Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22 ц 1981/ 11 Головуючий у 1 інстанції: Холод Р. С.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2011 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Краснокутської О.М.

ОСОБА_2

при секретарі: Петровій О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуПублічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» , третя особа: Державна іпотечна установа, про визнання дій незаконними, визнання додаткових угод недійсними, стягнення збитків-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2009 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» в особі Запорізького РУ ПриватБанк, третя особа: Державна іпотечна установа про визнання дій незаконними, визнання договорів недійсними.

Позовні вимоги, які уточнювала під час розгляду справи, обґрунтовувала тим, що 28.11.2007 року між нею та відповідачем були укладені договори про іпотечний кредит № ZPMHG9 на суму 161 250,00 грн. зі сплатою 15 % річних та терміном погашення до 28.11.2027 року на придбання квартири АДРЕСА_1 та кредитний договір № ZPMHG9 на суму 31 913,04 грн. зі сплатою 15 % річних та з терміном повернення до 28.11.2027 для сплати авансової суми вартості придбаної у власність квартири.

Вказаний кредит надавався по програмі «Житло в кредит» в межах співробітництва з Державною іпотечною установою.

Відповідно до п. 8.1 кредитного договору вимоги за ним можуть бути передані у заставу або відступлені ДІУ або іншим особам. При цьому згідно із п. 8.8. договору у випадку, якщо права кредитора за ним не будуть відступлені на користь третьої особи, відповідач має право змінити розмір відсоткової ставки до розміру звичайної відсоткової ставки, що встановлена у нього для таких кредитів. При цьому застосовуються механізми зміни, що вказані у п. 8.9 кредитного договору, тобто шляхом направлення повідомлення про збільшення відсоткової ставки.

26.06.2008 року відповідач надіслав їй листа, в якому повідомляв, що Державна іпотечна установа на даний час не має можливості рефінансувати іпотечні кредити, що призводить до виникнення у банку збитків, отже з 28.07.2008 року він змушений збільшити процентну ставку за договором про іпотечний кредит до 2,09 % у місяць що становить 25,08% річних).

Після отримання листа вона одразу звернулась до відповідача, де їй підтвердили викладене в листі, та розрахували, що сукупний розмір платежів по кредитному договору та договору про іпотечний кредит становитиме близько 4100 грн., хоча до цього вона сплачувала 2 577,83 грн.

Після того, як вона пояснила відповідачу, що не зможе сплачувати таку суму, їй запропонували перевести суму кредиту у долари США з відсотковою ставкою 1,17 % на місяць, що становитиме 516,06 доларів США ( по курсу НБУ станом на 30.07.2008 року 2500,20 грн.) по іпотечному кредитному договору та 102,75 доларів США ( по курсу НБУ станом на 30.07.2008 року 497,80 грн.) по кредитному договору .

Не маючи коштів на оплату 4100 грн. щомісяця та з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки, вона 30.07.2008 року підписала додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № ZPMHG9 від 28.11.2007 року та додаткову угоду до кредитного договору № ZPMHG9 від 28.11.2007 року, відповідно до яких її зобовязання перед відповідачем були виражені у доларах США, хоч вона одержувала кредити у гривні.

У квітні 2009 року їй стало відомо, що відносини між ПриватБанком та Державною іпотечною установою регулюються Генеральним договором про рефінансування та обслуговування іпотечних кредитів № 8 від 28.03.2006 року, і причиною відмови у рефінансуванні було невиконання відповідачем умов договору з ДІУ, а не відсутність у ДІУ можливості викупляти кредит, а саме: неподання ПриватБанком всіх необхідних документів, в тому числі і після запиту ДІУ. При цьому ПриватБанк і зараз має можливість звернутись до ДІУ з пропозицією про рефінансування її іпотечного договору.

24.04.09 року та 20.05.2009 року вона звернулась з письмовими заявами до Голови Правління ПриватБанку та директора Запорізького РУ ПриватБанку, в яких просила припинити порушення її прав та поновити їх , але її заяви залишені без розгляду.

Вважаючи, що своїми діями відповідач порушив її права та умисно ввів в оману щодо істотних обставин, які мають значення, та посилаючись на ст.230 ЦК України, просила суд визнати дії відповідача, незаконними, визнати недійсними додаткові угоди від 30.07.2008 року до кредитного договору та договору про іпотечний кредит ,як вчиненні під впливом обману , стягнути з відповідача на її користь одержані на виконання додаткових угод 63 851,02 грн., заподіяні збитки в сумі 5 114,76 грн., покласти судові витрати.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.01.2011 року позовні вимоги задоволені.

Визнано дії Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» щодо зміни відсоткової ставки по договору про іпотечний кредит № ZPMHG9 від 28.11.2007 року з 15 % річних до 25 % річних незаконними.

Визнано додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № ZPMHG9 від 28.11.2007 року, укладену 30.07.2008 року недійсною, як вчинену під впливом обману.

Визнано додаткову угоду до кредитного договору № ZPMHG9 від 28.11.2007 року , укладену 30.07.2008 року недійсною, як вчинену під впливом обману.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 одержані на виконання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит № ZPMHG9 від 28.11.2007 року та додаткової угоди до кредитного договору № ZPMHG9 від 28.11.2007 року, укладених 30.07.2008 року 63 851,02 грн., заподіяні збитки в сумі 5 114, 76 грн., 250 грн. витрат за інформаційно-технічний розгляд справи, а всього 69 215,78 грн.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ПАТ КБ «Приватбанк».

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» зазначає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника банку, ОСОБА_3, і її представника,обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішить справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність , допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності.

Прийняте у справі рішення не відповідає наведеним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсними додаткових угод до договору іпотечного кредиту і кредитного договору на підставі ст.230 ЦК України , суд першої інстанції виходив із того, що перед їх укладенням банк обґрунтував внесення змін у договори відмовою Державної іпотечної установи у рефінансуванні кредиту , чим позичальника умисно ввів в оману,внаслідок чого укладання додаткових угод для нього відбулося на вкрай невигідних умовах .

Однак з таким висновком погодитися не можна.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

До вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відноситься і волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За змістом цієї норми закону ніхто не може бути примушений до укладення договору, що не відповідає його волі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом

Позивачка оспорює додаткові угоди до кредитних договорів на підставі ст.230 ЦК України.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину.

Належною формою кредитного договору на підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 1055 ЦК України).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Із матеріалів справи вбачається,що позивачкою та банком були укладені договори про іпотечний кредит № ZPMHG9 на суму 161 250,00 грн. зі сплатою 15 % річних та терміном погашення до 28.11.2027 року на придбання квартири АДРЕСА_1 та кредитний договір № ZPMHG9 на суму 31 913,04 грн. зі сплатою 15 % річних та з терміном повернення до 28.11.2027 для сплати авансової суми вартості придбаної у власність квартири.

26.06.2008 року банк у листі №20.1.3.2/6-8886 повідомив позичальника про зміну процентної ставки і , що вона буде складати 2,09 % у місяць та просив повідомити банк про свої наміри.

30 .07.2008 р. між сторонами у письмовій формі були укладені додаткові угоди до договору іпотечного кредиту № ZPMHG9 та кредитний договір № ZPMHG9, якими залишок заборгованості в сумі 160282,72 був конвертований в 34543,69 доларів США ,залишок 31913 грн.04 коп.- в 6877,81 доларів США і встановлені відсотки у розмірі 1,17% на місяць ( а.с.38-39,.41-49).

Згідно з текстамим укладених сторонами додаткових угод передбачені істотні умови відповідно до ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України .

Зазначені обставини,які не оспорються і позивачкою, підтверджують , що додаткова угода укладена за вільним волевиявленням сторін .

Звертаючись до суду та обгрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_3 посилалася на те, що додаткові угоди до кредитних договорів ,були укладені через те, що для погашення кредиту за запропонованим банком підвищеними відсотками значно збільшувався щомісячний сукупний розмір платежів, який вона не взмозі була сплачувати. Додаткові угоди були укладені для уникнення звернення стягнення на квартиру. Банк обґрунтував у листі від 26.06.2008 р. збільшення процентних ставок за кредитними договорами тим, що Державна іпотечна установа відмовилася рефінансувати іпотечні кредити через відсутність коштів. Про те, що ДІУ відмовила в рефінансуванні через порушення банком порядку оформлення документів про відступлення права вимоги ,їй стало відомо після укладання додаткових угод. І зазначала, що якби їй були відомі справжні причини відмови у рефінансуванні, вона не укладала б додаткові угоди.

Проте зазначені позивачкою обставини не мають ознак обману,які б давали підстави для визнання угод недійсними за ст.230 ЦК України. Вони стосуються лише мотивів її дій при укладенні додаткових угод, однак це не може бути підставою для визнання їх недійсними за ст.230 ЦК України.

Із кредитних договорів вбачається, вони укладені між банком ОСОБА_3, Державна іпотечна установа не є стороною у цих договорах.

В договорах сторони не передбачали такої обовязкової умови як передача вимоги за кредитними договорами Державній іпотечній установі.

Відповідно до п. 8.1 кредитного договору вимоги за ним можуть бути передані у заставу або відступлені ДІУ або іншим особам. При цьому згідно із п. 8.8. договору у випадку, якщо права кредитора за ним не будуть відступлені на користь третьої особи, відповідач має право змінити розмір відсоткової ставки до розміру звичайної відсоткової ставки, що встановлена у нього для таких кредитів. При цьому застосовуються механізми зміни, що вказані у п. 8.9 кредитного договору, тобто шляхом направлення повідомлення про збільшення відсоткової ставки.

Ті обставини , що кредит надався по технології „Житло в кредит, не змінює узгоджені сторонами умови договорів .

Таким чином, причини відмови ДІУ у рефінансування не стосується умов кредитних договорів , укладених між банком і ОСОБА_3., а тому вони не могли вплинути на їх права і обовязки .

Посилання суду на вкрай невигідні умови додаткових угод як на підставу визнання договору недійсним безпідставне , оскільки відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог Посилання суду як на підставу визнання договору недійсним на ст.1051 ЦК України , оскільки фактично грошові кошти в доларах США не видавилися, також є помилковим . З таких підстав позов не заявлявся.

Отже, не встановлені умови для визнання договору недійсним, з передбачених ст.230 ЦК підстав . Інші вимоги є похідними від вимог про визнання додаткових угод недійсними.

Судом першої інстанції ухвалено рішення про визнання додаткових угод до кредитних договорів недійсними через неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення й ухвалення нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2011 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» про визнання дій незаконними, визнання додаткових угод недійсними, стягнення збитків.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте воно може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: