Справа № 22-ц-470/11 Головуючий у І інстанції Примаченко В.О.
Провадження № Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 29 21.01.2011
РІШЕННЯ

Іменем України

21 січня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Волохова Л.А.,

суддів Матвієнко Ю.О., Данілова О.М.,

при секретарі Білан К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2010 року по цивільній справі за позовом Київського обласного відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності до ОСОБА_2, третя особа ТОВ «Аскона», про стягнення сум відшкодування по лікарняних листках,

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2010 року позивач ОСОБА_3 обласне відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування витрат в порядку регресу, мотивуючи свої вимоги тим, що 21.07.2008 року близько 21 години 00 хвилин ОСОБА_2, рухаючись заднім ходом на власному автомобілі «Фольксваген Транспортер», д.н.з. НОМЕР_1, на тротуарі по бульвару 50 років Перемоги здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4, внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження у вигляді забійної рани правого колінного суглобу, що потягло за собою травму латерального шкірного нерва, внаслідок чого було здійснене оперативне втручання. В зв»язку із травмою ОСОБА_4 з 21.07.2008 року по 13.02.2009 року перебувала на лікарняному. Комісія по соціальному страхуванню по місцю роботи ОСОБА_4 у ТОВ «Аскона», прийняла рішення про виплату їй допомоги по тимчасовій непрацездатності на суму 4408 грн. 32 коп., що і просить стягнути з відповідача в порядку регресу, як з особи, винної у заподіянні травми, що стало причиною понесення позивачем витрат по оплаті листків непрацездатності.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2010 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Київського обласного відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності 4408 грн. 32 коп. витрат на оплату листків непрацездатності та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив вищевказане судове рішення скасувати.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.07.2008 року близько 21 години 00 хвилин відповідач ОСОБА_2, рухаючись заднім ходом на власному автомобілі «Фольксваген Транспортер», д.н.з. НОМЕР_1, на тротуарі по бульвару 50 років Перемоги здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4, внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження у вигляді забійної рани правого колінного суглобу, що потягло за собою травму латерального шкірного нерва, внаслідок чого було здійснене оперативне втручання. В зв»язку із травмою ОСОБА_4 з 21.07.2008 року по 13.02.2009 року перебувала на лікарняному, що підтверджується наявними в справі письмовими доказами та сторонами в судовому засіданні не оспорювалося.

За час перебування ОСОБА_4 на лікарняному, позивачем їй було виплачено допомогу по тимчасовій непрацездатності на суму 4408 грн. 32 коп.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, виходив з того, що позивач має право на відшкодування витрат, пов»язаних з виплатою допомоги по тимчасовій втраті працездатності в порядку, передбаченому ст. 1191 ЦК України. Однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зазначена норма, що міститься в главі 82 ЦК України та регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим.

Разом з тим правовідносини, пов»язані зі страхуванням різних видів, регулюються нормами глави 67 ЦК України.

Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов»язані з: 1) життям, здоров»ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Стаття 999 ЦК України передбачає, що законом може бути встановлений обов»язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров»я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов»язкове страхування). До відносин, що випливають із обов»язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

В ст. 993 ЦК України вказано, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до вищевказаної норми до страховика переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, лише в разі виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування. В разі проведення страхових виплат за договором особистого страхування (життя, здоров»я, працездатності, пенсійного забезпечення) таке право вимоги страховика до особи, відповідальної за заподіяння шкоди, не передбачено.

Даний висновок ґрунтується на комплексному аналізі норм ст.ст. 512, 993, 999 ЦК України, основ законодавства України про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року (далі Основи) та Закону України від 18 січня 2001 року «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування у зв»язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням».

Зазначені закони визначають принципи та загальні правові, фінансові та організаційні засади загальнообов»язкового державного соціального страхування громадян та, зокрема, правову основу, економічні механізми і організаційну структуру загальнообов»язкового державного соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Відповідно до ст.ст. 6, 20 Основ страховиками є цільові фонди, які беруть на себе зобов»язання щодо збору страхових внесків та надання застрахованим особам матеріального забезпечення і соціальних послуг при настанні страхових випадків, основними джерелами коштів яких є внески роботодавців і застрахованих осіб.

Основами також передбачено право страховика припинити виплати і надання соціальних послуг за загальнообов»язковим державним соціальним страхуванням застрахованій особі з підстав, зазначених у ст. 27 Основ, та право неналежного страховика, яким здійснено виплати застрахованій особі, звернутися до належного страховика з вимогою про відшкодування понесених ним витрат.

Преамбулою Закону передбачено, що страхування на випадок тимчасової втрати працездатності є окремим видом загальнообов»язкового державного соціального страхування громадян, що здійснюється Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

В ст. 5 Закону визначено основні принципи страхування від нещасного випадку, якими, зокрема є обов»язковість страхування від нещасного випадку осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) та інших підставах, передбачених законодавством про працю; державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх прав; обов»язковість фінансування Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності витрат, пов»язаних із наданням матеріального забезпечення та соціальних послуг в обсягах, передбачених цим Законом; формування та використання страхових коштів на засадах солідарності та субсидування; цільове використання коштів загальнообов»язкового державного соціального страхування у зв»язку з тимчасовою втратою працездатності; відповідальності роботодавців та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за реалізацію права застрахованої особи на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за цим законом.

Відповідно до п. 1 ст. 2 Закону суб»єктами страхування є: страховик Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності; страхувальник роботодавець; застрахована особа найманий працівник, а у випадках, передбачених цим Законом, також інші особи, на користь яких здійснюється загальнообов»язкове державне соціальне страхування у зв»язку з тимчасовою втратою працездатності. Об»єктом страхування є тимчасова втрата працездатності застрахованою особою.

Таким чином страхування у зв»язку з тимчасовою втратою працездатності є обов»язковим особистим страхуванням.

Жоден з вищевикладених проаналізованих нормативних актів не передбачає право страховика, який сплатив страхове відшкодування потерпілій особі, застрахованій за договором загальнообов»язкового державного соціального страхування згідно із Законом, на звернення з вимогою до винної особи про відшкодування сплачених застрахованому страхових сум.

Крім того, задоволення таких вимог означало б заміну сторін у зобов»язанні, в якому права застрахованої особи на отримання відшкодування перейшли б до страховика, у той час як відповідно до ст. 515 ЦК України не допускається заміна кредитора в зобов»язаннях, нерозривно пов»язаних з особою кредитора, зокрема про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров»я.

Оскільки сфера дії Закону поширюється виключно на застрахованих осіб, страхувальників та страховика, й цим Законом, а також іншими нормативно-правовими актами не врегульований правовий механізм відносин Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності як страховика з іншими особами, відповідальними за шкоду, завдану життю та здоров»ю застрахованої особи, то до таких правовідносин підлягають застосуванню загальні положення ЦК України щодо страхування.

Таким чином, суд першої інстанції при визначенні характеру спірних правовідносин, що склалися між сторонами, дійшов помилкового висновку про можливість застосування до них норми статті 1191 ЦК України та задоволення в зв»язку з цим позовних вимог позивача.

При таких обставинах, в зв»язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права, що призвело до ухвалення неправильного рішення, рішення суду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення:

В задоволенні позову Київського обласного відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності до ОСОБА_2, третя особа ТОВ «Аскона», про стягнення сум відшкодування по лікарняних листках відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :