Апеляційний суд Одеської області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2011р. м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів Сєвєрової Є.С., Цюри Т.В., при секретарі Пугачовій Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві й професійних захворювань України в Приморському районі м. Одеси на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2011року по справі за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві й професійних захворювань України в Приморському районі м.Одеси про стягнення моральної шкоди, -

встановила:

15.10.2010р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві й професійних захворювань України в Приморському районі м. Одеси про стягнення моральної шкоди у розмірі 200000грн., причиненої в результаті ушкодження здоровя на виробництві (а.с.2-3).

В обґрунтування позову позивач вказав, що він працював у державному підприємстві «Держгідрографія» матросом 1 класу гідрографічних пароплавів.Його робота була пов'язана із шкідливими умовами, у зв'язку з чим він почав хворіти і у 2001році у йому було встановлено професійне захворювання, а саме: облітеріруючий ендартеріїт судин ніжних кінцівок 4-ї стадії. В результаті чого він переніс вісім операцій та ампутацію ноги на рівні верхньої треті правої голені. 15.10.2001р. висновком МСЕК йому встановлена 3групу інвалідності з втратою професійної працездатності 50% безстроково.

Окрім матеріальних збитків, йому була спричинена значна моральна шкода, оскільки стан його здоров'я постійно погіршувався, у теперішній час у нього виявлений цукровий діабет. Виплати від Фонду, які він отримує, є дуже незначними, а йому потрібне постійне обстеження та санаторно-курортне лікування. Він втратив нормальні життєві зв'язки, має порушення функцій органів тіла, а відновити стан здоров'я не уявляється можливим, оскільки видалені деякі життєво важливі органи, що вимагає від нього в свою чергу додаткових зусиль для організації свого життя, він не має можливості утримувати свою сім'ю. Посилаючись на ч.3 ст.34 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23.09.1999р, позивач просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 200000грн.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав.

Рішенням суду від 15 лютого 2011р. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Суд стягнув з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві й професійних захворюваннях України у Приморському районі м. Одеси на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 150000грн.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову, посилаючись на те, що рішення суду постановлене з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки позивач не довів факту спричинення йому моральної шкоди, який встановлюється висновком МСЕК, вини відповідача у спричиненні шкоди немає, а норма Закону, на яку посилається позивач, була скасована Законом України „Про внесення змін до Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"' з 20 березня 2007р., тому у Фонду не має правових підстав та фінансових можливостей для відшкодування моральної шкоди позивачу в розмірі 150000грн. (а.с.100-103).

Колегія суддів, заслухав суддю доповідача, сторони, вивчивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд 1 інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Задовольняючі частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд виходив з того, що право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло з дати встановлення МСЕК втрати професійної працездатності, тобто з 15 жовтня 2001р., на час дії ч.3 ст.34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» та встановив факт спричинення моральної шкоди позивачу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають обставинам справи, зібраним доказам, яким суд дав належну оцінку та нормам діючого законодавства України.

Судом першої інстанції були встановлені факти і відповідні їм правовідносини, які виникли між сторонами.

Позивач ОСОБА_1 з 02.03.1992року працював у державному підприємстві «Держгідрографія» матросом 1 класу гідрографічних пароплавів (а.с.81-85). 17.01.2000р. ОСОБА_1 був переведений на посаду боцмана, де і працював до 07.11.2001р., що підтверджується записом у трудовій книжці позивача (а.с.43-47,81-85).

Праця позивача була пов'язана зі шкідливими умовами, у зв'язку з чим він почав хворіти. 08.10.2001р. позивачу було встановлено професійне захворювання - облітеріруючий ендартерііт судин нижніх кінцівок 4-ї стадії. В результаті чого він переніс вісім операції, та позивачу була ампутована нога на рівні середини треті правої голені.

Таким чином, здоровю позивача шкідливими і небезпечними умовами праці завдано шкоду у звязку із професійним захворюванням.

Відповідно до висновку МСЕК від 22.10.2001р. за №022904 ОСОБА_1 з 15.10.2001р. була встановлена 3 група інвалідності з втратою професійної працездатності 50% безстроково (а.с.6,40).

Відносини між позивачем і відповідачем в частині відшкодування моральної шкоди, спричиненою ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків, з 1 квітня 2001р. регулюються спеціальним законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Статтею 9 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України «Про загально обов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі Закону).

Зазначеним законом визначено правову основу, економічний механізм і організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, що спричинило втрату працездатності або смерть застрахованих. Об'єктом страхування від нещасних випадків на виробництві згідно ст.6 Закону є життя застрахованого, його здоров'я, працездатність.

Відповідно до ст. 13 Закону професійне захворювання є страховим випадком також у разі його встановлення чи виявлення в період, коли потерпілий не перебував у трудових відносинах з підприємством, на якому він захворів. Факт нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання розслідується в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, відповідно до Закону України "Про охорону праці". Підставою для оплати потерпілому витрат на медичну допомогу, проведення медичної, професійної та соціальної реабілітації, а також страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами.

Згідно ст.14 Закону до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, повязаних з роботою.

Право позивача на відшкодування моральної шкоди і обовязок відповідача цю шкоду відшкодовувати позивачу виплаває із змісту ст. 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» і Рішення Конституційного Суду України у справі про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 27січня 2004р. № 1-рп/2004.

Відповідно до розяснень Верховного суду України моментом виникнення права на відшкодування моральної шкоди є висновок МСЕК, коли позивачу вперше встановлена стійка втрата працездатності. Незалежно від моменту звернення до суду, потерпілий має право на відшкодування моральної шкоди з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, якщо право у нього виникло з 1 квітня 2001року до 1 січня 2006року.

Як вбачається з довідки МСЕК № 022904 позивачу ОСОБА_1 була встановлена 50% втрати працездатності з 15 жовтня 2001року та безстроково. Відповідно до довідки обласної профпатології від 21.09.2001р. захворювання ОСОБА_1 є професійним (а.с.50).

Судова колегія не приймає доводи відповідача про те, що для визначення факту завдання позивачу моральної шкоди необхідно висновок МСЕК про наявність заподіяння такої шкоди позивачу, оскільки такий висновок МСЕК необхідний у разі відсутності стійкої втрати працездатності, а позивачу встановлена третя група інвалідності безстроково.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному порядку суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Колегія суддів вважає, що сукупність наданих позивачем ОСОБА_1 доказів, а саме: трудова книжка позивача, акт розслідування професійного захворювання від 09.10.2001р., висновок МСЕК № 022904 від 22.10.2001р., виписки з історії хвороби, медичні довідки, довідки МСЕК, пояснення представника відповідача, який не оспорює ні один із вказаних письмових доказів, пояснення сторін, підтверджують факт завдання позивачу моральної шкоди професійним захворюванням.

Факти виплати відповідачем позивачу одноразової допомоги, призначення і виплата втраченого заробітку та витрат на лікування не є підставою для відмови у задоволенні вказаного позову, оскільки виплати вказаних сум, а також суми у відшкодуванні моральної шкоди, передбачені Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у якості самостійних виплат.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995року № 4, питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, тому суду необхідно в кожній справі зясувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках.

Судова колегія не приймає доводи відповідача, що п.3 ст.34 Закону, на яку посилається позивач, як на підставу свого позову, скасована Законом України „Про внесення змін до Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"' з 20 березня 2007р., оскільки право у позивача на відшкодування моральної шкоди виникло 15.10.2001р., а на цей час діяв Закон України «Про загально обов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», відповідно до якого відшкодування моральної шкоди потерпілим передбачено на підставі статей 1,5,6,21,28,ч.3 ст.34 Закону.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995р. №4 «Про судову практику в справах по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами), розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань та з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача і інших обставин. Зокрема, враховуються характер та тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд першої інстанції визначив в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням: стану здоровя ОСОБА_1, тяжкість професійного захворювання, наслідки професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

З наданих суду епікризів, медичних довідок, встановлено, що позивач ОСОБА_1 регулярно два рази на рік знаходиться на стаціонарному лікуванні з причини отриманого професійного захворювання. Окрім стаціонарного лікування позивач потребує тривалого обстеження в медичних закладах, періодичних консультацій лікарів та санаторно-курортного лікування.

Відповідно до глибини фізичних і душевних страждань (ступень втрати професійної працездатності позивача, обмеження його можливостей вести активний спосіб життя, необхідність прикладання додаткових зусиль для організації свого життя), враховуючи принципи виваженості, розумності і справедливості, судова колегія вважає,що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув га користь позивача моральну шкоду в сумі 150000грн.

Відповідно до ч. 5 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Посилання апелянта на лист Одеської обласної МСЕК №2 2 від 14.02.2011р. як на підставу у відмові у задоволенні позову ОСОБА_1, є неспроможними та такими, що не ґрунтуються на Законі, так як зазначений лист ні є законодавчим актом.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.304, 307, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві й професійних захворювань України в Приморському районі м. Одеси відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2011року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: Є.С. Сєвєрова

ОСОБА_2