Справа № 22-ц-6449/11 Головуючий у І інстанції Агафонов С.А.
Категорія 40 24.11.2011
УХВАЛА

Іменем України

24 листопада 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

при секретарі Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2011 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2010 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_3 18.03.2006 року на виборчій дільниці № 124/122 виборчого округу № 86 у селі Фастівка Білоцерківського району Київської області перед її секретарем Заболотньою Г.П. та членом комісії ОСОБА_5 заявив, що позивач не учасник Великої Вітчизняної війни, не інвалід війни і не партизан, посилаючись на відповідь Центрального державного архіву громадських об»єднань України від 05.12.2005 року за №911, в якій зазначено, що відомостей про участь у партизанському русі ОСОБА_2 не виявлено, а також на відповідь Державного архіву Київської області при Київській обласній державній адміністрації від 06.12.2005 року № Т-372/06-27, відповідно до якої відомостей про участь у ВВВ та партизанському русі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, не виявлено. Вищезазначені документи ОСОБА_3 залишив на виборчій дільниці, щоб з ними могли ознайомитись всі бажаючі. 08.06.2006 року ОСОБА_3 направив до Ради ветеранів Білоцерківського району делегацію з 4 осіб, серед яких була відповідач ОСОБА_4, яка заявила присутнім там ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, що ОСОБА_2 не учасник ВВВ, не інвалід війни і не партизан. Поширені відповідачами відомості не відповідають дійсності, ганьблять честь та гідність позивача в очах його дітей, онуків, правнуків та односельців та спростовуються письмовими доказами, долученими до позовної заяви. На підставі викладеного позивач просив суд визнати інформацію, поширену відповідачами, такою, що не відповідає дійсності, та зобов»язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спростувати її шляхом повідомлення тексту із спростуванням раніше поширених відомостей про те, що позивач не являється учасником ВВВ, інвалідом війни та партизаном. Також позивач зазначив, що внаслідок поширення відповідачами недостовірної інформації зазнав моральної шкоди, яка полягала в душевних стражданнях внаслідок приниження його честі та гідності, що викликало погіршення стану здоров»я. Розмір завданої йому моральної шкоди оцінив у 40000 грн., які просив стягнути з відповідачів на свою користь.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2011 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про її відхилення з наступних підстав.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, виходив з недоведеності в судовому засіданні вимог позивача, з чим погоджується і колегія суддів, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 15 травня 1944 року по 20 травня 1945 року брав участь у Великій Вітчизняній війні, був учасником партизанської і підпільної боротьби в Україні з червня 1943 року по січень 1944 року, має статус інваліда Великої Вітчизняної війни.

Також встановлено, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_5, що відповідач ОСОБА_3 18.03.2006 року прийшов на виборчу дільницю № 124/122, приніс два документи та, поклавши їх на стіл, сказав: «Хай люди читають, хто такий ОСОБА_2, як він партизанив та воював». Документи, які були залишені відповідачем, це відповідь Центрального державного архіву громадських об»єднань України від 05.12.2005 року за №911, в якій зазначено, що відомостей про участь у партизанському русі ОСОБА_2 не виявлено (а.с.21), та відповідь Державного архіву Київської області при Київській обласній державній адміністрації від 06.12.2005 року № Т-372/06-27, відповідно до якої відомостей про участь у ВВВ та партизанському русі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, не виявлено (а.с.20).

Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб»єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.

На підставі вищенаведених положень та виходячи з обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, про те, що вислів ОСОБА_3М: «Хай всі читають і знають, який ОСОБА_2 був учасник війни і який партизан» є оціночним судженням, оскільки він заснований на змісті архівних довідок, не містить фактичних даних і по суті своїй є оцінкою фактів, викладених в офіційних документах.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 в частині його вимог до відповідача ОСОБА_4, оскільки її вислів про те, що ОСОБА_2 не учасник ВВВ, не інвалід війни і не партизан, що вона висловила при свідках у Раді ветеранів, є оціночним судженням, оскільки по суті своїй є критичною оцінкою фактів, викладених у відповіді Центрального державного архіву громадських об»єднань України від 05.12.2005 року за №911, в якій зазначено, що відомостей про участь у партизанському русі ОСОБА_2 не виявлено (а.с.21), та у відповіді Державного архіву Київської області при Київській обласній державній адміністрації від 06.12.2005 року № Т-372/06-27, відповідно до якої відомостей про участь у ВВВ та партизанському русі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, не виявлено (а.с.20).

Правильним є і висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди, оскільки під час розгляду справи не було встановлено факту неправомірної поведінки відповідачів в частині приниження честі та гідності позивача та поширення відносно нього недостовірної інформації.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на неправомірні дії відповідача ОСОБА_3 щодо збирання відомостей про нього без його попередньої згоди, як на підставу для відшкодування завданої йому моральної шкоди, колегією суддів відхиляються, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про інформацію» не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров»я, а також адреса, дата і місце народження. Таким чином відомості про участь позивача у Великій Вітчизняній війні та у партизанському русі, зібрані ОСОБА_3, виходячи зі змісту ст. 11 Закону України «Про інформацію», не можна вважати конфіденційною інформацією, натомість вона, на думку колегії, є загальнодоступною. Отже дії відповідача не можна вважати неправомірними, оскільки вони не порушують права позивача, гарантовані йому діючим законодавством.

Інших доводів, які б спростували законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення, апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить.

При таких обставинах, коли судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2011 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: