Заводський районний суд м.Дніпродзержинська
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21 квітня 2011 року м. Дніпродзержинськ

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого, судді Ізотова В.М.

при секретарі Корцигіні Д.С.,

за участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 «Про визнання майна особистою приватною власністю» та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 «Про визнання права власності на 1/2 частину квартири»,

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що вказана квартира не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так як хоча і була придбана у період зареєстрованого шлюбу з відповідачем, але за кошти, які належали їй особисто, а саме за кошти, які були отримані нею від продажу квартири, що належала їй на праві особистої приватної власності.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири, посилаючись на те, що, зазначена квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а не особистою приватною власністю дружини, так як була придбана позивачкою у період зареєстрованого з ним шлюбу, за спільні кошти подружжя, а не за особисті кошти дружини.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала свої позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала позовні вимоги свого довірителя та суду пояснила, що між сторонами, у 1991 році було зареєстровано шлюб, від якого у 1992 році народився син, ОСОБА_5 . У 1996 році батьки позивачки ОСОБА_1 подарували їй особисто квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . У 2003 році стосунки між сторонами погіршилися, тому придбати спірну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , позивачка вирішила самостійно, а так як коштів на придбання квартири у неї не було, вона звернулась до своїх батьків. У січні 2003 року батьки позивачки взяли в борг та надали їй 3000 доларів США для придбання спірної квартири, а вже майже через місяць позивачка повернула їм майже всі кошти, які отримала за продаж належної їй на праві власності квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Тому, фактично, спірна квартира була придбана саме за кошти, які позивачка ОСОБА_1 отримала від продажу належної їй на праві особистої приватної власності квартири, а не за кошти, що належали родині, що підтверджується тим фактом, що на час придбання спірної квартири в родині ОСОБА_6 було три чоловіка, позивачка ОСОБА_6 у цей час навчалась на комерційній засаді, а розмір заробітної плати подружжя ОСОБА_6 , з урахування прожиткового мінімуму того часу, не давав можливість подружжю відкладати кошти на придбання квартири.

Відповідач за первинним позовом ОСОБА_3 проти позову ОСОБА_1 заперечував, та, посилаючись на обставини, викладені у зустрічному позові, підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача за первинним позовом ОСОБА_3 - ОСОБА_4 підтримала позовні вимоги свого довірителя та суду пояснила, що кошти, отримані позивачкою ОСОБА_1 від продажу її квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 - є спільною сумісної власністю подружжя, так як відповідно до ч.4 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є тільки кошти, одержані як відшкодування за втрату речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Тому, так як спірна квартира була придбана у період зареєстрованого шлюбу сторін, вона є спільним майном подружжя, відповідно до чого її довірителю належить частина вказаного майна.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона є приватним підприємцем, і саме її приватне підприємство «Бізнес» у 2002 році на підставі укладеного з позивачкою ОСОБА_1 договору надавало позивачці консультаційні послуги щодо продажу двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , продаж якої згідно договору було вчинено за 12 тис.грн.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що вона знайома як з позивачкою ОСОБА_1 , так і з відповідачем ОСОБА_3 , так як була подругою матері позивачки. Саме матір позивачки в грудні 2002 року брала у неї в борг кошти, а саме 2200 доларів США, для того, щоб придбати для доньки квартиру по проспекту АДРЕСА_3 , так як на той час з продажем квартири доньки по АДРЕСА_4 була затримка. Запозичені у неї в борг кошти мати позивачки їй повернула через місяць, у січні 2003 року. Як говорила матір позивачки, кошти вона брала в борг саме для придбання квартири для доньки по проспекту Комсомольському у м. Дніпродзержинську.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що він є батьком позивачки ОСОБА_1 . Ще за життя дружини вони вирішили поліпшити житлові умови доньки, так як вже бачили, що її сім`я розпадалась, а у неї зростав син. Вони з дружиною запропонували доньці продати належну їй квартиру по АДРЕСА_4 , яку він подарував їй у 1996 році. Але, так як раніше вони знайшли квартиру по проспекту Комсомольському у м. Дніпродзержинську, вони з дружиною вирішили запозичити кошти для купівлі цієї квартири. А коли донька продала свою квартиру, вона повернула їм кошти за придбану квартиру по Комсомольському проспекту, а частину коштів вони повернули разом з дружиною. Відповідач ОСОБА_3 ніякої участі у придбанні квартири по Комсомольському проспекту не приймав, процесом купівлі не цікавився.

Вислухавши сторони, їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтованими й підлягають задоволенню; а позовні вимоги позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 є не обґрунтованими й задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як встановлено судом в ході розгляду справи, згідно свідоцтва про шлюб, виданого 18.09.2007р. Дніпровським відділом РАЦС Дніпродзержинського міського управління юстиції, 28.12.1991 року між позивачкою ОСОБА_1 ( ОСОБА_10 до шлюбу) та відповідачем ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, який, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Заводським відділом РАЦС Дніпродзержинського міського управління юстиції, 15.10.2008 року було розірвано.

Згідно договору дарування, посвідченого 17.06.1996 року державним нотаріусом 1-ї Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бузоверя С.А. (а.с.10), 17.06.1996 року позивачка ОСОБА_1 прийняла у дар від ОСОБА_9 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно договору купівлі-продажу квартири (а.с.14), посвідченого державним нотаріусом 1-ї дніпродзержинської державної нотаріальної контори, у період зареєстрованого шлюбу з відповідачем, а саме 08.01.2003 року позивачкою ОСОБА_1 було придбано квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно договору купівлі-продажу квартири (а.с.45), посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Жидковим В.Ю., 15.02.2003 року позивачка ОСОБА_1 продала належну їй на праві особистої приватної власності квартиру, здійснити продаж якої,згідно договору щодо надання консультаційних послуг, їй допомагало приватне підприємство «Бізнес» в особі директора Слесаренко Л.Н.

Як стверджує позивачка ОСОБА_1 , квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , була придбана нею особисто, за кошти, які належали їй особисто, а саме за кошти, надані їй її батьками, та за кошти, які вона отримала від продажу квартири, що належала їй на праві особистої приватної власності. На підставі того, що спірне майно було придбано нею особисто, не за кошти сімейного бюджету, вважає, що, хоча спірна квартира і була придбана у період зареєстрованого шлюбу з відповідачем, проте вона не є спільним майном подружжя, а є її особистою приватною власністю, на підставі чого просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на вказану квартиру.

Відповідач ОСОБА_3 , заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 , посилається на те, що спірна квартира була придбана позивачкою у період зареєстрованого з ним шлюбу, за спільні кошти подружжя, а не за особисті кошти дружини, якими, відповідно до ч.4 ст.57 СК України, є тільки кошти, одержані як відшкодування за втрату речі, яка належала дружині, або чоловікові, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. На підставі зазначеного вважає, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, й просить визнати за ним право власності на 1/2 її частину.

Згідно п.23 Постанови Верховного суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст..ст.6О, 69 СК, ч. З ст.368 ЦК), відповідно до ч.2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як встановлено в судовому засіданні спільно нажитим майном подружжя ОСОБА_6 є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , яка, згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 08.01.2003 року державним нотаріусом 1-ї дніпродзержинської державної нотаріальної контори, була придбана на ім`я позивачки ОСОБА_6 , у період зареєстрованого шлюбу з відповідачем.

Як стверджує позивачка ОСОБА_1 , джерелом для придбання вказаної квартири були кошти, які належали їй особисто, а саме кошти, надані їй її батьками, та кошти, які вона отримала від продажу квартири, що належала їй на праві особистої приватної власності.

Як стверджує відповідач за первинним позовом ОСОБА_3 , джерелом для придбання вказаної квартири були спільні кошти родини.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Дослідивши докази, надані сторонами на підтвердження тих обставин, на які вони посилаються, як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, суд вважає зазначені позивачкою ОСОБА_1 обставини доведеними, а вимоги - обґрунтованими, виходячи з того, що факт придбання нею спірної квартири за її особисті кошти, а не за кошти сімейного бюджету, підтверджується:

- поясненнями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , які підтвердили факт отримання позивачкою ОСОБА_1 відповідної суми коштів в борг для придбання спірної квартири; та поясненнями свідка ОСОБА_11 , яка підтвердила, що приватне підприємство «Бізнес» в її особі допомагало позивачці здійснити продаж належної їй квартири;

- письмовими доказами, а саме: договором дарування, посвідченого 17.06.1996 року державним нотаріусом 1-ї Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бузоверя С.А., з якого вбачається, що позивачка ОСОБА_1 прийняла у дар від свого батька, ОСОБА_9 , квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , та, згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Жидковим В.Ю., 15.02.2003 року продала належну їй на праві особистої приватної власності квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги відповідача за первинним позовом ОСОБА_3 суд вважає не обґрунтованими, виходячи з того, що, останній, в ході розгляду справи не навів суду будь-яких фактичних даних, та не надав ніяких доказів, які б підтверджували обставини, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог.

Згідно п.З ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Керуючись ст. ст. 57, 60, 61 СК України, ст.ст.3-5, 10, 15, 60, 110, 208, 209, 213-215 ЦПК України, Постановою Верховного суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 «Про визнання майна особистою приватною власністю» - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 «Про визнання права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 » - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.М. Ізотов