АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-1214/11
Головуючий по 1-й інстанції Нестеренко С.Г.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2011 року м.Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого: судді Пікуля В.П.,

суддів: Акопян В.І., Петренка В.М.,

при секретарі: Колодюк О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 лютого 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2010 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 18 червня 2007 року між сторонами був укладений усний договір позики, що підтверджується розпискою від 24 жовтня 2007 року, відповідно до якого ОСОБА_3 взяв в борг 6000 доларів США під 13% річних до 1 грудня 2007 року. У встановлений термін боржник кошти не повернув, на неодноразові звернення про повернення коштів не реагував.

Просила стягнути: суму боргу за договором позики; 17 871, 54 грн. відсотків за користування позикою; 480, 46 грн. інфляційного збільшення суми боргу, а всього 65 824, 00 грн.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 лютого 2011 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики на суму 47469 грн. 50 коп. та у повернення оплачених: судового збору на сумі 474 грн. 70 коп. і витрати на ІТЗ розгляду справи в розмірі 120 грн.

Відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_3 в частині вимог про стягнення боргу за договором позики на суму 2 грн. 40 коп., інфляційного збільшення суми боргу в розмірі 480 грн. 46 коп. та відсотків за користування позикою на суму 17871 грн. 54 коп.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення місцевого суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яке буде відповідати вимогам чинного законодавства.

Сторони у судове засідання не зявилися, будучи у порядку встановленому законом повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомлення про вручення поштових підправлень та розпискою ОСОБА_3 про отримання судової повістки.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у звязку із неявкою сторін у судове засідання, колегія суддів вважає можливим розглянути справу без фіксації судового процесу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що остання підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно пунктів 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір позики згідно якого ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 6000 доларів США, під 13% річних , зі строком повернення 1 грудня 2007 року.

Як в установлений строк 1 грудня 2007 року так і на неодноразові вимоги від 12 липня 2010 року, 23 липня 2010 року та 8 вересня 2010 року ОСОБА_3 взяті в борг гроші не повернув.

Ухвалюючи рішення про стягнення основної суми боргу місцевий суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в цій частині та вірно встановив правовідносини які виникли між сторонами та застосувавши норми ст.ст. 526, 610, 625 ЦК України.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що апелянт хоча і просить скасувати рішення суду, доводів щодо незаконності рішення у частині стягнення основного боргу не наводить, а тому підстави для зміни чи скасування рішення суду у цій частині відсутні.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду у частині відмови у стягненні інфляційного збільшення суми боргу (480 грн. 46 коп.), а доводи апеляційної скарги щодо безпідставної відмови у задоволенні цієї позовної вимоги є безпідставними.

Так, частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, яке визначене договором у гривні.

Отже, установивши, що між сторонами було укладено договір позики в іноземній валюті, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову у частині стягнення інфляційного збільшення суми боргу.

Проте, судова колегія вважає невірним висновок суду щодо відмови в стягненні відсотків за договором позики.

Відмовляючи в цій частині суд виходив з того, що сторони визначили 13% річних, як відповідальність у вигляді неустойки, до якої застосовується однорічний строк позовної давності, тобто у забезпечення виконання відповідачем обвязку повернення коштів, враховуючи, що у позивачки немає відповідного дозволу НБУ (ліцензії) на кредитування фізичних чи юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Згідно ст. 546 ЦК України, неустойка є одним із видів забезпечення виконання зобовязання.

З розписки наданої ОСОБА_3 вбачається, що сторони встановили розмір процентів у вигляді 13% річних, оскільки у розписці чітко вказано, що відповідач взяв у борг 6000 дол. США під 13 відсотків річних, а у матеріалах справи відсутні будь-які дані, що вказані відсотки є неустойкою (видом забезпечення виконання зобовязання).

Тому колегія погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що у договорі позики сторони досягли згоди щодо сплати процентів, як доходу, який сплачується позичальнику на користь позикодавця у вигляді плати за користування залучених на визначений строк коштів або майна, а не як відповідальність за невиконання зобовязання за цим договором, відповідно до вказаної вимоги має застосовуватися загальний строк позовної давності три роки.

Таким чином, оскільки чинним законодавством (ст. 1048 ЦК України) передбачено надання позики під проценти та відсутні обмеження за субєктивним складом, вимога ОСОБА_2 про стягнення відсотків за користування позикою підлягає задоволенню відповідно до заявлених позовних вимог.

Так, позивачка просила стягнути відсотки за користування позикою за період із 01.12.2007 року по 22.10.2010 року за 1057 прострочених днів виходячи із курсу НБУ станом на 22.10.2010 року у сумі 17 871, 54 грн.

Виходячи із розрахунку сума за користування позикою за період з1 грудня 2007 року по 22 жовтня 2010 року становить (6000 доларів США х 0,036% за день (виходячи з 13% річних) х 1057 днів): 100= 2283,12 долари США. Згідно курсу НБУ 7,9616 гривень за 1 долар США станом на 22 жовтня 2010 року, відсотки за користування позикою складають 2283,12 доларів США х 7,9616 = 18177,29 грн.

Проте, оскільки суд розглядає цивільні справи у межах заявлених позовних вимог, стягненню із відповідача підлягає сума вказана позивачем у розмірі 17 871,54 грн. за користування позикою.

За вказаних обставин рішення суду у частині відмови в стягненні відсотків за користування позикою підлягає скасуванню, із ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 відсотків за користування позикою в сумі 17 871 грн. 54 коп.

У іншій частині підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

В звязку з частковим задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_2 та ухваленням нового рішення в частині стягнення процентів за користування позикою, підлягають стягненню з ОСОБА_3, відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати понесені ОСОБА_2: 178 грн. 71 коп. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, ст. ст. 309, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 лютого 2011 року в частині відмови в стягненні відсотків за користування позикою скасувати, ухваливши в цій частині нове.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 відсотки за користування позикою в сумі 17 871 грн. 54 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 178 грн. 71 коп. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Суддя ОСОБА_1

Копія