Справа № 2-173/2011р.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2011 року Галицький районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Городецької Л.М.,

при секретарі - Долинській А.О.,

з участю адвоката ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи - Третя Львівська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_11, Відділ у справах дітей Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «БТІ та ЕО»про визнання заповіту недійсним, визнання договорів купівлі-продажу житлового приміщення недійсними, визнання права власності на житлове приміщення та виселення з житлового приміщення,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом, з врахуванням заяви від 06.06.2008 р. /том 2, а.с. 29-31/ до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, за участі третіх осіб - Третьої Львівської державної нотаріальної контори, Приватного нотаріусу Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, Приватного нотаріусу Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10, Приватного нотаріусу Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_11, відділу у справах дітей Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «БТІ та ЕО»про визнання заповіту недійсним, визнання договорів купівлі-продажу житлового приміщення недійсними, визнання права власності на житлове приміщення та виселення з житлового приміщення.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що 03.12.2003 р. помер її батько ОСОБА_13, який за життя 07.07.2003 р. склав заповіт на імя ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1, що у м. Львові.

26.12.2003 р. ОСОБА_4 за дорученням уклав договір купівлі-продажу з відповідачем ОСОБА_5, який в подальшому 07.12.2006 р. уклав договір купівлі-продажу цієї квартири із ОСОБА_14

Зазначає, що ОСОБА_4 довів її батька до безпорадного стану, внаслідок чого вплинув на його волевиявлення, що, як наслідок, мало незаконне заволодіння ОСОБА_4 спірною квартирою.

Представник позивачки ОСОБА_15 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з мотивів, наведених у позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_12 в судове засідання не зявились, хоча про час та місце судового розгляду були належним чином повідомлені.

Відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в судове засідання зявились, проти позовних вимог заперечили у повному обсязі. Зокрема, посилаються на те, що ОСОБА_13 усвідомлював значення своїх дій на момент підписання спірного заповіту. Також, посилаються на те, що відсутні правові підстави для визнання недійсними договорів купівлі-продажу. Заперечують проти їх виселення.

Треті особи по справі в судове засідання не зявились, про час та місце судового слухання були повідомлені належним чином. На адресу суду надіслали заяви, якими просять справу слухати без їх участі.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши всі матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав.

Як вбачається із свідоцтва про смерть ОСОБА_13 від 18.12.2003 р. він помер 03.12.2003 р. у віці 44 роки /том. 1, а.с. 17/.

Згідно свідоцтва про народження позивачки від 06.05.1978 р. її батьками є ОСОБА_13 та ОСОБА_15 /том. 1, а.с. 18/. В подальшому, в результаті укладення шлюбу прізвище позивачки було змінено на прізвище чоловіка ОСОБА_14, що підтверджується свідоцтвом про її одруження від 22.12.1998 р. /том 1, а.с. 14/.

З свідоцтва про розірвання шлюбу від 06.09.1988 р. вбачається, що шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_15 розірвано 06 вересня 1988 р. /том 1, а.с. 64/.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2, що у м. Львові належала покійному ОСОБА_13 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.12.2003 року, виданого державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори /том 1, а.с. 60/.

За життя ОСОБА_13 склав заповіт на імя ОСОБА_4, яким заповів йому на випадок своєї смерті квартиру АДРЕСА_3, що у м. Львові. Такий заповіт складено 07.07.2003 р. та посвідчено приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_9 /том 1,а.с. 56/. Того ж дня, 07.07.2003 р. ОСОБА_13 видав довіреність на імя ОСОБА_4, якою зокрема, надав йому право продати за ціну та на умовах на його розсуд квартиру АДРЕСА_1. Вказана довіреність була також посвідчена приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_9 /том 1, а.с. 59/.

26.12.2003 р. між ОСОБА_13, від імені якого діяв ОСОБА_16, та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, що у м. Львові. Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_17 та зареєстрований в реєстрі за №4663 /том 1, а.с. 57/.

З матеріалів оглянутої в судовому засіданні цивільної справи № 2-1617/07 Шевченківського районного суду м. Львова вбачається, що 07.12.2006 р. між ОСОБА_5, в інтересах якого діяв ОСОБА_4, та ОСОБА_14 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, що у м. Львові, цей договір посвідчено приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_11 та зареєстровано в реєстрі за №7034 /справа № 2-1617/07, а.с. 260/.

Позивач просить визнати недійсними заповіт, договори купівлі-продажу квартири на тій підставі, що покійний ОСОБА_13 на момент їх підписання не усвідомлював значення своїх дій. Проте, такий висновок спростовується зібраними по справі доказами.

Так, згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи №488 від 13 червня 2005р. ОСОБА_13 в період часу, що відноситься на момент підписання заповіту 07 липня 2003 року хронічним психічним захворюванням чи недоумством не страждав і не виявляв будь-якого розладу психічної діяльності, а виявляв розлади психіки та поведінки, внаслідок вживання алкоголю із синдромом залежності та алкогольною поліневропатією (хронічний алкоголізм ІІ-ІІІ ступеня), що не позбавляло його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (том 1, а.с. 221-223).

Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 82 від 08 лютого 2006 року, ОСОБА_13 станом на 07 липня 2003 року страждав хронічним стійким психічним розладом психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання алкоголю з органічним ураженням головного мозку (змішана алкогольна, посттравматична енцифалопатія) у виді вираженої деградації особистості з наростаючим недоумством. За своїм психічним станом на час підписання заповіту 07.07.2003 р. не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (том 1, а.с. 270-272).

Ухвалою суду від 21 березня 2006 року призначено по справі комплексну, посмертну судово-психіатричну експертизу,

У висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 348 від 05 травня 2006 року, комісія експертів дійшла до висновку, що ОСОБА_13 на час підписання заповіту 07.07.2003 р. хронічним стійким психічним розладом не страждав, виявляв розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю з синдромом залежності, інтелектуально-мнестичним та морально-етичним зниженням без психозу та недоумства, що не позбавляло його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (том 1, а.с. 278-281).

За правилами ст. 147 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні або ухвалі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Із перелічених висновків експертів суд приймає до уваги висновок посмертної судово-психіатричної експертизи № 348 від 05 травня 2006 року, оскільки він на думку суду є найбільш обєктивний, всебічний та відповідає обставинам справи.

Зокрема, суд не приймає до уваги висновок №488 від 13.06.2005 р., оскільки такий здійснено за відсутності багатьох медичних документів, які містяться в матеріалах справи та були долучені після його складення. Також суд не приймає до уваги експертний висновок № 82 від 08 лютого 2006 року, так як його висновки спростовані наступним висновком № 348 від 05 травня 2006 року.

Крім того, в підтвердження того, що такий висновок відображає реальний психічний стан ОСОБА_18, є ряд інших доказів по справі.

Так, з пояснень приватного нотаріуса ЛМНО ОСОБА_9 вбачається, що при посвідченні спірного заповіту, жодного сумніву щодо розуміння ОСОБА_13 значення своїх дій у нотаріуса не виникало /том 1, а.с. 217, 228/. Аналогічні пояснення дав приватний нотаріус ЛМНО ОСОБА_19 та зазначила, що покійний ОСОБА_13 неодноразово звертався в її нотаріальну контору, підстав вважати його недієздатним у неї не виникало /том 1, а.с. 218/.

З довідки Дрогобицької виправної колонії № 40 від 16 лютого 2002 року вбачається, що ОСОБА_13 в період з 16.02.2001 р. по 16.02.2002 р. відбував покарання у вигляді позбавлення волі /том 1, а.с. 58/. Довідкою Дрогобицької виправної колонії № 40 від 22.02.2008 р. № 1/603 стверджується, що ОСОБА_13 з приводу психічних захворювань на обліку «Д»не знаходився.

Як вказано в довідці 1-шої міської клінічної лікарні від 29.01.2009 р. № 48, ОСОБА_13 на диспансерному обліку не перебував. На виклик до хворого ОСОБА_13 02.12.2003 р. сімейним лікарем ОСОБА_20 був виставлений діагноз: «Алкогольний інтоксикаційний синдром»після вживання надмірної кількості алкоголю. Відхилень в поведінці та психічному стані не виявлено.

ОСОБА_21ОСОБА_20 у судовому засіданні пояснила, що є сімейним лікарем, неодноразово приходила на виклики до матері ОСОБА_13, бачила його безпосередньо, спілкувалася з ним, жодних психічних відхилень, як лікар, за ним не спостерігала.

Таким чином, суд приходить до висновку, що покійний ОСОБА_13 на момент смерті не страждав психічними розладами, які б могли впливати на розуміння ним значення своїх дій. Він відбував покарання за два роки до смерті, а отже, був осудний. Після підписання спірного заповіту та за один день до смерті ОСОБА_13 сімейний лікар ОСОБА_20 здійснювала його огляд, жодних відхилень у психічному стані не виявила. Тому, експертний висновок № 348 від 05 травня 2006 року є обґрунтований, такий що відповідає матеріалам справи та обєктивній дійсності.

Суд також не бере до уваги й інші експертні висновки надані позивачем, зокрема висновок, зроблений у акті посмертної судово-психіатричної експертизи №15/06 від 28.12.2006 р. /том 1 а.с. 378-381/, згідно якого ОСОБА_13 на час підписання заповіту 08.05.2003 р. та 22.07.2003 р. не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Як вказано в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами.

Експертний висновок №15/06 зроблено експертною установою в іншій судовій справі, предметом якої був інший заповіт. Експертний висновок №15/06 не проводився на підставі ухвали суду по даній справі, матеріали даної справи при проведенні експертизи №15/06 у розпорядженні експертної установи не перебували. Крім того, такий висновок підтверджує стан здоровя ОСОБА_13 станом на 08.05.2003 р. та на 22.07.2003 р., в той час, як спірний заповіт складено 07.07.2003 р.

Згідно ч. 1 ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Як вказано в ч. 2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

В п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Судом безспірно встановлено, що на момент підписання спірного заповіту покійний ОСОБА_13 перебував у здоровому глузді, міг усвідомлювати значення своїх дій, такий висновок суду підтверджується висновком посмертної судово-психіатричної експертизи, а тому у суду відсутні підстави для визнання заповіту від 07.07.2003 р. недійсним.

Також відсутні підстави для визнання недійсними подальших договорів купівлі-продажу спірної квартири, так як вона перейшла правомірно до їх власників. Той факт, що договір купівлі-продажу від 26.12.2003 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_13 був укладений на підставі довіреності виданої на імя ОСОБА_4, після смерті ОСОБА_13, ніяким чином не дає підстав визнавати його недійсним, так як позивачка не є стороною цього договору, її права та інтереси не порушуються в результаті його укладення.

Як вказано у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З огляду на те, що ОСОБА_4 є спадкоємцем покійного ОСОБА_13 згідно заповіту від 07.07.2003 р., то спірна квартира належала йому з моменту смерті ОСОБА_13, тобто з 03.12.2003 р. Позивачка не має права на спадкування цієї квартири після смерті її батька, а тому її права такими договорами не порушені.

У звязку із наведеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки не підлягають до задоволення у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 208-209, 214-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 215, 216, 1234, 1235, 1257, 1268 ЦК України,

в и р і ш и в :

у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи - Третя Львівська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_11, Відділ у справах дітей Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «БТІ та ЕО»про визнання заповіту недійсним, визнання договорів купівлі-продажу житлового приміщення недійсними, визнання права власності на житлове приміщення та виселення з житлового приміщення відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області через Галицький районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення.

Суддя Л.М.Городецька