АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ОСОБА_1 Категорія: право власності Доповідач: Даниленко В.М
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2011 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

при секретарі: Подпрядовій В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення часток у праві спільній сумісній власності подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2011 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому вказувала на те, що з 15 листопада 1997 року вони з відповідачем по справі ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.

30 листопада 2001 року, тобто в період їхнього шлюбу з відповідачем, ними за спільні кошти на підставі відповідного договору купівлі-продажу була придбана трикімнатна ізольована квартира № 36 у житловому будинку № 150 по вул. Роганській у м. Харкові, яка є їх спільною сумісною власністю.

На теперішній час відповідач з сімєю не проживає, оскільки влаштовує своє власне життя з іншою жінкою, шлюбно-сімейних відносин між сторонами вже не існує, але діти залишилися з позивачкою, яка самостійно утримує та виховує їх.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідач аліментів на утримання їхніх спільних дітей не сплачує, позивачка ОСОБА_2 просила суд на підставі ч.ч. 2, 3 ст. 70 Сімейного кодексу України визначити їхні з відповідачем частки у праві спільної сумісної власності на належне їм нерухоме майно - вищезазначене житло, а саме: їй 2/3 частки в квартирі № 36 житлового будинку № 150 по вул. Роганській у м. Харкові, відповідачу ОСОБА_3 - 1/3 частку.

У подальшому позивачка ОСОБА_2 доповнила заявлені нею позовні вимоги та посилаючись на те, що в 2008 році вони з чоловіком за спільні кошти придбали ще й гараж № 442, розташований на території гаражного кооперативу «Авіатор», просила суд визначити частки у праві спільної сумісної власності подружжя й на це нерухоме майно у тих же пропорціях.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 та її представник підтримали заявлені нею позовні вимоги в повному обсязі й наполягала на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_3 заявлені до нього позивачкою вимоги визнав.

Представник третьої особи при прийнятті судом рішення по справі покладалася на розсуд суду, зазначивши при цьому, що збільшення частки позивачки у праві спільної власності на спірну квартиру будь-яким чином не вплине на матеріальне забезпечення неповнолітніх дітей сторін спору.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2011 року у прийнятті визнання відповідачем ОСОБА_3 заявленого до нього позову - відмовлено.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2011 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визначено розмір часток сторін у праві спільної власності на майно, набуте в шлюбі, а саме: квартиру № 36 у житловому будинку № 150 по вул. Роганській у м. Харкові та визнано право власності колишнього подружжя на 1/2 частину цієї квартири за кожним із них.

У задоволенні решти заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог судом першої інстанції відмовлено.

При цьому районним судом вирішено також питання й про розподіл судових витрат по справі.

Не погодившись із прийнятим судом по справі рішенням, позивачка ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись в обґрунтування своєї скарги на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом першої інстанції норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Крім того, апелянт просить скасувати й ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2011 року, якою суд першої інстанції безпідставно, на думку апелянта, відмовив у прийнятті визнання відповідачем ОСОБА_3 заявленого до нього позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється, виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні право щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судом, сторони по справі - подружжя ОСОБА_3 з 15 листопада 1997 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано в судовому порядку в період розгляду цієї справи рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2011 року, та від якого вони мають спільних неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, що залишилися проживати з матірю.

13 листопада 2001 року, тобто в період їхнього шлюбу, ними за договором купівлі-продажу була придбана трикімнатна ізольована квартира № 36 у житловому будинку № 150 по вул. Роганській у м. Харкові.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, що діяв на час придбання сторонами вказаного житла, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Такий же правовий режим спільного майна подружжя встановлений і Цивільним кодексом України (ст. 367) та Сімейним кодексом України (далі СК України), що набрали чинності з 01.01.2004 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України).

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тобто, законний режим рівності часток подружжя може бути змінений за домовленістю останніх, які розділяючи між собою спільне майно, мають право самі визначити як розмір частки, так і конкретне майно, яке буде належати кожному з них.

При цьому відступлення від рівності часток означає зменшення частки одного з подружжя і відповідно збільшення частки другого з подружжя.

При виникненні спору щодо поділу майна подружжя суд також може присудити одному з подружжя меншу, або більшу частку, але лише у виключних випадках, за наявності відповідних обставин.

Так, частиною 2 ст. 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї.

Згідно частини 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як розяснено в п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, ці матеріали не містять будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження наявності істотних обставин (протиправної поведінки відповідача ОСОБА_3 усупереч інтересам сімї чи інших обставин), з якими закон повязує можливість відступу судом від засади рівності часток подружжя та зменшення частки відповідача у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу (ч. 2 ст. 70 СК України).

Не надано таких доказів позивачкою ОСОБА_2 і до суду апеляційної інстанції.

Крім того, як встановлено по справі, відповідач ОСОБА_3 від виконання своїх аліментних зобовязань не ухиляється та сплачує позивачці аліменти на утримання їхніх неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу) на кожну дитину щомісячно згідно з рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2011 року (а.с. 27), що самою позивачкою ОСОБА_2 визнається й не заперечується.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, обґрунтовано задовольнив заявлені позивачкою ОСОБА_2 вимоги лише частково, визначивши ідеальні частки колишнього подружжя у праві спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі (квартиру № 36 у житловому будинку № 150 по вул. Роганській у м. Харкові), виходячи із рівності цих часток, та відмовив у задоволенні іншої частини заявлених позовних вимог, у тому числі й що стосується поділу гаража № 442, розташованого на території гаражного кооперативу «Авіатор», який в установленому законом порядку в експлуатацію не приймався, а тому взагалі не може бути обєктом права власності як нерухоме майно в розумінні положень цивільного законодавства.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що розмір аліментів, які отримує позивачка від свого колишнього чоловіка на утримання неповнолітніх дітей, є недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки саме такий розмір аліментів був заявлений позивачкою при зверненні до суду з позовом про їх примусове стягнення з відповідача, який був задоволений судом у повному обсязі, а крім того, згідно зі ст.ст. 185, 192 СК України позивачка не позбавлена права звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь додаткових витрат на дітей чи зміну розміру виплачуваних їй аліментів у сторону їх збільшення за наявності відповідних, передбачених законом підстав.

Те ж саме стосується й доводів апеляційної скарги щодо незаконності ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2011 року, якою було відмовлено у прийнятті визнання відповідачем ОСОБА_3 заявленого до нього позову, оскільки ця ухвала постановлена судом першої інстанції у відповідності до вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України з урахуванням того, що визнання відповідачем заявленого до нього позову про визначення часток у праві власності подружжя на гараж № 442, розташований на території гаражного кооперативу «Авіатор», який взагалі не є обєктом права власності як нерухоме майно, суперечить закону.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті цивільно-правового спору, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного її вирішення.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2011 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: