Справа № 2-565/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2011

05 жовтня 2011 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі:

головуючого - судді Митрофанової Є.Г.,

при секретарі Довгій С.Б.,

з участю позивача/відповідача ОСОБА_1,

представника позивача/відповідача ОСОБА_2,

відповідача/позивача ОСОБА_3,

представника відповідача/позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду м. Маріуполя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та розподіл майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про захист права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, розподіл майна, визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на дитину. Ухвалою суду позовні вимоги про розірвання шлюбу розєднанні у самостійне провадження. Згодом позовні вимоги в частині визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини за заявою позивачки залишені без розгляду, а в частині розподілу майна уточнені та доповнені вимогою про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. В заяві вказала, що 04.01.2003 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, а 12.09.2003 року народилася спільна дитина син ОСОБА_5. Під час перебування у шлюбі нею та відповідачем за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль Luminа», 1990 року випуску. Згодом сімейні стосунки між нею та відповідачем погіршилися, в звязку з чим за її позовом рішенням суду 12.05.2011 року шлюб між ними було розірвано. Оскільки зазначене майно було набуто нею та відповідачем під час перебування у шлюбі за спільні сумісні кошти в результаті спільної праці, просила визнати його спільною сумісною власністю та здійснити розподіл, яким виділити та визнати за нею право власності на Ѕ частку кв.№5 в будинку 2-а по вул. Львівській в м. Маріуполі, а відповідачу виділити та визнати за ним право власності на автомобіль Luminа», стягнувши з нього на її користь грошову компенсацію вартості Ѕ частки.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_1 із зустрічним позовом про захист права власності та визначення місця проживання дитини. За заявою позивача позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини залишені без розгляду. Під час розгляду справи позовні вимоги доповнював та уточнював та остаточно просив припинити право спільної сумісної власності подружжя на кв.№5 в будинку 2-а по вул. Львівській в м. Маріуполі та визнати право приватної власності на зазначену квартиру за ним, а на користь ОСОБА_1 стягнути з нього грошову компенсацію в розмірі 8250,38 гривень, що відповідає вартості її частки у спільному майні. Заявлені вимоги обґрунтовував, посилаючись на те, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана за грошові кошти, отримані від продажу будинку №30 по вул. Федорова в м. Маріуполі. Зазначений будинок був придбаний ним після продажу квартири АДРЕСА_2, що належала йому на праві приватної власності на підставі договору міни будинку №86 по вул. Волочаєвській в м. Маріуполі, власником якого він був до реєстрації шлюбу на підставі договору дарування. Оскільки будинок №30 по вул. Федорова в м. Маріуполі був придбаний за його власні кошти під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 та, в результаті здійснення спільно з позивачкою ремонту, його вартість збільшилася на 11,23%, вважає, що спільно набутим майном є частка в розмірі 11,23% від загальної вартості будинку, а розмір частки кожного у спільному майні 5,62%. Оскільки всі грошові кошти, отримані від продажу будинку, були витрачені на придбання спірного майна, то частка ОСОБА_1 у спірній квартирі, складає 5,62%, яка є незначною, в звязку з чим її виділення в натурі, у разі поділу майна, є неможливим.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги та обставини, викладені в заяві, підтримала та пояснила, що після укладення шлюбу вона з відповідачем мешкали однією сімєю в належній йому квартирі АДРЕСА_3, де спільно зробили ремонт та згодом продали. Після чого, спільно придбали жилий будинок по вул. Федорова, який знаходився у незадовільному стані та потребував ремонту. За спільні кошти та спільними зусиллями зробили ремонт будинку та продали за більшу вартість, ніж купували. На отримані грошові кошти придбали автомобіль для відповідача та квартиру, які є їх спільною сумісною власністю. З часом сімейні стосунки з відповідачем погіршилися, в звязку з чим шлюб між ними було розірвано, а вона була вимушена залишити спірну квартиру та мешкає до теперішнього часу за іншою адресою, оскільки спільне проживання з відповідачем було неможливим. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала, стверджуючи, що частки кожного з них у спільному майні є рівними, оскільки вона тривалий час з відповідачем перебувала у шлюбі, протягом якого виховувала спільну дитину, працювала, та, як дружина, допомагала та приймала участь у його придбані. Наголошувала на те, що фактично будинок по вул. Федорова був проданий за більшу суму, ніж вказано в договорі, а його придбання було здійснене не лише за гроші відповідача, оскільки вона також вносила грошові кошти, та з моменту вселення в його квартиру після реєстрації шлюбу приймала участь в її ремонті, що дозволило отримати таку суму від її продажу. Отримати від відповідача грошову компенсацію вартості частки, відповідної 5,62%, відмовилась, оскільки наполягала, що їх частки з відповідачем у майні є рівними.

Представник позивачки заявлені вимоги підтримав та просив здійснити розподіл спільно набутого майна, виходячи з принципу рівності часток кожного з подружжя, що є справедливим та відповідає вимогам закону.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, заявлений зустрічний позов підтримав у повному обсязі, посилаючись на те, що майно, яке спільно набуто з позивачкою, було придбано на його особисті грошової кошти, які отримані від продажу нерухомого майна, що належало йому на праві приватної власності. На час реєстрації шлюбу йому на підставі договору міни на праві власності належала АДРЕСА_4, де вони разом мешкали з ОСОБА_1 Через деякий час за ініціативою позивачки він продав зазначену квартиру та за отримані від продажу гроші купив будинок 30 по вул. Федорова в м. Маріуполі, який знаходився у незадовільному технічному стані. На протязі пів року він разом з позивачкою здійснювали ремонтні та будівельні роботи в будинку, в результаті чого продали його за більшу вартість, ніж купували. Всі отримані від продажу будинку гроші за взаємною згодою витратили на придбання спірної квартири та автомобіля. Тому вважає, що спірна квартира є спільним майном, однак частка позивачки у цьому майні є значно меншою, ніж половина. З тих самих підстав заперечував проти стягнення з нього на користь ОСОБА_1 компенсації в розмірі Ѕ частки від вартості автомобіля, посилаючись, що він був придбаний для нього особисто та до теперішнього часу знаходиться у його користуванні.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісного позову, посилаючись на його необґрунтованість в частині поділу спільного майна між сторонами в рівних частках, оскільки відповідач на час укладення шлюбу мав власне житло, за рахунок продажу якого у період шлюбу з позивачкою придбав будинок, вартість якого збільшилася після проведення ремонту спільними зусиллями подружжя. Тому вважає, що позивачка має право лише на Ѕ частку від суми, на яку зросла вартість будинку, що складає 5,62%, оскільки майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, було придбано за гроші, отримані від його продажу. Тому просила здійснити розподіл відповідно до часток, в розмірі яких було зроблено внесок кожним з подружжя у придбання спільного майна. Враховуючи, що частка позивачки в квартирі є значно меншою, ніж відповідача, та не підлягає виділу в натурі, а спільне проживання сторін в квартирі та користування нею є неможливим, просила зустрічний позов задовольнити та визнати право власності за відповідачем на цілу квартиру з виплатою ОСОБА_1 компенсації вартості її частки у спільному майні.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, вважає що первісний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а зустрічний позов ОСОБА_3 є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 04.01.2003 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням суду від 28.04.2011 року./а.с.3,95/

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами придбано майно, що є предметом спору, а саме:

- квартира АДРЕСА_5, власником якої на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2007 року зазначений ОСОБА_3 /а.с.5/,

- автомобіль Luminа», 1990 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, власником якого зареєстрований ОСОБА_3 на підставі біржової угоди від 18.03.2008 року.

Стаття 60 СК України встановлює, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України також встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Виходячи з наведених вимог законодавства та встановлених судом обставин, квартира АДРЕСА_5 та автомобіль «Chevrolet Luminа», 1990 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, визнається спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 370 та ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі виділу частки або поділу майна, що є у спільної сумісної власності, вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині поділу майна, яке є обєктом спільної сумісної власності, суд визначає розмір частки кожного з співвласників, виходячи з наступних норм законодавства та обставин, досліджених в судовому засіданні.

Пунктами 1,3 ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, або за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Крім того, відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до договору міни від 13.03.1999 року, зареєстрованого в реєстрі за №1053, відповідач набув право власності на квартиру АДРЕСА_6 шляхом передачі в обмін будинку 86 по вул. Волочаєвській в м. Маріуполі, належного йому на праві власності на підставі договору дарування від 01.08.1997 року, та земельної ділянки, де розташований зазначений будинок, яка належала йому на праві власності на підставі акту на землю від 18.03.1998 року за №87/13.

Обмін нерухомого майна був здійснений без доплати.

/а.с.31/

Відповідно до договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за №2521, 25.05.2007 року, відповідач ОСОБА_3 продав квартиру АДРЕСА_6 та отримав від її продажу грошові кошти в розмірі 151500 гривень. При цьому, в тексті договору міститься вказівка, що на час його укладання осіб, які б могли предявити вимоги щодо права власності на зазначену квартиру, не має.

/а.с.48/

Того ж дня, на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2007 року, за №2539, ОСОБА_3 купив жилий будинок № 30 по вул. Федорова в м. Маріуполі за грошову суму в розмірі 24921 гривень, та згода дружини на його придбання за договором не надавалася.

/а.с.46/

14.12.2007 року ОСОБА_3 продає жилий будинок № 30 по вул. Федорова в м. Маріуполі за договором купівлі-продажу № 5546. Продаж будинку вчинено за 27720 гривень та проводиться за письмовою згодою дружини ОСОБА_1

/а.с.45/

14.12.2007 року ОСОБА_3 за письмовою згодою дружини ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу за №5542, купує квартиру АДРЕСА_5, продаж якої за договором вчинено за 6138 гривень.

/а.с.5/

18.03.2008 року на підставі біржової угоди ОСОБА_3 придбав автомобіль Luminа», 1990 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, ринкова вартість якого на момент укладення угоди складає 20450,56 гривень./а.с.93,94/

Дійсна вартість квартири АДРЕСА_5 на час розгляду справи складає 146804 гривень, що підтверджується висновком незалежної оцінки обєкту нерухомості від 05.05.2011 року, та не заперечується сторонами. /а.с.77-78/

Вартість спірного автомобілю Luminа», 1990 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, визначена за погодженням сторін в розмірі 20450,56 гривень.

З наведеного вбачається, що відповідач ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_6 за договором міни від 13.03.1999 року, до шлюбу з позивачкою, який зареєстровано 04.01.2003 року, в звязку з чим це майно є особистою приватною власністю відповідача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України.

Тому, грошові кошти, отримані ОСОБА_3 25.05.2007 року від продажу цієї квартири в розмірі 151500 гривень, є коштами, що належали йому особисто.

В звязку з чим, суд приходить до висновку, що будинок № 30 по вул. Федорова в м. Маріуполі, який він купив у той же день за 24921 гривень, вже під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1, придбаний ним за грошові кошти, що належали йому особисто, та, на підставі п. 3 ч.1 ст. 57 СК України, є також майном, що належало йому на праві особистої приватної власності.

В судовому засіданні сторони підтвердили, що після придбання будинку № 30 по вул. Федорова в м. Маріуполі, вони спільно здійснили його ремонт, в результаті чого продали будинок за більшу вартість, що також підтверджується відповідними договорами, з яких вбачається, що будинок проданий за суму, більшу на 2799 гривень, ніж він був придбаний відповідачем (27720-24921=2799).

Оскільки вартість належного відповідачу будинку збільшилася під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою в результаті спільної сумісної праці подружжя, суд вважає, що грошова сума в розмірі 2799 гривень є спільним сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_1, набутим за час шлюбу.

Також, сторонами не заперечувалось, що всі гроші, отримані від продажу будинку № 30 по вул. Федорова в м. Маріуполі, були витрачені ними на придбання спірного майна: квартири АДРЕСА_5 та автомобіля Luminа», 1990 року випуску.

Таким чином, судом встановлено, що у придбання майна, що є спільною сумісною власністю сторін, вкладені як спільні кошти, так і кошти, належні відповідачу, що внесені за рахунок майна, а саме будинку № 30 по вул. Федорова в м. Маріуполі, придбаного ним під час шлюбу за особисті грошові кошти.

В звязку з чим суд, керуючись ч. 7 ст. 57 СК України, при визначенні часток позивачки та відповідача у праві спільної сумісної власності, враховує, що частка у цьому майні, відповідно до розміру початкової вартості будинку, на придбання якого витрачені особисті грошові кошти відповідача, є його особистою приватною власністю, та встановлює розмір частки кожного, виходячи з наступного.

Будинок № 30 по вул. Федорова в м. Маріуполі, який придбаний відповідачем за 24921 гривень, проданий після покращення його стану за 27720 гривень, тобто його вартість збільшилася на 2799 гривень, що відповідає 11,23% від початкової вартості та складає частку майна, що спільно набуте за час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (24921:100%=249,21; 2799:249,21=11,23%)

Виходячи з цього, внесок, який здійснений на придбання спірного майна, за рахунок власних коштів відповідача, відповідає 88,77% (100%-11,23%), а частки кожного з подружжя у спільній сумісній власності, які є рівними, відповідають 5,62% (11,23%:2)

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 має право на частку, що складає 5,62% у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_7, та автомобіль Luminа», 1990 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає обставини, на які посилається позивачка, як на підставу поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності, в рівних частках, необґрунтованими, та такими, що спростовані наданими суду відповідачем належними письмовими доказами. Позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження того, що за період шлюбу вона здійснювала ремонт належної відповідачу квартири та його особисте майно було збільшено у вартості, або нею були внесені особисті грошові кошти на придбання майна з відповідачем. Зазначення, що будинок 30 по вул. Федорова в м. Маріуполі був фактично проданий за більшу вартість, ніж вказано в договорі також не підтвердженні належними письмовими доказами. Крім того, сама позивачка підтвердила в судовому засіданні, що власного майна або особистих коштів на час реєстрації шлюбу не мала. З договорів відчуження нерухомого майна, що надані відповідачем, можна прослідити, що майно продавалося у той самий день, коли і придбавалося, а вартість придбаного майна відповідає та не перевищує вартості, за яку воно було відчужено. Також і вартість, за яку було придбано спірне майно, не перевищує вартості, за яку було продано будинок вже після його ремонту подружжям.

Також, суд не бере до уваги пояснення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які підтвердили, що сторони перебували у шлюбі та мали спільне майно, однак пояснень щодо обставин та вартості його придбання суду не надали.

Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Частинами 2, 4 зазначеної статті, встановлено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, та присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України, за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

При цьому, виділ частки з майна, що є спільною сумісною власністю, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 ЦК України, відповідно до частина 2 якої якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки, яка може бути надана лише за його згодою.

Оскільки автомобіль Luminа»є неподільною речу, придбавався у користування відповідачу та знаходиться у його володінні до теперішнього часу, а позивачка не заперечує проти його присудження ОСОБА_3 та отримання компенсації вартості її частки, суд вважає, що позовні вимоги в частині виділу автомобіля та визнання права власності за ОСОБА_3 з наступним стягнення з нього компенсації є обґрунтованими, однак підлягають задоволенню частково, оскільки суд стягує на користь позивачки суму, відповідну її частки у праві спільної сумісної власності в розмірі 5,62% від визначеної сторонами вартості автомобіля, що складає 1149 гривень 32 копійки (20450,56:100%х5,62%).

Відповідно до розяснень, викладених в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22.12.95 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Враховуючи, що частка позивачки в квартирі АДРЕСА_7 дорівнює частці у праві спільної сумісної власності в розмірі 5,62%, що складає 29/516 від всієї квартири, суд вважає, що вона виділу не підлягає.

Відповідно до технічного паспорту, спірна квартира, загальною площею 55,4 кв.м, складається з трьох кімнат, з яких лише дві ізольовані. Площа кожної з жилих кімнат ( 17,6 кв. м; 11,4 кв.м.; 11,4 кв.м.) /а.с.6-8/ значно перевищує 29/516 частки, право на яку визнане за позивачкою, тому виділення в її розмірі ізольованої жилої кімнати та інших приміщень, що можуть використовуватися самостійно в квартирі, є неможливим, висновок про що не потребує спеціальних знань.

Відповідно до ст.365 ЦК України,право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників,

якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що за відсутності згоди одного з подружжя на отримання компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності, присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Судом встановлено, що частка ОСОБА_1, яка складає 5,62% у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_7, є незначною та не підлягає виділу.

Крім того, суд приходить до висновку, що спільне володіння і користування квартирою є неможливим, оскільки шлюб між сторонами розірвано, з причини неможливості спільного проживання з відповідачем, ОСОБА_1 з 01.06.2011 року не мешкає в квартирі, що підтверджується відповідним актом ЖКП-4 Приморського району м. Маріуполя від 30.08.2011 року/а.с.96/ та не заперечувалося ОСОБА_1 в судовому засіданні.

При таких обставинах, суд вважає, що зустрічні вимоги про визнання права власності на спірну квартиру підлягають задоволенню, не зважаючи на заперечення ОСОБА_1 отримати грошову компенсацію за її частку, оскільки ОСОБА_3 заявлено позов про захист права власності та попередньо внесено грошові кошти на депозитний рахунок у розмірі вартості частки позивачки в квартирі/а.с.97,98/, яка складає 8250 гривень 38 копійок (146804:100х5,62%), та припинення права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника ОСОБА_1, враховуючи, що саме ОСОБА_3 був забезпечений житлом ще до реєстрації шлюбу, а її внесок є незначним.

Враховуючи викладені обставини, оскільки суд прийшов до висновку про обгрунтованність позовних вимог ОСОБА_3, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині виділу та визнання за нею права власності на 1/2 частину квартирі АДРЕСА_7 задоволенню не підлягають.

На підставі ст.ст. 5, 11, 368, 364, 365, 370 ч.2, 372 ч. 2, 392 ЦК України, ч.1,7 ст. 57, ст. 60, ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70, ч.1,2,4 ст. 71, СК України, керуючись ст. 10, 11, 60, 213, 215 ЦПК України»,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та розподіл майна задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_7 та автомобіль evrolet Luminа», 1990 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Здійснити розподіл майна, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_1 право на частку, яка складає 5,62% у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_7, та автомобіль Luminа», 1990 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Виділити ОСОБА_3 в натурі та визнати за ним право власності на автомобіль Luminа», 1990 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 1149 гривень 32 копійки, що відповідає вартості частки, яка складає 5,62 %, автомобіля Luminа», 1990 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про захист права власності задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_7.

Право ОСОБА_1 на частку, яка складає 5,62%, у квартирі АДРЕСА_7 припинити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 8250 гривень 38 копійок, що відповідає вартості частки, яка складає 5,62 %, квартири АДРЕСА_7.

Стягнення грошової компенсації здійснити після набрання рішенням законної сили шляхом виплати ОСОБА_1 суми в розмірі 8250 гривень 38 копійок з депозитного рахунку Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області, попередньо внесеної ОСОБА_3 09.09.2011 року та 05.10.2011 року на р/р 1000 у ГУДКУ у Донецькій області, МФО 834016, код 26288796.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі через Приморський районний суд м. Маріуполя протягом 10 днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Митрофанова Є. Г.