Справа № 22ц- 265/2011 Головуючий в 1 інстанції
ОСОБА_1
Категорія 20 Доповідач Фурман Т.Г.
Ухвала

іменем України

2011 року січня місяця 18 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі :

Головуючого: Пузанової Л.В.

Суддів: Фурман Т.Г., Воронцової Л.П.

при секретарі: Красношапка О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, діючого в інтересах ОСОБА_3, на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 04 листопада 2010 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, треті особи: приватні нотаріуси ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними доручення та договору купівлі - продажу квартири, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2010 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом в якому просив визнати недійсним доручення від 26.12.2000 року на продаж квартири № 56 в буд. № 48 корп. 2 по вул.. 200 років Херсона видане ОСОБА_4 на імя ОСОБА_5, посвідчене приватним нотаріусом ОСОБА_7, та визнати недійсним договір купівлі-продажу зазначеної вище квартири укладений15 лютого2002 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, повернути сторони до попереднього стану та поновити йому строк для звернення до суду з позовною заявою, як пропущений з поважних причин, зазначаючи, що ОСОБА_5 шляхом обману отримав від нього доручення на продаж спірної квартири в звязку з чим незаконно її продав.

Рішенням суду від 04 листопада 2010 року позов задоволено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, діючий в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні заявлених вимог.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_4 доводи апелянта не визнав, рішення суду вважає законним та обґрунтованим.

Письмові заперечення на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що 25 грудня 2000 року між ЗАО КБ „ Приватбанк та ОСОБА_4 був укладений договір № 29320 на обслуговування пластикової картки та додаткова угода до нього № 001 від 25.12.2000 року, за умовами якого банк встановив кредитний ліміт по картці клієнта в розмірі 2100 доларів США , що еквівалентно сумі 11413,71 грн. згідно курсу НБУ на 25.12.2000 р, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредитному ліміту до 26.12.2001 року( а.с.5,6 ).

В забезпечення виконання зазначеного вище зобовязання між банком і ОСОБА_8 26.12.2000 року був укладений та нотаріально посвідчений договір застави, предметом якого є належна ОСОБА_4 трикімнатна квартира АДРЕСА_1 корп. 2 в м. Херсоні. Оцінка предмета застави становить 22848 грн., оцінка БТІ 15 523 грн. ( а.с. 7-8).

26.12.2000 року ОСОБА_8 надав ОСОБА_5 доручення, посвідчене нотаріально, яким уповноважив останнього продати належну йому квартиру. Строк дії доручення до 26.06.2002 року ( а.с. 17).

Позивач в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що доручення на продаж квартири ним було видане за пропозицією представника банку ОСОБА_5, який йому пояснив, що за умовами банку крім договору застави обовязковою умовою є видача такого доручення, про дійсні підстави видачі доручення та дійсні реальні наслідки її видачі відповідач йому не повідомив.

15.02.2002 року відбулося повне погашення заборгованості по кредитному договору № 29320 від 25.12.2000 року та додатковій угоді від 25.12.2000 року, у звязку з чим, в цей же день, КБ „Приватбанк в своєму зверненні № 01/02-377, виконавцем якого був ОСОБА_5, адресованого приватному нотаріусу Херсонського нотаріального округу ОСОБА_7, просив зняти заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 корп. 2 в м. Херсоні ( а.с. 15).

15.02.2002 року ОСОБА_5 діючи на підставі доручення від імені ОСОБА_4 здійснив продаж спірної квартири ОСОБА_3, яка є працівником цього ж банку, за 9909 грн. Договір купівлі-продажу квартири посвідчений нотаріально ( а.с. 11 ).

ОСОБА_5 для укладення оспореного договору купівлі-продажу були надані нотаріусу оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, які, як пояснив відповідач в судовому засіданні суду першої інстанції, знаходилися в матеріалах кредитної справи.

Докази на підтвердження надання позивачем згоди на продаж квартири, яка була предметом застави і з якої була знята заборона на її відчуження внаслідок виконання основного зобовязання, чи повідомлення ОСОБА_4 про продаж квартири з метою погашення за її рахунок кредитної заборгованості суду не надані.

За наявності здійснення декількох дій в один день 15.02.2002 року, а саме, звернення до нотаріуса про зняття заборони на відчуження предмета застави, зняття заборони, продаж спірної квартири свідчать про переконливі наміри ОСОБА_5 продажу квартири з порушенням прав власника.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що дії ОСОБА_5 при реалізації отриманих ним по дорученню повноважень здійснені з порушенням прав ОСОБА_4 та на його шкоду.

Позивач, в судовому засіданні суду першої інстанції, та його представник в судовому засіданні суду апеляційної інстанції стверджували, що дійсні підстави видачі доручення та дійсні реальні наслідки її видачі ОСОБА_5 позивачу не пояснив, інакше ОСОБА_4 не погодився б а ні на її видачу, а ні на отримання кредиту на таких умовах. Позивач та члени його сімї до теперішнього часу проживають в спірній квартирі, іншого житла не мають, наміру продажу квартири не мали, про продаж житла ОСОБА_5 власника не повідомив, гроші від продажу не передавав.

В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_5 не заперечував той факт, що відносини з ОСОБА_4 у нього склалися внаслідок виконання ним обовязків працівника банку. Доручення на продаж квартири, яка була предметом застави банку, позивачем було видано фактично як гарантія повернення кредиту на його пропозицію. Оскільки надання такого доручення при видачі кредитних коштів законодавством не передбачалося, але з метою уникнення в подальшому труднощів з правовою реалізацією звернення стягнення на предмет застави, було укладене спірне доручення. Так як ОСОБА_4 кредитні кошти вчасно не повернув, він вимушений був продати квартиру. Покупець квартири вніс заборгованість по кредиту ОСОБА_4, кошти одержані від продажу квартири, які повинні бути передані ОСОБА_4 за дорученням, останньому він не передав.

При цьому пояснення відповідача про те, що для отримання кредитних коштів позивач погоджувався на видачу доручення з усіма наслідками спростовуються наявними доказами, а саме, отримання позичальником кредиту за день до видачі доручення і цей факт не залежав від отримання ОСОБА_5 доручення 26.12.2000 року.

Оскільки правовідносини виникли та не були продовжені до 01.01.2004 року суд обґрунтовано застосував до спірних правовідносин норми ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Згідно зі ст. 386 ЦК УРСР 1963 року договір доручення - це угода, за якою одна сторона ( повірений) зобовязується виконати від імені й за рахунок другої сторони ( довірителя) певні юридичні дії, які створюють для довірителя реальні правові наслідки виникнення, зміну чи припинення прав і обовязків.

Виходячи з аналізу правових норм ст..ст. 62,386,388,389 ЦК УРСР 1963 року, - правові наслідки виникають у довірителя в результаті вчинення повіреним від імені довірителя юридично значимих дій на підставі договору доручення - укладення угод, що безпосередньо створюють, змінюють чи припиняють цивільні права і обовязки довірителя.

Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦК УРСР 1963 року угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Якщо угода визнана недійсною з однієї з зазначених підстав, то потерпілому повертається другою стороною все одержане нею за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі відшкодовується його вартість.

Відповідно до розяснень, наданих в постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року „ Про судову практику в справах про визнання угод недійсними з послідуючими змінами, яка діяла на час укладення оспорених довіреності та договору купівлі-продажу, при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст.. 57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього звязку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах.

Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.

Оскільки видача ОСОБА_4А доручення на продаж квартири на імя ОСОБА_5 та її послідуючий продаж була здійснена внаслідок введення в оману останнім позивача відносно мети зазначеного доручення, його правового наслідку, дії ОСОБА_5 були здійснені не в інтересах довірителя, колегія суддів погоджується з висновком суду про обґрунтованість заявленого позову, щодо визнання недійсними доручення від 26.12.2000 року та договору купівлі-продажу спірної квартири від 15.02.2002 року та повернення сторін в попередній стан.

При цьому колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано задовольнив клопотання позивача про поновлення строку позовної давності для звернення до суду з позовом за захистом порушених прав, як такий, що пропущений з поважних причин.

Висновки суду підтверджені належними, дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд дав оцінку відповідно до ЦПК України та відповідають нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, висновки суду не спростовують і не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення, а тому підлягають відхиленню.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303,307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, діючого в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 04 листопада 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: