АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа№ 22-ц-4815/2011р.
Категорія: договірна
Головуючий 1 інст. - Зелінський В.Г.
Доповідач - Яцина В.Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - судді Яцини В.Б.

суддів колегії - ОСОБА_1, Карімової JI.B.,

при секретарі Коршун І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 грудня 2010 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та поновлення права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

30 квітня 2010 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про розірвання договору довічного утримання, укладеного 02 липня 2008 року між сторонами по справі та повернути позивачці житловий будинок № 6 по вул.. Придонецькій у с. Яремівка Ізюмського району Харківської області.

При цьому вона послалась на те, що за вказаним договором ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 будинок № 6 по вул.. Придонецькій в с. Яремівка Ізюмського району Харківської області. Оскільки ОСОБА_4 не виконувала умови договору, не забезпечувала її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, обмежила її спілкування з ріднею та вимагає пенсію, після чого позивачка для медичного обстеження 26 квітня 2010 року виїхала у м. Донецьк, де мешкає у своєї онуки ОСОБА_5

Відповідач позов не визнала, посилаючись на те, що виконувала умови договору, а ОСОБА_3 її онука ОСОБА_5 таємно від позивачки забрала до себе у м. Донецьк.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 грудня 2010 року Позов був задоволений. Договір довічного утримання між сторонами був розірваний, визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок № 6 по вул.. Придонецькій у с. Яремівка, Ізюмського району Харківської області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить вказане рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нові рішення, якими відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, суд не надав правової оцінки даним, що були представлені відповідачкою на обгрунтування своїх заперечень проти позову, що суд не безпідставно зробив висновок про бажання ОСОБА_3 розірвати договір довічного утримання, суд не надав оцінки показанням допитаних по справі свідків, які підтвердили, що відповідачка взяті на себе зобовязання за договором довічного утримання виконувала сумлінно доти, поки їй не стали в цьому перешкоджати онучка відчуджувача - ОСОБА_5, яка насильно забрала ОСОБА_3 до Донецьку, внаслідок чого та під її впливом звернулася до суду із цим позовом, а відповідачка втратила реальну можливість виконувати умови цього договору.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що зявилися у судове засідання, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела виконання договору довічного утримання.

Судом встановлено, що 02.06.2008 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 нотаріально посвідчений договір довічного утримання, згідно до цього договору ОСОБА_4 зобовязалася довічно повністю утримувати ОСОБА_3, забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом (опікуванням), необхідною допомогою, а ОСОБА_4 отримала у власність цілий житловий будинок із господарськими будівлями, розташований у с. Яремівка, Ізюмського району Харківської області, вул.. Придонецьва, 6, до якого примикають гоподарсько-побутові будівлі. Забезпечення з утримання (догляду), яка щомісячно має надаватися відповідачкою позивачці за цим договором була оцінена у 100 грн. 26.04.2010 року ОСОБА_3 разом із ОСОБА_5 виїхала на медичне обслідування до м. Донецька.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання ( догляду) одна сторона ( відчужувач) передає другій стороні ( набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням або доглядом довічно.

Згідно ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків незалежно від його вини.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановлений статтею 527 ЦК України обовязок боржника виконати свій обовязок, а кредитора - прийняти виконання, визначає процесуальний обовязок відповідача по цій справі довести належне виконання цього обовязку, або що кредитор не прийняв від нього належне виконання договору довічного утримання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини, внаслідок чого наступають правові наслідки, передбачені ст. 756 ЦК України.

Оскільки відповідачка всупереч свого процесуального обовязку не надала до суду належних та допустимих доказів, якими з огляду на письмову форму грошових зобов Пязань за цим договором, не можуть бути показання свідків, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого та законного висновку про недоведеність належного виконання ОСОБА_4 договору довічного утримання.

Доводи скарги ОСОБА_4 про те, що суд не зясував позицію позивачки за заявленим по справі позовом є необгрунтованим, а посилання про насильне утримання ОСОБА_6 ОСОБА_5 не отримали свого обєктивного підтвердження, тому апеляційний суд їх відхиляє. Той факт, що відповідачка з часу виїзду позивачки на інше місце проживання не мала можливості надавати допомогу за договором зазначеного висновку не спростовує, оскільки ці обставини знаходяться поза межами доводів розглянутого позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 315, 319-325, 327 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 грудня 2010 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави недоплачені витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 90 грн.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак на протязі 20 днів після набрання законної сили може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий колегії:

Судді колегії: