Справа № 22-ц-2378/2011 Головуючий у I інстанції Логвіна Т.В.
Категорія цивільна Доповідач - Лакіза Г. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2011 року 29 серпня 2011 року

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судділакізи г.п.,
суддів:ОСОБА_1, ОСОБА_2,
при секретарі:ОСОБА_3
за участю:відповідача ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5, позивача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 15 липня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 15 липня 2011 року та ухвалити нове рішення, яким визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 і ОСОБА_4 трактор колісний Т-40М 1994 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, заводський номер 25-04260 та причіп 2 ПТС-4 1986 року випуску, реєстраційний номер ФЄ 8565, заводський номер 25-04259; в задоволенні позовних вимог про виділення в натурі трактору та причіпу ОСОБА_4 та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 вартості Ѕ частини спірного майна відмовити.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 15 липня 2011 року за ОСОБА_4 визнано право власності на трактор колісний Т-40М 1994 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, заводський номер 25-04260 та причіп 2 ПТС-4 1986 року випуску, реєстраційний номер ФЄ 8565, заводський номер 25-04259; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 15 772, 02 грн. грошової компенсації в рахунок вартості Ѕ частини майна та 157, 72 грн. в рахунок сплаченого судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

За доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції безпідставно застосував положення ч.3 ст.71 Сімейного кодексу України, оскільки ОСОБА_4 хоча і працює трактористом у КП „Деснянське, але у своїй професійній діяльності спірне майно не використовував і не використовує. Спірне майно було придбана та використовувалось в інтересах сімї для обробляння спільного городу. Також апелянт вважає, що місцевим судом порушено вимоги ч.ч.4,5 ст.71 СК України та ст.365 ЦК України про те, що неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації та припинення власності одного з подружжя на його частку в такому майні, і в такому разі суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у спільній частковій власності; що позовні вимоги про припинення права позивачки на її частку у спільному майні не заявлялись та що необхідна обовязкова згода одного з подружжя про отримання грошової компенсації та попереднє внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Апелянт також вважає, що висновки авто товарознавчого дослідження спірного майна не можуть бути прийняті судом як докази, оскільки вони складені більше ніж 7 місяців назад, а не нечас розгляду справи у суді, оцінка визначена спеціалістом без огляду майна, в тому не відповідає його реальній ринковій вартості.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд прийшов до висновку про те, що апеляційну скаргу належить відхилити з наступних підстав.

По справі встановлено, що спірне майно - трактор колісний Т-40М 1994 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, заводський номер 25-04260 та причіп 2 ПТС-4 1986 року випуску, реєстраційний номер ФЄ 8565, заводський номер 25-04259 були придбані сторонами під час зареєстрованого шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю.

Суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що спірне майно належить виділити відповідачу, стягнувши з нього на користь позивачки грошову компенсацію. При цьому апеляційним судом враховуються наступні обставини.

Як встановлено судом першої інстанції та апеляційним судом під час апеляційного розгляду справи, спірне майно трактор та причіп були придбані з ініціативи відповідача для обробляння спільного городу. Право керування вказаними транспортними засобами має лише відповідач ОСОБА_4; ні позивачка ОСОБА_6, ні їх дві спільні дочки не мають права керування трактором та причіпом; фактично користувався трактором та причіпом саме відповідач. Після розірвання шлюбу у листопаді 2008 року трактор з причіпом залишились у домоволодінні, в якому проживає позивачка ОСОБА_6, проте ні фактично, ні юридично використовувати вказане майно вона не має можливості через відсутність у неї відповідних прав керування, навиків водія та у звязку з тим, що відповідач ОСОБА_4 після розірвання шлюбу забрав собі всі документи на трактор та причіп. Зазначені обставини в засіданні апеляційного суду підтвердили обидві сторони, вони також пояснили, що ОСОБА_7 намагалась отримати дублікати документів в органах ДАІ, але їй в цьому відмовили з тих підстав, що оригінали документів не втрачені і знаходяться у ОСОБА_4, і що ОСОБА_6 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_4 про витребування від нього документів на трактор та причіп, проте документи їй не повернуті до теперішнього часу. За наведених обставин доводи відповідача про те, що позивачка фактично користується спірним майном та може його продати та сплатити йому грошову компенсацію, є необґрунтованими.

Оскільки позивачка згодна отримати грошову компенсацію замість її частки у спільному неподільному майні, і така компенсація присуджена саме їй, а не відповідачу, положення ст. 71 Сімейного кодексу України та ст.365 ЦК України судом порушені не були.

Відповідачем була висловлена лише незгода з оцінкою спірного майна, визначеного у висновках автотоварознавчого дослідження, проте клопотання про призначення відповідної експертної оцінки ним не заявлялось, жодних інших доказів вартості спірного майна відповідачем надано не було. За таких обставин судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги єдиний наявний у справі доказ на підтвердження вартості спірного майна, наданий позивачкою.

Зважаючи на наведене, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, та не містять достатніх підстав для скасування правильного по суті та справедливого судового рішення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 липня 2011 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: