АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія №26 (1) інстанції ОСОБА_1
Доповідач Соколан Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Соколан Н.О.

суддів Турік В. П., Савіної Г. О.

при секретарі Алісовій Т. С.

за частю: представника Відкритого акціонерного товариства Південний гірничо-збагачувальний комбінат ОСОБА_2,

представника Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 Кривий Ріг ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами Відкритого акціонерного товариства Південний гірничо-збагачувальний комбінат та Відкритого акціонерного товариства ОСОБА_3 Кривий Ріг на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 31 березня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Відкритого акціонерного товариства Південний гірничо-збагачувальний комбінат, Відкритого акціонерного товариства ОСОБА_3 Кривий Ріг, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі, про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2010 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду із зазначеним позовом, який в подальшому уточнив, і просив стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (ВАТ «ПГЗК») на його користь 40 000 грн., а з Відкритого акціонерного товариства ОСОБА_3 Кривий Ріг (надалі ВАТ «АМКР») 45 000 грн. у відшкодування моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоровя на виробництві.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 31 березня 2011 року позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з ВАТ «ПГЗК» та ВАТ «АМКР» на користь ОСОБА_5 заподіяну моральну шкоду у розмірі по 9 000 грн. з кожного. Стягнуто з відповідачів на користь держави пропорційно до задоволених вимог судовий збір в сумі 8/ грн.. 50 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду справи в сумі 15 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ВАТ «ПГЗК» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ВАТ «ПГЗК» моральної шкоди. Суд не прийняв до уваги, що позивач тривалий час працював в агломераційному цеху ВАТ «НКЗК» у шкідливих умовах праці; помилково застосував положення ст.. 237-1 КЗпП України та 1167 ЦК України; не встановив, що належним позивачем по справі має бути Відділення Фонду; не зясував, що позивач добровільно погодився працювати у шкідливих умовах, і така робота законодавчо дозволена; факт спричинення та розмір моральної шкоди не обґрунтовано і не встановлено належним чином за допомогою висновку експертизи; не була застосована позовна давність.

В апеляційній скарзі ВАТ «АМКР» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Судом не прийнято до уваги той факт, що вина ВАТ «АМКР» не встановлена, після звільнення з підприємства позивач не мав професійних захворювань; після встановлення позивачу первинної втрати професійної працездатності він продовжував працювати на АТЗТ «Електропромашпромскрвіс»; подальше працевлаштування позивача після звільнення з ВАТ «ПГЗК» спростовує висновок суду про зміну нормальних життєвих звязків; позивачем на надано доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди.

Перевіривши матеріали справи, законність та обгрунтованність рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 працював у шкідливих умовах праці у «Новокриворізькому гірничо-збагачувальному комбінаті», правонаступником якого є ВАТ «АМКР» з квітня 1982 року по січень 1990 року та у ВАТ «ПГЗК» з липня 1991 року по лютий 2007 року, внаслідок чого отримав професійне захворювання.

Висновком МСЕК від 01.08.2007 року йому було первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності, наступними переоглядами ступінь втрати професійної працездатності залишився незмінним. Переоглядом від 20.07.2010 року позивачу було встановлено 30% втрати професійної працездатності та ІІІ група інвалідності.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції правильно виходив з того, що Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 04.07.2007 року встановлено, що причиною виникнення хронічного професійного захворювання позивача є тривала робота в умовах впливу пилу, концентрація якого в повітрі робочої зони перевищувала гранично допустимі норми. Тому доводи відповідача про незаконність стягнення моральної шкоди на користь позивача та відсутність доказів вини відповідачів є безпідставними. Крім того, зазначеним Актом встановлено, що позивач працював у шкідливих умовах праці з 04.1982 по 09.1990, з 07.19911 по 04.1996, з 05.1996 по 03.2000 та щ 02.2001 по 20.2007, тобто не тільки в період роботи на ВАТ «ПГЗК», а й у період роботи на підприємстві ВАТ «АМКР» (з 04.1982 року по 01.1990), чим спростовуються доводи апеляційних скарг про недоведеність вини відповідачів у виникненні професійного захворювання у позивача.

Факт спричинення моральної шкоди позивачу у звязку з професійним захворюванням, встановлений в судовому засіданні і підтверджується матеріалами справи. Позивач переносить моральні страждання, що позбавляє його нормальних життєвих звязків і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя.

Доводи апеляційної скарги ВАТ «ПГЗК» про те, що в даному випадку саме на органи МСЕК покладений обов'язок встановлення факту заподіяння моральної шкоди позивачу є безпідставними та такими, що суперечать «Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким нанесене ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22.11.1995 р. №212, оскільки МСЕК встановлює даний факт щодо потерпілих на виробництві, яким не було встановлено стійку втрату професійної працездатності, в той час як позивачу з 01.08.2007 року встановлено стійку втрату професійної працездатності.

Доводи ВАТ «ПГЗК» про те, що суд необґрунтовано при вирішенні спору керувався ст.237-1 КЗпП України, оскільки позивач був застрахованою особою, тому належним відповідачем повинен бути Відділення Фонду, безпідставні, враховуючи наступне. 01.08.2007 року, на час установлення МСЕК позивачу втрати професійної працездатності в звязку з ушкодженням здоровя, Законами України «Про державний бюджет» на 2006 та 2007 роки зупинялася дія Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в частині відшкодування моральної шкоди, а з 01.01.2008 року припинено таке відшкодування незалежно від часу настання страхового випадку, тому питання про відшкодування працівнику моральної шкоди в звязку з ушкодженням його здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, вирішується на підставі ст.237-1 КЗпП України та Закону України «Про охорону праці».

Колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом з урахуванням розяснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної ( немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, характер отриманого позивачем професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Суд врахував ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, а також конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили.

Доводи апеляційної скарги ВАТ «ПГЗК» щодо незастосування позовної давності не ґрунтуються на законі, оскільки у зазначеному Законі строки позовної давності на звернення потерпілого із заявою про відшкодування моральної шкоди не передбачено.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду необхідно залишити без зміни, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги Відкритого акціонерного товариства Південний гірничо-збагачувальний комбінат та Відкритого акціонерного товариства ОСОБА_3 Кривий Ріг відхилити.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 31 березня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: