позову.

Заслухавши суддю-доповідача, представників апелянтів, представника позивача ОСОБА_3, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що обидві апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У відповідності до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього кодексу майно не може бути витребувано у нього.

Згідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, коли майно вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ПП ІНТЕР-Брок, суд першої інстанції виходив із того, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння ОСОБА_3 не з її волі, а тому у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України може бути витребувано від добросовісного набувача.

Розглянувши спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 09 жовтня 2010р. згідно нотаріально посвідчених угод купівлі-продажу № 7374 та № 7376 набула право власності на два обєкти нерухомого майна у м. Мелітополі, а саме: нежитлову будівлю № 82/2 по вул. Бєляєва та нежитлову будівлю № 82/1 по вул. Бєляєва, зареєструвавши своє право власності на них в Мелітопольському МБТІ.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 грудня 2007р. визнано дійсним договір купівлі-продажу цих обєктів нерухомості, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у простій письмовій формі, та за останнім визнано право власності на них.

16 лютого 2009р. ОСОБА_2, діючий на підставі довіреності від імені ОСОБА_4, за нотаріально посвідченою угодою купівлі-продажу продав спірні обєкти нерухомості ПП Пастораль МК, яке 04 серпня 2009р. продало ці обєкти ПП ІНТЕР-Брок.

На теперішній час право власності на спірні обєкти нерухомості зареєстровано за ПП ІНТЕР-Брок.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 жовтня 2009р. скасовано за нововиявленими обставинами рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 грудня 2007р. та в подальшому провадження у справі закрито ухвалою суду від 16 жовтня 2009р. в звязку з відмовою позивача ОСОБА_4 від позову про визнання дійсною угоди купівлі-продажу спірних обєктів.

Таким чином, оскільки нотаріально не посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна в силу вимог ст. 657, ч. 1 ст. 220 ЦК України є нікчемним з моменту його укладення, він не тягне за собою жодних правових наслідків, зокрема, переходу права власності до набувача.

З урахуванням цих обставин, колегія вважає, що не можна приймати до уваги твердження апелянтів ОСОБА_2 та ПП ІНТЕР-Брокщодо законності переходу права власності від ОСОБА_3 до ОСОБА_4

Судом зроблено висновки про те, що спірне майно вибуло не з волі первісного власника ОСОБА_3, а на підставі рішення суду, і саме тому у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України майно може бути витребувано у добросовісного набувача, яким суд обґрунтовано вважав ПП ІНТЕР-Брок. Апелянти вважають висновки суду в частині вибуття майна поза волею власника ОСОБА_3 необгрунтованими, посилаючись на те, що вона добровільно уклала договір з ОСОБА_4, отримала гроші за майно, та її представник визнав позов ОСОБА_4 про визнання цього договору дійсним.

Проте такі ствердження апелянтів є помилковими.

Свідченням вибуття майна за волею власника на підставі цивільно-правових угод є укладення власником нерухомого майна нотаріально посвідченого договору, як того в даному випадку вимагає стаття 657 ЦК України. А отже не можна вважати наявним волевиявлення у особи, яка укладає не відповідаючу цим вимогам закону угоду, тобто таку, яка не породжує правових наслідків (є згідно з законом нікчемною).

Визнання представником позивача ОСОБА_3 позову ОСОБА_4 про визнання дійсним укладеного між ними у простій письмовій формі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26.04.2007р. також не є належним та допустимим доказом наявності у ОСОБА_3 волевиявлення на продаж цього майна.

Із зазначеного слідує, що ОСОБА_4 не мав права продавати 16 лютого 2009р. спірне нерухоме майно, а тому суд обґрунтовано вважав, що воно підлягає витребуванню у добросовісного набувача.

Оскільки на теперішній час спірне нерухоме майно зареєстровано за добросовісним набувачем в особі ПП ІНТЕР-Брок, яке підлягає витребуванню з його володіння, суд, обґрунтовано застосувавши положення ст. 392 ЦК України, визнав за ОСОБА_3 право власності на витребуване майно.

Дослідивши доводи апеляційних скарг щодо порушення судом при розгляді справи вимог процесуального закону, колегія встановила, що дійсно апелянти не були належним чином повідомлені про слухання справи, але з огляду на те, що колегія дійшла висновку про правильне вирішення справи, ці порушення у відповідності до ч. 3 ст. 309 ЦПК України не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Ствердження ПП ІНТЕР-Брок, що суд розглядав спір без матеріалів справи, які знаходились в цей час у апеляційному суді, є безпідставними, так як до апеляційного суду направлялась не вся цивільна справа, а лише виділені у відповідності до Інструкції з діловодства матеріали.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Приватного підприємства ІНТЕР-БРОК- відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 серпня 2010 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: