Справа № 2-1763/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2011 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді - Калініченко О.Б.

при секретарі - Войцеховській М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кісліцина Юлія Вікторівна, Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 16.08.2010 року звернувся до суду з зазначеним позовом про визнання заповіту ОСОБА_6, складеного о 16-50 год. 25.11.2009 року, р. № 1084, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кісліциною Ю.В., недійсним з тих підстав, що особа на момент укладення заповіту перебувала в стані, коли не могла усвідомлювати характер вчинюваних дій (ст. 225 ЦК країни).

Мотивує свої позовні вимоги тим, що спадкодавець ОСОБА_6, яка була його двоюрідною сестрою, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року і після її смерті відкрилась спадщина, що складається, зокрема, з квартири АДРЕСА_1 частину якої вона згідно з заповітом від 25.11.2009 року заповіла ОСОБА_2 та 3/4 частини цієї ж квартири - ОСОБА_3, а все інше майно - ОСОБА_4

Померла не мала ні дітей, ні внуків, а найближчим її родичем був позивач - двоюрідний брат, тому інших спадкоємців за законом, окрім позивача, немає. Позивач поховав ОСОБА_6 і всі документи на поховання оформлені на нього, в тому числі і свідоцтво про смерть. Також він доглядає за квартирою та сплачує всі платежі.

Однак при зверненні до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини з метою прийняття спадщини в терміни, передбачені ЦК України, йому стало відомо про те, що 25.11.2009 року 25.11.2009 року ОСОБА_6 оформила заповіт на відповідачів, які, окрім ОСОБА_4, не були родичами померлої, а лише її знайомими.

Проте, в обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що, на його думку, в період складання заповіту спадкодавець не могла усвідомлювати та розуміти значення своїх дій, т. я. з липня 2007 року хворіла мієломою крові, що відноситься до онкологічних захворювань, і у липні 2009 року пройшла курс лікування хіміотерапією.

Зазначив, що в період з жовтня 2009 року стан здоров'я померлої ОСОБА_6 значно погіршився, хвороба прогресувала, внаслідок чого остання змушена була вживати значну кількість ліків, в тому числі заспокійливих засобів та знеболюючих, зумовлених перебігом онкологічного захворювання, поєднаного з частими та сильними болями. Онкологічне захворювання, хіміотерапія та постійний прийом ліків призводило до руйнування судинної системи, що відбивалось на функціонуванні головного мозку, стан її свідомості був дещо затуманений, інколи вона не розуміла характер та обставини навколишнього середовища, не могла контролювати свої дії.

Тому, вказує, що дані обставини у поєднанні з поважним віком впливали не лише на фізичний, але й психічний її стан, що унеможливлювало розуміння своїх дій померлою, та те, що особа незабаром після підписання заповіту померла, лише підтверджує, що її здоров'я вже суттєво погіршилось і, відповідно, на момент підписання заповіту, вже було поганим.

Вказує, що, таким чином, заповіт, вчинений ОСОБА_6 25.11.2009 року з огляду на те, що оформлений незаконно за відсутність дійсної волі заповідача, фактично усуває від спадщини позивача, тому вирішення питання про визнання недійсним вказаного заповіту стосується прав та інтересів позивача та є підставою для виникнення у нього права на звернення до суду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі

Відповідачки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 надали письмові пояснення, в яких викладені в позовній заяві обставини не заперечували. В подальшому просили розглянути справу у їх відсутності.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на його безпідставність, вказуючи, що волевиявлення спадкодавця було вільним та відповідало внутрішній волі, вона весь час перебувала в нормальному психічному стані, ясно виражала свої думки та бажання, усвідомлювала значення своїх дій та завжди могла керувати ними.

Третя особа приватний нотаріус Кісліцина Ю.В. підтвердила, що заповідач на час складання заповіту виглядала впевнено, мова була розбірлива, рухи повільні, але чіткі, повністю розуміла характер та зміст своїх дій, а також їх юридичні наслідки, могла керувати та контролювати свої дії, вільно виклала свою волю, діяла не під впливом насильства, а внаслідок своєї волі.

Представник третьої особи Головне управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи був повідомлений належним чином, надав заяву, в якій просив розглянути справу у їх відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Загальне поняття недійсності заповіту містить в собі ст. 1257 ЦК України, а саме заповіт складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За визначенням норм ст.ст. 1233,1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, не можуть складати заповіти особи, визнані у встановленому порядку недієздатними або обмежено дієздатними (ст.ст. 39,36 ЦК).

Разом з тим, оскільки заповіт є перш за все юридична угода, постільки всі правила чинного законодавства, які стосуються питання недійсності угод, в однаковому ступеню відносяться й до заповіту. Заповіт як угода, яка проявляє волю заповідача щодо розпорядження належним йому майном після його смерті, вимагає посвідчення дійсності волевиявлення й тотожності волі заповідача і змісту заповіту, тому закон пред'являє до заповіту підвищені вимоги в дотриманні умов укладання заповіту.

Ст. 215 ЦК України встановлює, що підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України. Ч.3 ст. 215 ЦК України передбачає, що в разі коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Щоб правочин мав належну юридичну силу він повинен задовольняти низці умов, що підтверджують його дійсність, де не останню роль відіграє відповідність внутрішньої волі волевиявлення сторін. Крім того, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно зі ст. 225 ЦК України правочин, укладений громадянином, хоча і дієздатним, проте таким, що перебував у момент його вчинення у такому стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом як цього громадянина, так і іншими особами, чиї права та інтереси порушені.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка була двоюрідною сестрою позивача та після смерті якої відкрилась спадщина, що складається, зокрема, з квартири АДРЕСА_1

Спадкодавець ОСОБА_6 залишила заповіт, складений 25.11.2009 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кісліциною Ю.В., р. № 1084, згідно з яким 1/4 частину вказаної квартири вона заповіла ОСОБА_2, 3/4 частини цієї ж квартири - ОСОБА_3, а все інше майно - ОСОБА_4, про що позивачу стало відомо при його своєчасному зверненні до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини як єдиним спадкоємцем за законом.

З заявами про прийняття спадщини за заповітом також звернулись ОСОБА_4, яка є рідною донькою позивача, та ОСОБА_3, яка була знайомою спадкодавця. ОСОБА_2 -сусідка померлої звернулась із заявою про відмову від належного їй спадкового майна за заповітом на користь іншої спадкоємиці за заповітом - ОСОБА_4

Між тим, позивач вважає заповіт, складений на користь відповідачів недійсним, оскільки спадкодавець на момент його підписання не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

Відповідно до п.16 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та /або/ не могла керувати ними/тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України, зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу.

26.11.2010 року за клопотанням представника позивача була призначена судово-психіатрична експертиза, яка була проведена Київським міським центром судово-психіатричних експертиз.

Згідно з висновком акту посмертної судово-психіатричної експертизи № 182 від 23.02.2011 року ОСОБА_6 в період підписання заповіту о 16-50год. 25.11.2009 року виявляла наявність церебрастенічної симптоматики внаслідок наявного у неї органічного ураження головного мозку судинно-інтоксикаційного ґенезу і за своїм психічним станом могла усвідомлювати свої дії та керувати ними.

В судове засідання для роз'яснення висновку експертизи був викликаний експерт Київського міського центру судово-психіатричної експертизи Хоменко О.В., який являвся доповідачем в комісії експертів та який висновок підтримав повністю, зазначивши, що експерти аналізували не тільки медичну документацію, яка мала для них пріоритетне значення, а й покази свідки з позиції узгодженості з медичною документацією.

Експерт зазначав, що при складанні висновку комісія враховувала загальний стан померлої, що підтверджується медичною документацією та матеріалами справи, дослідженими ними в повному обсязі, які узгоджується з нею і не викликають сумніву.

Щодо показів частини свідків, які вказували на наявність, на думку позивача, психічних захворювань у померлої, то експерт пояснював, що такі покази не є основними критеріями для виявлення симптомів психічного розладу, оскільки первинне значення мала медична документація на померлу, а після цього пояснення свідків та інші матеріали справи, які характеризували померлу.

Досліджена ж медична документація, яка була наявна в матеріалах справи, не містила опису психопатологічних аспектів, з неї не вбачалось призначення померлій психотропних препаратів або знеболюючих наркотичної дії, а також не констатувалось ускладнення психічного розладу внаслідок вживання нею інших медикаментів, тому вважається, що такого впливу не було, тим більш з огляду на не тривалість їх вживання. Загальних специфічних змін внаслідок старіння, які б створювали проблеми для психічного стану померлої, також не було описано, тому де-факто вважається, що їх не було.

А покази свідків, які не є спеціалістами в галузі психіатрії і не можуть діагностувати проблеми з психікою, впливали лише на об'єм інформації, який мав значення для характеристики загального стану та поведінкових особливостей померлої. Зміст довідки лікувального закладу, в якій містились пояснення дільничного лікаря-терапевта, що відвідував померлу, узгоджувався зі змістом амбулаторної карти та іншої медичної документації, не свідчив про психопатологічні нюанси, що не створювало нездоланих обставин та не викликало необхідність особистого допиту лікаря, еквівалентом показів якого можна вважати зміст цієї довідки як одного з доказів в числі інших.

В судовому засіданні представник позивача висловлював думку, що висновки проведеної експертизи суперечать показам свідків та дійсним обставинам справи, т. я. експертами бралась до уваги медична документація і не враховувались пояснення свідків з боку позивача.

Проте, висновок експерта - докладний опис проведених експертами досліджень, зроблені у результаті висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом.

Отже, аналізуючи зібрані по справі докази, суд визнає даний висновок таким, що не викликає сумніву, оскільки є повним, об'єктивним, наданим в межах компетенції експертів, висновок ґрунтується на методичних рекомендаціях та результатах обстеження об'єкту дослідження, висновок логічний та відповідає фактичним даним справи, т. я. комісія експертів шляхом аналізу матеріалів справи, показів свідків, даних наданої медичної документації, співставлення їх між собою, прийшла до спільного висновку, що підтверджує той факт, що за результатами проведених досліджень думки експертів збігаються.

Вимоги про визнання правочину недійсним з заявлених підстав вирішуються з врахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»підставами для визнання правочину недійсним може бути не лише випадки, коли є законні підстави для визнання громадянина недієздатним, однак і тоді коли є дані про те, що в момент укладення угоди він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.).

Разом з тим, обставин щодо такого тимчасового стану позивач на виклав та доказів їх існуванні на момент складання заповіту не надав, нових додаткових медичних документів або показів нових свідків, які б суттєво могли вплинути на висновок, не зазначив.

За таких обставин підстав для призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи не вбачається.

Суд враховує, що вимоги про визнання угоди недійсною з заявлених підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент її укладення особа не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними.

На підтвердження встановленого експертною установою психічного стану ОСОБА_6 на період 25.11.2009 року під час розгляду справи були встановлені факти, які свідчили про такий стан ОСОБА_6., показами свідків та іншими доказами по справі.

При цьому покази свідків носили досить суперечливий та взаємовиключний характер.

Так, відповідачка ОСОБА_3, третя особа Кісліцина Ю.В., свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 відмічали, що ОСОБА_6 була інтелігентною, розумною жінкою, цілком здоровою за психічним станом людиною без суттєвих поведінкових особливостей психічних розладів.

Разом з тим, з письмових заяв відповідачок ОСОБА_2, ОСОБА_4, свідчень свідків ОСОБА_10, ОСОБА_13., ОСОБА_11, ОСОБА_12 вбачається, що ОСОБА_6 оточуючу обстановку сприймала неадекватно, виявляла помітні розлади пам'яті та грубі поведінкові порушення.

Однак ці обставини свідчать про симптоматику, характерну для соматичного, а не психічного захворювання, яке не підтверджене медичною документацію, тому їх слід сприймати критично стосовно психічного стану померлої.

Таким чином, вказані покази свідків не спростовують висновку експертної комісії, яка при складанні висновку щодо встановлення стану психічної діяльності ОСОБА_6 враховувала її загальний стан, який підтверджується поясненнями свідків, даними медичної документації, а також характеризуючими ОСОБА_6 документами, які між собою повністю узгоджуються та були достатніми для вставлення діагнозу, та з узагальненого аналізу матеріалів справи дійшла висновку про наявність соматичних захворювань за відсутності психічних розладів.

За таких обставин, виходячи з презумпції психічного здоров'я, підстави для задоволення позову та визнання недійсним складеного ОСОБА_6 25.11.2009 року заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кісліциною Ю.В. за реєстровим № 1084, як такого, що укладений особою, нездатною розуміти значення своїх дій та керувати ними, у суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 225, 1233, 1234, 1257 ЦК України, ст.ст. 3-4, 10-11, 27, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: