АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія 34( _4_ ) ОСОБА_1
Доповідач Карнаух В.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Карнаух В.В.

суддів: Братіщевої Л.А., Турік В.П.

при секретарі: Бадалян Н.О.

за участю: представника позивачів ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «ДКМ» ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_4 та її представників: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 18 квітня 2011року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди та позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ДКМ" до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди , -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди; просив суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду у сумі 9727 гривень і моральну шкоду у сумі 150000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 2 червня 2005 року відповідач з родичами винесла та вивезла у невідомому напрямку офісні меблі (стіл, шафа, стільці), що були розташовані в приміщенні офісу за адресою : пр..Гагаріна,25-19 у м. Кривому Розі на загальну суму 9 727 гривень. В результаті неправомірних дій відповідача йому спричинено матеріальну та моральну шкоду.

В подальшому позовні вимоги збільшив, просив суд стягнути з відповідача 209727 грн. матеріальної шкоди та 180 000 грн. моральної шкоди.

Під час розгляду справи ТОВ «ДКМ» звернулося з позовом до ОСОБА_4, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у вигляді упущеної вигоди у розмірі 1 074 661,82 грн. та моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 02.06.2005. відповідач, окрім майна ТОВ "РІАН", викрала оригінали бухгалтерських та податкових документів ТОВ "ДКМ" по роботі з клієнтами - юридичними особами. Скоєння відповідачкою протиправних дій повністю паралізувало господарську роботу ТОВ "ДКМ" з надання доступу до мережі Інтернет, а також якісного обслуговування клієнтів, в результаті її дій контрагенти відмовилися від договорів про надання послуг доступу до мережі Інтернет. Внаслідок незаконних дій відповідачки ТОВ «ДКМ» спричинена матеріальна шкода у вигляді упущеної вигоди на загальну суму 1074661,82 грн., яку просить стягнути з відповідача, а також моральна шкода у розмірі 100 000 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 18 квітня 2011року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_2 строк звернення до суду.

Стягнуто на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_4 у відшкодування матеріальної шкоди 209 727 грн., у відшкодування моральної шкоди 20000 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 у відшкодування судових витрат: по оплаті судового збору 106,50 грн., по оплаті інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи 120 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 1593 грн. 50 коп.

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «ДКМ»до ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 18 травня 2011року усунуто описку в рішенні суду, зазначено , що стягненню підлягає з відповідача на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1700 грн., замість 106,50 грн. В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставлять питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та просять ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог, а також стягнути судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції. Вважають, що висновки суду не відповідають обставинам справи , зокрема, не доведено наявності факту заподіяння шкоди, її розміру, вини відповідача в її заподіянні, які суд вважав встановленими.

Не відповідає обставинам справи та є недоведеним висновок суду щодо завдання відповідачем матеріальної шкоди позивачу ОСОБА_2, оскільки власником матеріальних цінностей є ТОВ «Ріан», позивач є лише його директором. Суд не пересвідчився в правомірності передачі майна ТОВ «РІАН» ОСОБА_2, майна, яке фактично було викрадене раніше, тому висновок суду про належність викраденого майна позивачу є передчасним. Позивачу ОСОБА_2 не належало право предявлення позову щодо спірного майна.

Крім того, відповідач вважає, що є недоведеним розмір матеріальної шкоди , заподіяної викраденням майна, не доведено та не обґрунтовано висновок суду про наявність вини відповідачки у його викраденні, яке сталося 02.06.2005 року, оскільки існує декілька постанов правоохоронних органів, якими відмовлено в порушенні кримінальної справи у відношенні ОСОБА_4 на підставі п.2 ч.1 ст.6 КПК України.

Не доведено факт заподіяння позивачу збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки протокол намірів від 12.05.2005 року не може бути попереднім договором у розумінні ст..635 ЦК України.

Судом не наведено обставин поважності причин пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду та висновки суду в цій частині не відповідають обставинам справи.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції , як законне та обґрунтоване, залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 у вересні 2009 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8 про стягнення матеріальної та моральної шкоди. При цьому посилається на те, що 02 червня 2005 року відповідачка з родичами винесла та вивезла офісні меблі / стіл, шафу, стільці/, із приміщення офісу за адресою: пр-кт Гагаріна, 25-19 у м. Кривому Розі, на загальну суму 9 727 грн. В результаті неправомірних дій відповідачки йому спричинено матеріальну та моральну шкоду.

У подальшому позовні вимоги збільшив, просив стягнути на його користь з відповідачки 209 727 грн. матеріальної та 180 000 грн. моральної шкоди.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції, посилаючись на протокол № 24 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «РІАН» / а.с. 68-69,241 т.1/, виходив із того, що 16 квітня 2007 року надана згода на передачу, а 26 квітня 2007 року ТОВ «РІАН» передало ОСОБА_2 право власності на певне майно, у тому числі на меблі вартістю 9 727 грн. Крім того, посилаючись на те, що внаслідок неправомірних дій відповідачки, яка позбавила можливості позивача розпоряджатися вказаним майном, що призвело до порушення діяльності ТОВ «РІАН», в результаті чого ОСОБА_9 відмовився від наміру купити у ОСОБА_2 належну останньому частку у статутному фонді підприємства, у зв,язку з чим позивач не отримав дохід у сумі 200 000 грн., суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідачки на користь позивача 200 000 грн.; а також , виходячи з того, що незаконними діями відповідачки ОСОБА_2 спричинена моральна шкода, стягнув її в сумі 20000 грн.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд , виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з,ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Стаття. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов,язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст.. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення.

Відповідно до протоколу загальних зборів учасників ТОВ «РіАН» №20 від 16 квітня 2007 року (Т.1, а.с. 241) було прийнято рішення про передачу ОСОБА_2 права власності на викрадене майно, проте без зазначення його вартості, принаймні балансової. При цьому доказів належності вказаного майна товариству, зняття його з балансу, вартості майна, актів приймання передачі вказаного майна позивачу тощо суду не надано.

Як вбачається із протоколу загальних зборів учасників ТОВ «РіАН» №24 від 26 квітня 2007 року (Т.1, а.с. 173), на який послався в рішенні суд, ОСОБА_2 було надано основні засоби на загальну суму 6155,00 грн. в рахунок його частки в статутному капіталі.

Передача вказаного майна здійснювалася у звязку з виходом позивача зі складу учасників ТОВ відповідно до ч.1 ст. 115 ЦК України та ст. 12 Закону України «Про господарські товариства», згідно з якою товариство є власником: майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством в результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом.

Приписами ст. 54 того ж Закону передбачено, що при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному (складеному) капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі. Учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу. Майно, передане учасником товариству тільки в користування, повертається в натуральній формі без винагороди.

Проте суд на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не пересвідчився в правомірності передачі майна позивачу, набутті ним права власності на майно та його виникненні, не переконався у внесенні ОСОБА_2 вкладу до ТОВ майном та підставах видачі грошового вкладу в натуральній формі.

Відповідно до змісту Протоколу зборів учасників ТОВ „РіАН № 24 від 26.04.2007 р. ОСОБА_2 було передано майно, відповідно до переліку, викладеного у протоколі, проте такий висновок суду суперечить обставинам справи та посиланням ОСОБА_2 на викрадення вказаного майна, через що воно не могло передаватися будь-кому..

При цьому жодних згадок щодо передачі права вимоги до третіх осіб Протокол зборів №24 від 26.04.2007 р. не містить. Крім того, передача ТОВ «РіАН» позивачу права вимоги у деліктному зобовязанні є неможливою, оскільки відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Із матеріалів справи не вбачається, чи було виконано вказане рішення зборів учасників, яке не є правочином, та яким саме чином це відбулося, у звязку з чим висновок суду про належність спірного майна позивачу, на думку колегії суддів, є передчасним.

Відповідно до ч.3 ст. 386 ЦК України саме власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частина 1 ст. 202 ЦК України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Як вбачається із роз,яснень абз.2 п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» рішення загальних зборів та інших органів управління господарського товариства за своєю правовою природою є актами, а отже не можуть вважатися правочинами.

Відповідно до змісту ч.2 ст. 202 ЦК України дво- чи багатосторонні правочини є договорами.

При цьому згідно з ч.1 ст. 334 ЦК України, яка визначає момент набуття права власності за договором, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, за відсутності укладеного ТОВ «РіАН» та ОСОБА_2 договору відносно відчуження спірного майна та факту передачі йому вказаного майна, останній не може вважатися власником, а відповідно предявляти щодо нього будь-які вимоги. З цих же підстав передчасним є висновок суду про те, що позивач був позбавлений можливості отримати та розпоряджатися вказаним майном, яким 2 червня 2005 р. безпідставно заволоділа відповідачка, чим позивачу завдана матеріальна шкода на суму 9727 грн. 00 коп.

Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач ОСОБА_2 не надав суду достовірних доказів про належність йому спірного майна, тому йому не могло належати і право предявлення позову за вимогою щодо цього майна.

При цьому в своїх письмових поясненнях від 26.10.2010 р. (Т.1, а.с. 191) ТОВ «РіАН» зазначило, що жодних претензій та вимог до ОСОБА_4 ТОВ «РіАН» не має, та повідомило, що у відповідності до балансу підприємства жодного майна, яке б було викрадено, чи у будь-який інший протизаконний спосіб вибуло з володіння ТОВ «РіАН», не обліковується.

Крім того, судом не враховано того факту, що правоохоронними органами кілька разів було відмовлено в порушенні кримінальної справи на підставі п.2 ч.1 ст. 6 КПК України щодо саме ОСОБА_4, тоді як останню кримінальну справу порушено 28.07.2010 р. за фактом скоєння злочину, а не відносно конкретної особи.

Як убачається із матеріалів, оглянутих у суді апеляційної інстанції, та долучених до матеріалів справи, постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 10 серпня 2011 року, залишеною без змін ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2011 року, скасовано постанову слідчого СО Саксаганського РО КГУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_10 про порушення кримінальної справи № 56101770 від 28.07.2010. по факту відкритого заволодіння чужим майном /грабіж/, скоєним за попереднім зговором групою осіб, за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України / а.с. 182-205 т.3/.

На думку колегії суддів, є недоведеним факт заподіяння ОСОБА_2 збитків у вигляді упущеної вигоди, як і розмір такої шкоди.

Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст. 635 ЦК України правочин, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на встановлених ними умовах, є попереднім договором. Проте попереднього договору учасниками, що підписали протокол намірів, сторонами не укладалося.

При цьому згідно з ч.4 ст. 635 ЦК України договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Те саме витікає і зі змісту самого протоколу намірів від 12.05.2005 р., згідно з п. 7 якого цей Протокол не є попереднім договором у розумінні ст. 635 Цивільного кодексу України і ст. 182 Господарського кодексу України та не покладає на Сторони юридичних наслідків, проте суд на зазначене уваги не звернув, безпідставно стягнувши на підставі вказаного протоколу упущену вигоду.

За змістом норми п.2 ч.1 ст. 22 ЦК України упущеною вигодою вважаються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушеним. Доведення цього факту покладається на позивача. Проте позивачем не було доведено факт неотримання доходів у вигляді упущеної вигоди. Судом не було досліджено належним чином докази в обґрунтування позовних вимог, яким надано невірну оцінку.

З огляду на те, що вина відповідачки в спричинені позивачу матеріальної шкоди не знайшла свого підтвердження, відсутні підстави для задоволення моральної шкоди.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 через недоведеність обставин справи щодо наявності факту заподіяння шкоди, її розміру, вини відповідача в її заподіянні, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків суду в цій частині обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, відповідно до положень п.п.1, 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржено.

На підставі ст.. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 за розгляд справи у суді апеляційної інстанції підлягають стягненню судовий збір у сумі 850 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн., а також витрати на правову допомогу у сумі 1000 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п. 1,3,4 ч.1 ст. 309, ст..ст. 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 18 квітня 2011року в частині поновлення строку звернення до суду, стягнення матеріальної та моральної шкоди з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, а також судових витрат по справі скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції в сумі 970 грн. та 1000 грн. за витрат на правову допомогу.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді