_____________________________________________________________________________
Справа№1512/2-2220/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2011 року,

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого-судді: Сватаненка В.І.

за участю секретаря Забегловської Ю.Г., представників: позивача ОСОБА_1; відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом:

ОСОБА_3 до ОСОБА_4 - Про стягнення витрат, -

ВСТАНОВИВ:

25.04.2008 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення витрат, понесених в результаті будівництва прибудови, по якому просить суд стягнути з відповідача на його користь витрати понесені при будівництві прибудови літ. а-4 збільшена на 12 %, а-11 2 поверх, А1-2ж до 6/25 частин домоволодіння № 34/1 по вул. Довгій у м. Одесі, посилаючись на те, що він зі згоди своєї матері, яка була власником частини будинку, проводив будівництво, прибудови до будинку за вказаною адресою для своєї матері, у звязку з чим вважає вказані прибудови сумісною власністю його та його матері, відповідно до ст. 17 Закону України Про право власності.

Позивач у судовому засіданні позов визнав, просив суд його задовольнити у повному розмірі, пояснивши, що витрати по будівництву від оцінює у 70000 доларів США, а також пояснивши, що після смерті його матері відповідач успадкувала належну його матері частину будинку за заповітом, який позивач оскаржував, оскільки був не згодний, щоб його дочка прийняла вказану спадщину та стала власником частин будинку.

Відповідач позов не визнала, категорично заперечувала проти його задоволення, пояснивши, що вона разом зі своєю бабусею проживали у вказаних частках будинку, за життя бабуся відповідача проводила будівництво та прибудовувала до будинку споруди, але через похилий вік не встигла оформити належним чином ці прибудови, відповідач успадкувала вказані частки будинку за заповітом, складеним її бабусею на імя онучки відповідача.

Суд, вислухавши думку, доводи та пояснення учасників судового розгляду, ознайомившись та дослідивши матеріали цивільної справи, вважає позов не підлягаючим задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України у редакції 2003 року.

По справі встановлені наступні фактичні обставини.

Позивач є сином ОСОБА_5, онучкою якої є відповідач.

Рішенням Виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів від 19.07.1991 року було прийнято продати ОСОБА_5 6/25 частин домоволодіння, яке складалось з двох жилих споруд за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 34 (а.с.40).

За договором купівлі-продажу від 27.03.1992 року ОСОБА_5 купила 6/25 частин вказаного домоволодіння, зареєструвавши своє право власності у КП ОМБТІ і РОН(а.с.38-39).

21.05.2000 року ОСОБА_5 померла (а.с.6), після чого відкрилась спадщина на належне їй майно у вигляді 6/25 частин домоволодіння, спадкоємцями якої є її онучка за заповітом та тітка онучки ОСОБА_6, яка має право на обовязкову частку у спадковому майні.

17.04.2001 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 2/3 частини спадкового майна, що складає 12/75 частин будинку (а.с.5).

Між відповідачем та ОСОБА_6 була досягнута мирова угода, яка була затверджена ухвалою суду від 24.07.2006 року, відповідно до якої ОСОБА_6 відмовилась на користь ОСОБА_4 від своєї частини спадщини померлої ОСОБА_5, яка складає 6/75 частин вказаного домоволодіння № 34-34-а по вул. Довгій у м. Одесі, а ОСОБА_4 приймає вказані частки будинку у власність та за нею визнається право власності на 6/75 частин будинку (а.с.43), після чого ОСОБА_4 зареєструвала своє право власності на вказані частки у КП ОМБТІ і РОН(а.с.42).

У свою чергу ОСОБА_3 будучи незгодним з тим, що його дочка прийняла спадщину за заповітом у вигляді частини будинку, неодноразово звертався до суду з різними позовами про усунення перешкод, про визнання заповіту недійсним, про визнання права власності на спірні часки будинку, але в задоволені його позовів ОСОБА_3 було відмовлено рішеннями суду, які набрали законної сили.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.12.2004 року ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні його позову до ОСОБА_4 про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину (а.с.8). Вказане рішення набрало законної сили.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.10.2005 року ОСОБА_3 було відмовлено у задоволені його позову до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно та усунення перешкод у користуванні власністю (а.с.7), яке набрало законної сили.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 1.10.2010 року було закрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом (а.с.132).

За таких обставин ОСОБА_3 звернувся до суду з дійсним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що він за життя своєї матері та з її згоду будував для неї та спільно з нею прибудови та споруди до належних їй частин у домоволодінні за вказаною адресою, у звязку з чим ним було витрачено на відповідне будівництво 600000 грн. Під час звернення до суду позивач посилався на положення ст. 17 Закону України Про власність.

Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі (ст. 17 ЗУ Про власність).

Судом приймається до уваги, що позивач під час розгляду справи був згодний на отримання від відповідача грошової суми еквівалентній 5000 доларів США, у звязку з чим сторонам надавався строк для примирення, але мирова угода між сторонами по справі досягнута не була. Таким чином суд вважає за погоджувальну суму відшкодування витрачених коштів на будівництво позивачем у розмірі еквівалентному 5000 доларів США.

У свою чергу з доводів відповідача вбачається, що вона позов не визнає, оскільки вона зі своїм чоловіком зареєстровані за адресою вказаного житлового будинку, де проживають тривалий час, на протязі якого вона з чоловіком проживали у будинку та виконували прибудови до нього.

З позову та доводів позивача убачається, що позивач веде мову про те, що він будував прибудови та споруди до будинку зі згоди своєї матері та під час її життя, чим створював спільну власність.

За договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і т.ін. Громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб (ст. 430 ЦК у редакції 1963 року).

Таким чином, передбачена письмова форма договору про спільну діяльність, але позивач стверджував, що між ним та його матірю такий договір не укладався.

Розглянувши справу всебічно та обєктивно, суд переконаний, що позивач не довів фактів сумісної діяльності та понесення ним витрат з інших підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового права. Одним із способів захисту цивільних прав є, зокрема, визнання права.

Суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст. ст. 7, 8, 10, 11, 15, 209, 212, 213, 214, 215, 223, 294 ЦПК України, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 17 Закону України Про власність, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 - Про стягнення витратвідмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя : Сватаненко В. І.