Справа № 2-618/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2011 року

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.,

при секретарі Олійник Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел. Ювілейне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Головне управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання недійсними договорів дарування та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1, треті особи: Головне управління юстиції у Дніпропетровській області, Комунальне підприємство Дніпропетровського району Бюро технічної інвентаризації, відділ Держкомзему у Дніпропетровському районі, Центр Державного земельного кадастру в особі Дніпропетровської регіональної філії, про визнання правовстановлюючих документів такими, що втратили чинність та скасування державної реєстрації,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсними договору дарування садового будинку незавершеного будівництвом № 536 готовністю 69%, розташованого в садовому товаристві Ізумрудв селищі Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, укладеного 14 липня 1998 року; договору дарування садового будинку незавершеного будівництвом № 542 розташованого в садовому товаристві Ізумрудв селищі Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, укладеного 14 липня 1998 року; договору дарування земельної ділянки 0,12 га, розташованої в садовому товаристві Ізумрудв селищі Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області; договору дарування будинку № 22 по вулиці Комсомольській в селищі Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, укладеного 14 липня 1998 року; договору дарування земельної ділянки 0,22 га, розташованої по вул. Комсомольській № 22 в селищі Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, укладеного 14 липня 1998 року, які були укладені між нею та відповідачкою.

Під час розгляду справи позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги, а 30 листопада 2009 року позивач померла.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду від 09 березня 2011 року у звязку зі смертю позивача по справі було замінено сторону позивача на процесуальних правонаступників ОСОБА_1 та ОСОБА_2

31 березня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 подали доповнення до позовної заяви у яких зазначили, що приймаючи рішення від 21 березня 2006 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області було встановлено, що спірні договори дарування між ОСОБА_4 3.1. та ОСОБА_3, яка народилась 15 травня 1981 року, були укладені 14 липня 1998 року, таким чином ОСОБА_3 на день складання договорів дарування було повних 17 років, тобто вона була неповнолітньою та обмежено дієздатною. Дозволу батьків, або піклувальників ОСОБА_3 на укладення угод не було, а тому посилаючись на ст.ст. 13, 51, 53 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) та на наказ Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року №18/5 Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, просили спірні договори дарування нерухомого майна, укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 визнати недійсними.

Також позивачі зазначили, що оскільки вони є правонаступниками після смерті ОСОБА_4, на них складено заповіт ОСОБА_4, а також вони в установлений законом строк подали заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, просили визнати за ними право власності на спірне нерухоме майно.

Відповідач ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1Ф, та ОСОБА_5 про визнання правовстановлюючих документів такими, що втратили чинність та скасування державної реєстрації, посилаючись на те, що на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2007 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2008 року ОСОБА_4 12 березня 2008 року зареєструвала в Дніпропетровському районному комунальному підприємстві Бюро технічної інвентаризації право власності на спірне майно, а саме на будинок №22 по вул.Комсомольській в с.Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Крім того, ОСОБА_4 3.1. зареєструвала за собою також право власності на спірну земельну ділянку площею 0,22 га, яка розташована за тією ж адресою.

Ухвалою Верховного Суду України від 02 вересня 2009 року вказані судові рішення скасовано з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Також ОСОБА_3 зазначила, що ОСОБА_4 придбала будинок №22, розташований по вул.Комсомольській в с.Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, на підставі договору купівлі-продажу від 26 квітня 1997 року, право власності в ДРКП БТІзареєстровано на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 03 червня 2004 року, реєстровий №1-1383, виданого державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_6

Земельна ділянка площею 0,22 га по вул.Комсомольській, 22, в с.Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області належала ОСОБА_4 на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серія ДП ДН №014678, виданого 12 травня 1997 року Кіровською сельщною радою по реєстру №797.

ОСОБА_4 уклала 14 липня 1998 року з ОСОБА_3 договір дарування будинку №22, розташованого по вул.Комсомольській в с.Кіровське Дніпропетровського району. Дніпропетровської області та договір дарування земельної ділянки, площею 0,22 га, розташованої по вул.Комсомольській, 22, в с.Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області.

Тобто з моменту укладання вказаних договорів дарування право власності ОСОБА_4 на будинок та земельну ділянку, які розташовані по вул.Комсомольській, 22, в с.Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області припинилось, а тому правовстановлюючі документи ОСОБА_4 на вказане майно є такими, що втратили чинність.

Просила в задоволенні позову ОСОБА_4, а також в доповненнях до позовної заяви, викладених правонаступниками позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 відмовити, та визнати дублікат договору купівлі-продажу від 03 червня 2004 року, виданий державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_6, таким, що втратив чинність; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на будинок №22 по вул.Комсомольській в с.Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області; державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,22 га по вул.Комсомольській, 22, в с.Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, визнати таким, що втратив чинність, а також скасувати державну реєстрацію права приватної власності на землю за ОСОБА_4 на цю земельну ділянку.

Представник позивачів за первісним позовом в судовому засіданні позов підтримала повністю та просила його задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні первісний позов не визнали, посилаючись на його необгрунтованність та просили відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі та задовольнити зустрічний позов.

Треті особи: Головне управління юстиції Дніпропетровської області, Комунальне підприємство Дніпропетровського району Бюро технічної інвентаризації, Державне підприємство Центр Державного земельного кадастру Дніпропетровська регіональна філія в судове засідання не зявилися надали клопотання та заяви про слухання справи у їх відсутність.

Третя особа Відділ Держкомзему у Дніпропетровському районі в судове засідання представника для участі у справі не забезпечив, про слухання справи були належним чином повідомлені, причини неявки не повідимили.

В судовому засіданні були також допитані свідки ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13

Суд, заслухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 14 липня 1998 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_4 (після укладення шлюбу - ОСОБА_3) ОСОБА_14 було укладено: договір дарування садового будинку незавершеного будівництвом № 536, готовністю 69%, розташованого в садовому товаристві Ізумрудс. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області; договір дарування садового будинку незавершеного будівництвом № 542, розташованого в садовому товаристві Ізумрудс. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області; договір дарування земельної ділянки, площею 0,12 га, в тому числі 0,07 га багаторічних насаджень, 0,05 га під будівлями, лісами та іншими угіддями, розташованої в садовому товаристві Ізумрудс.Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області; договір дарування будинку № 22 по вулиці Комсомольській в с. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області; договір дарування земельної ділянки, площею 0,22 га, розташованої по вул. Комсомольській, № 22, в с. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, всі ці договори дарування посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу ОСОБА_15, та відповідно до яких ОСОБА_3 стала власником вказаного нерухомого майна. (Т.1 а.с. 131-135).

Також, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 особисто оформила надтермінові замовлення в КП Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації на виготовлення технічної документації - замовлення №210 від 22 червня 1998 року на садовий будинок незавершеного будівництва №542; замовлення №211 від 22 червня 1998 року на будинок №22 по вул.Комсомольській в с.Кіровське; замовлення №209 від 22 червня 1998 року на садовий будинок незавершеного будівництва №536, в яких ОСОБА_4 просила виконати замовлення надтерміново на РПЗ домоволодінь щодо дарування внуці (т.2 а.с.4-7), що також не заперечується сторонами та підтверджується клопотанням позивача ОСОБА_4, в якому зазначено, що ОСОБА_4 та її представники не заперечують проти дійсності її підпису на вищевказаних замовленнях БТІ. (т.2 а.с.15).

В судовому засіданні також встановлено, що після укладення спірних договорів дарування ОСОБА_4 всі ці договори зберігала у себе, а в подальшому вони зберігалися у її доньки ОСОБА_5 по місцю її проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується первісними позовними вимогами ОСОБА_4, а також про це зазначено в ухвалі Верховного Суду України від 02 вересня 2009 року (т.2, а.с. 102-103), та підтверджується поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_16, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та поясненнями відповідача ОСОБА_3

Як вбачається з пояснень ОСОБА_5 та ОСОБА_1, які були допитані в якості свідків, а також з матеріалів всіх позовних заяв ОСОБА_4, остання підписала спірні договори дарування під впливом помилки, нерозуміння значення своїх дій, оскільки після смерті її сина та батька відповідачки ОСОБА_3- ОСОБА_17, вона була дуже в пригніченому стані, не могла адекватно оцінювати все, що відбувалося навкруги неї, а також вона знаходилася на лікуванні в Дніпропетровській обласній психіатричній лікарні.

Проте суд до цих вимог та пояснень ставиться критично, оскільки про те, що ОСОБА_4 психічно була здорова, показали в судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_16, ОСОБА_12, ОСОБА_13, а також те що ОСОБА_4 не перебувала на лікуванні в Дніпропетровській обласній психіатрічній лікарні підверджується відповіддю на запит суду від Дніпропетровської обласної клінічної психіатричної лікарні за вих №1939 від 25 червня 2005 року, у якому зазначено, що ОСОБА_4 за період 1997 1998 роки на обстеженні та лікуванні в Дніпропетровській обласній клінічній психіатричній лікарні не знаходилася.

Крім того, суд також ставиться критично і до довідки наданої Дніпропетровською обласною клінічною психіатричною лікарнею за вих №АО 161-77 від 10 листопада 2004 року на запит адвокатського обєднання Дніпропетровська центрально-міська юридична консультаціявід 08 листопада 2004 року за вих. № 816, яка не має жодної печатки вказаного медичного закладу, у якій зазначено, що ОСОБА_4 перебувала з 15.03 по 20.04.1997 року та з 03.10 по 27.10.1998 року на обстеженні в Дніпропетровській обласній клінічній психітаричній лікарні, а також ОСОБА_4 в складних питаннях, що стосується в оцінки своїх дій могла помилятися (Т.1 а.с. 59), оскільки ця довідка спростовується відповіддю на запит суду від Дніпропетровської обласної клінічної психіатричної лікарні за вих №1939 від 25 червня 2005 року, у якій зазначено, що ОСОБА_4 на лікуванні в цьому закладі не перебувала та вони ніяких запитів стосовно ОСОБА_4 від адвокатського обєднання Дніпропетровська центрально-міська юридична консультаціяне одержували і листа на його адресу за № АО 161-77 від 10.11.2004 року не надсилали, що підтверджується журналами реєстрації вхідної та вихідної пошти (Т.1 а.с. 151).

Відповідно до ст.55 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

На зазначене звернув увагу і п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 Про судову практику в справах про визнання угод недійсними, у якому зазначено, що правила ст. 55 ЦК поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення угоди він перебував у таком стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, ухвалою Дніпропетровського районного суду від 20 грудня 2004 року по справі було призначено судову психіатричну експертизу стосовно того, чи могла ОСОБА_4 розуміти значення своїх дій при укладанні спірних договорів дарування, проте у звязку з ненаданням додаткових медичних документів ця експертиза проведена не була.

Проте інших доказів того, що спірні договори, укладені ОСОБА_4 та ОСОБА_3, внаслідок перебування ОСОБА_4 в стані, в якому вона не розуміла значення своїх дій, в судовому засіданні не надано, у звязку з чим суд вважає ці вимоги необгрунтованими.

Крім цього, згідно ст.ст. 56, 57 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Про це також зазначено і в п.п. 11, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в спправах про визнання угод недійсними№3 від 28 квітня 1978 року, в яких зазначено, що відповідно до ст. 56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною субєкта, предмета чи інших істотних умов, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважат, що угода не була б укладена.

При вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволенні при доведенні фактів обману. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, які мають істотне значення для угоди, що укладається.

Так, в судовому засіданні ОСОБА_5 та ОСОБА_18, а також ОСОБА_4 у позовних заявах зазначали, що відповідачка ввела ОСОБА_4 в оману, оскільки вона просила її підписати у нотаріуса довіренність на управління, чи переоформлення транспортного засобу, але ОСОБА_4 підписала спірні договори дарування саме свого майна.

Проте, суд до цих вимог також ставиться критично, оскільки ці вимоги спростовуються як матеріалами справи так і поясненнями свідків, а саме, як зазначалося вище ОСОБА_4 особисто сама замовила в Новомосковському МБТІ надтермінові замовлення на відчуження свого майна, шляхом дарування онуці. Крім того, свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні показав, що він на автомобілі возив ОСОБА_4 до Новомосковського МБТІ, потім приїхала технік БТІ, з яким ОСОБА_4 показувала домоволодіння, а в подальшому він возив ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до нотаріуса, з ними в машині їхав також ОСОБА_19. Ці ж пояснення підтвердили свідки ОСОБА_10, ОСОБА_12 та ОСОБА_20

Посилання ОСОБА_5 про те, що вона також їздила разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до нотаріуса, суд вважає необгрунтованими, оскільки ці пояснення спростовуються вищезазначеними доказами та поясненнями вищевказаних свідків.

Крім того, ОСОБА_4 в первісній позовній заяві, яка була зареєстрована в суді 21 вересня 2004 року за вх.№4030, зазначала, що оскільки відповідачка була неповнолітньою вони вирішили укласти договори дарування спірного майна, але після досягнення відповідкою повноліття вона зобовязана була укласти договір довічного утримання, але відповідачка її обманула, але доказів саме цим викладеним доводам в судовому засіданні не представлено.

Також в судовому засіданні було встановлено, що оформяючи спірні договори дарування нерухомого майна на ОСОБА_3, позивач виконувала останню волю свого померлого сина ОСОБА_17, про що також підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_10, ОСОБА_16, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які зазначили, що після оформлення цих спірних договорів дарування ОСОБА_4 неодноразово говорила про це своїй онукі, як у себе вдома так і на весіллі ОСОБА_3

У звязку з чим вимоги позивачів про те, що спірні договори дарування укладенні внаслідок помилки чи обману, суд вважає необгрунтованими.

В судовому засіданні ОСОБА_5 та ОСОБА_1 подали учтонення позовних вимог, в яких просили визнати недійсними спірні договори дарування та визнати за ними право власності на спірне нерухоме майно, оскільки ці договори укладені з порушенням закону, оскільки ОСОБА_3 на момент укладення цих договорів була неповнолітньою.

Так, позивачі посилалися на ст.53 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), згідно з якою угода, укладена неповнолітнім віком від п'ятнадцяти до вісімнадцяти років без згоди його батьків (усиновителів) або піклувальника, може бути визнана судом недійсною за позовом батьків (усиновителів) або піклувальника.

Відповідно до ст.48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Крім того, згідно зі ст. 145 Кодексу про шлюб та сімю України опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами, зокрема, є договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації, відмова від належних підопічному майнових прав, поділ майна, поділ або обмін жилої площі, видача письмових зобов'язань тощо.

Так судом встановлено, що за спірними договорами дарування ОСОБА_3 отримала майно в дар, та її матеріальне становище у звязку з цим значно не погіршилося, а навпаки поліпшилося, оскільки відповідач набула право власності на нерухоме майно. Крім того, позивачі в судовому засіданні взагалі не зазначили, яким же чином були порушені права неповнолітньої відповідачки і в чому саме полягають ці порушення.

Таким чином, оскільки спірні договори відповідають інтересам відповідачки, не порушують законних інтересів інших осіб, то підстав для застосування ст.53 ЦК УРСР для визнання правочину недійсним суд не вбачає.

Згідно з ст.53 ЦК УРСР вимоги про визнання угоди недійсною у звязку з укладанням її неповнолітнім віком від 15 до 18 років можуть бути заявлені лише батьками або піклувальниками таких неповнолітніх. З метою захисту майнових прав неповнолітніх вказані позови можуть також подавати інші

особи, зокрема органи опіки та піклування тощо.

Згідно зі ст.128 Кодексу про шлюб та сім"ю України опіка і піклування встановлюються для виховання неповнолітніх дітей, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин лишилися без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів цих дітей.

Як було встановлено в судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 після смерті батька залишилась проживати в родині разом з дружиною померлого батька ОСОБА_10, двома своїми рідними братами та ОСОБА_4, яка була рідною бабою відповідачки, яка також наглядала та опікувала її.

У звязку з чим суд вважає, що права ОСОБА_3 при укладенні спірних договорів дарування ніяким чином не були порушені, а тому підстав для визнання спірних угод недійсними немає.

Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Як вбачається з матеріалів справи та наданих в судовому засіданні доказів, після укладання спірних договорів дарування ОСОБА_4 фактично передала ОСОБА_3 все необхідне для володіння, користування та розпорядження подарованим майном, оскільки вона проживала в спірному будинку, вступила до садового товариства Ізумруд, сплачувала членські внески, несла інші витрати на утримання, обладнання та ремонт подарованого нерухомого майна.

Крім цього, при нотаріальному посвідченні договорів дарування ОСОБА_4 зачитувались тексти договорів, роз'яснювалась їх суть, була перевірена її дієздатність, про що зокрема зазначено і в самих договорах дарування.

А тому суд не може прийняти до уваги вимоги позивачів про те, що ОСОБА_4 не знала, що вона підписує.

Також судом встановлено, що договори дарування нерухомого майна були укладені 14 липня 1998 року, а позивач ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом про визнання цих договорів недійсними 21 вересня 2004 року.

Згідно з п. 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Тобто до позовних вимог ОСОБА_4 підлягають застосуванню саме норми ЦК УРСР (в редакції 1963 року) стосовно позовної давності.

Згідно зі ст.71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки, а відповідно до ст.75 цього Кодексу позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Крім того, відповідно до ст.80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Як вбачається з матеріалів справи, а також як зазначалося вище, позивач ОСОБА_4 звертаючись до суду із позовом в первісній позовній заяві не заперечувала сам факт свідомого укладання нею 14 липня 1998 року спірних договорів дарування, але вказувала, що відповідачка при укладанні спірних договорів обіцяла укласти з нею договір довічного утримання.

Після укладання спірних договорів ОСОБА_4 залишила оригінали договорів у себе для передачі відповідачці по досягненню нею повноліття, про що зазначено як в ухвалі Верховного Суду України від 02 вересня 2009 року так і показаннями свідків ОСОБА_10, ОСОБА_16, ОСОБА_12, ОСОБА_13

Крім цього, у своїй заяві представник позивача ОСОБА_21 зазначив, що ОСОБА_4 про порушення свого права дізналася у 2004 році, після чого одразу звернулася до суду за захистоми свого порушеного права, проте суд вважає вказану заяву необгрунтованою, окільки доказів того, що саме в 2004 році ОСОБА_4 дізналася про порушення своїх прав в судовому засіданні не надано.

У звязку з чим суд вважає, що позивачами пропущено строк позовної давності.

Що стосується пояснень допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, то суд їх не приймає до уваги, оскільки показання цих свідків загалом підтверджують факти належності подарованого майна та сімейні відносини між позивачем та відповідачем.

Відповідно до ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, проте позивачі інших доказів на підтвердження своїх вимог не надали, у звязку з чим суд вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволенні

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_3, то суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна, а згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Крім того відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

А статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом встановлено, що після винесення рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2007 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2008 року ОСОБА_4 12 березня 2008 року зареєструвала в Дніпропетровському районному комунальному підприємстві Бюро технічної інвентаризаціїправо власності на спірне майно, а саме на будинок №22, по вул.Комсомольській в с.Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, а також ОСОБА_4 зареєструвала за собою право власності на спірну земельну ділянку площею 0,22 га, яка розташована за тією ж адресою.

Відповідно до ухвали Верховного Суду України від 02 вересня 2009 року вказані судові рішення скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У звязку з викладеним, а також враховуючи те, що всі судові рішення були скасовані судом касаційної інстанції, підстав для оформлення права власності на спірне майно у ОСОБА_4 не було, а тому зустрічний позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст.41, 48, 51,53, 71, 75, 80, 243 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), п.7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст.202, 256, 257, 261, 267, 317, 319, 321, 391, 392 ЦК України , ст.ст. 128, 145 Кодексу про шлюб та сімю України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Головне управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання недійсними договорів дарування відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1, треті особи: Головне управління юстиції у Дніпропетровській області, Комунальне підприємство Дніпропетровського району Бюро технічної інвентаризації, відділ Держкомзему у Дніпропетровському районі, Центр Державного земельного кадастру в особі Дніпропетровської регіональної філії, про визнання правовстановлюючих документів такими, що втратили чинність та скасування державної реєстрації задовольнити.

Визнати дублікат договору купівлі-продажу серії ВВС №893096 від 03 червня 2004 року, виданого державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №1-1383, таким, що втратив чинність.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на будинок №22 по вул. Комсомольській в с. Кіровське, Дніпропетровського району Дніпропетровської області, загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 32,3 кв.м., та господасрьких будівель та споруд Г-сарай, Д- Літня кухня, Ж-погріб, к, к1 колодязі.

Визнати таким, що втратив чинність Державний акт на право приватної власності на землю, площею 0,22 га у межах згідно з планом, яка розташована по вул. Комсомольській, 22, смт. Кіровське, Дніпропетровського району Дніпропетровської області, серії ДП ДН №014678, виданого ОСОБА_4 12 травня 1997 року на підставі рішення виконкому Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 16 квітня 1997 року за №14.

Зобовязати відділ Держкомзему у Дніпропетровському районі скасувати державну реєстрацію Державного акту на право приватної власності на землю, площею 0,22 га у межах згідно з планом, яка розташована по вул. Комсомольській, 22, смт. Кіровське, Дніпропетровського району Дніпропетровської області, серії ДП ДН №014678, виданого ОСОБА_4 12 травня 1997 року на підставі рішення виконкому Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 16 квітня 1997 року за №14, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №797.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 34 грн. та 37 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.О. Макаров