Справа №2-339/
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2011 року Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Шевцової Т.В.

при секретарі Бунякіній О.В.

за участю представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідачів та їх представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

представника відповідача6 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , виконкому Дніпропетровської міської ради, виконкому Бабушкінської районної в м.Дніпропетровську ради, треті особи: Управління земельних ресурсів Дніпропетровської області, Дніпропетровська регіональна філія Державного підприємства Центру державного земельного кадастру, Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу про визнання недійсними рішення та правовстановлюючих документів, зобов`язання вчинити певні дії -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом до відповідачів та з урахуванням уточнень просила суд визнати незаконним і скасувати рішення виконкому Дніпропетровської міської ради народних депутатів №1641 від 20.08.1998 року у частині передачі в приватну власність земельної ділянки площею 0,0917 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_11 ; визнати незаконним і скасувати рішення виконкому Бабушкінської районної в м.Дніпропетровську ради №1116 від 18.11.2005 року "Про дозвіл на реконструкцію частини житлового будинку й переустаткування господарських будівель у домоволодінні по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 "; визнати недійсним державний акт про право приватної власності на землю виданий ОСОБА_11 за №015703 від 02.10.1998 року; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину земельної ділянки, видане Сьомою державною нотаріальною конторою м.Дніпропетровська №2-3370 від 13.05.2000 року ОСОБА_9 та ОСОБА_8 ; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_12 і ОСОБА_8 №039885 від 19.11.2002 року; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки №621 від 02.03.2004 року; визнати недійсними державні акти на право приватної власності на землю, видані ОСОБА_3 і ОСОБА_4 №043137 від 06.07.2004 року і №043136 від 06.07.2004 року; зобов`язати ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не чинити перешкод в користуванні садибою АДРЕСА_2 , забезпечивши вільний прохід і в`їзд із боку проїзду до її воріт та хвіртки; стягнути з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з кожного на її користь 1000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованому за адресою АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу від 31.03.1955 року була ОСОБА_13 , яка є прабабкою позивача, після смерті якої власником цього будинку став дід позивача ОСОБА_14 . Після смерті ОСОБА_14 власником домоволодіння стала мати позивача - ОСОБА_2 , яка згодом подарувала їй вказане домоволодіння, разом з земельною ділянкою. Вказана земельна ділянка мала площу 600 кв.м., та таку характеристику: по ширині з фасадної сторони 10,0 м., по довжині з боку сусідньої ділянки АДРЕСА_3 ., а по ширині із протилежної фасаду сторони - 13,0 м. Між ділянками АДРЕСА_2 і АДРЕСА_2 був проїзд із боку якого зроблений в`їзд і хвіртка до її будинку. За життя ОСОБА_13 збільшила площу земельної ділянки, внаслідок чого довжина ділянки становить 82,32 м. За домовленістю між ОСОБА_13 та Богатирьовими границі займаних ними земельних ділянок були змінені. Земельна ділянка ОСОБА_13 по фасадній частині будинку становила 12,19 м., а протилежна сторона ділянки - 10,83 м. Земельна ділянка Богатирьових також була збільшена, в тому числі за рахунок приєднання проїзду від АДРЕСА_4 й частини ділянки позивача з боку проїзду, уздовж ділянки позивача до воріт і хвіртки. Проїзд з АДРЕСА_2 до воріт і хвіртки позивача залишався в загальному користуванні. На проїзді зі згоди власників будинку АДРЕСА_5 були встановлені загальні ворота, по центрі проїзду прокладений загальний водопровід, там же перебуває вентиль для перекриття води на зимовий період. Влаштувати проїзд в іншому місці земельної ділянки не вбачається можливим.

Однак, незважаючи на це, власник сусіднього будинку АДРЕСА_6 ОСОБА_11 відповідно до рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 20.08.98 р. №1641 приватизувала земельну ділянку площею 0,0917 га з вищевказаним проїздом, без згоди власника суміжної земельної ділянки.

На думку позивача рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів №1641 від 20.08.1998 року, яке є предметом спору, прийняте через 9 місяців після смерті ОСОБА_15 , а державний акт на землю було видано на її ж ім 'я майже через рік після смерті. Більше того, державний акт на землю був виданий на ім 'я померлої ОСОБА_11 02.10.1998 року, тобто через місяць вже після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом правонаступниками.

Крім того, рішенням виконкому Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська №1116 від 18.11.05 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 дозволене проведення реконструкції частини житлового будинку літ.А-1 (кв.№1), гаража літ.Жі проведення перебудови господарських будівель - сараїв літ.Б, Ду домоволодінні по АДРЕСА_1 , частина якого їм належить на підставі договору дарування від 2.03.04р., а земельна ділянка - на підставі державних актів про право власності на землю від 6.07.2004 року №043137 і №043136. Тим часом, такі дії відповідачів зачіпають її інтереси, а тому прийняте рішення має бути визнане незаконним і скасоване.

Після смерті ОСОБА_11 право власності на зазначену земельну ділянку в порядку спадкування перейшло до ОСОБА_12 і ОСОБА_8 відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю №039885 від 19.11.2002 року. За договором дарування передане право власності на ділянку землі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , про що їм виданий Державний акт на право приватної власності на землю № 043137 від 06.07.2004 року і №043136 від 06.07.2004 року, після чого нові власники земельної ділянки чинять перешкоди у користуванні спільним проїздом, діями яких їй заподіяно моральну шкоду.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові, просив їх задовольнити.

Відповідач1, відповідач2 та відповідач4 в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Представник відповідача3 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність, у зв`язку з чим просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник відповідача5 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Представник відповідача6 в судовому засіданні частково заперечив позовні вимоги позивача, просив суд відмовити в задоволенні позову в частині скасування рішення Бабушкінської районної в м.Дніпропетровську ради.

Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, суду надали заяви про розгляд справи без їх участі, спір просили вирішити у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Стаття 58 ЦПК України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_13 належало на праві власності домоволодіння АДРЕСА_2 /т.1 а.с.15-18/

Рішенням Бабушкінської районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська від 22.04.1994 року №448 визнано право власності на споруди домоволодіння АДРЕСА_2 за ОСОБА_14 . /т.1 а.с.19/

Право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 посвідчено державним актом про право приватної власності на землю на ім`я ОСОБА_14 , видане йому 16.12.2007 року /т.1 а.с.20/ При цьому власник сусіднього домоволодіння АДРЕСА_2 не заперечував проти приватизації ним цієї земельної ділянки та отримання щодо цього державного акту. Державний акт виданий на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 20.11.1997 року №1827.

28 квітня 2005 року ОСОБА_7 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку №179696, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,946 га. /т.1 а.с.26зворот/

Згідно довідки Дніпропетровської регіональної філії Державного підприємства Центру державного земельного кадастру, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , була зареєстрована за ОСОБА_11 , і відчужена землекористувачам ОСОБА_9 , ОСОБА_8 на підставі свідоцтва на спадщину №2-3370 від 13.05.2000 року, які в свою чергу подарували 02.03.2004 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вказану земельну ділянку /т.1 а.с.32, 127/

Так, 02 березня 2004 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 подарували ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0917, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 /т.1 а.с.48/, на підставі чого нові власники земельної ділянки отримали державні акти на право власності на земельну ділянку ДП №080941, ДП №080942 /т.1 а.с.49-50/.

02 березня 2004 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 подарували ОСОБА_3 та ОСОБА_4 частину жилого будинку в розмірі 62/100 частки, розташованого в АДРЕСА_2 /т.1 а.с.51/

18 листопада 2005 року виконавчим комітетом Бабушкінської районної в м.Дніпропетровську ради прийнято рішення №1116, відповідно якому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надано дозвіл на реконструкцію частини житлового будинку, розташованого у домоволодінні АДРЕСА_2 /т.1 а.с.69/

Відповідно до фотоматеріалів /т.1 а.с.103-108, 129/, оглянутих та не заперечених сторонами в судовому засіданні, ворота домоволодіння АДРЕСА_2 перебувають в неробочому стані, в зв`язку з наявними перешкодами в формі будівельних матеріалів.

Відповідно до ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Розглядаючи позовні вимоги позивача, суд приходить до висновку, що вони ґрунтуються на припущенні про те, що рішення виконкому міської ради №1641 від 20.08.1998 року є незаконним, порушує її права, а тому повинно бути визнано недійсним. Однак, на підтвердження своїх вимог позивачем не надано суду оскаржуваного рішення, так само як і не заявлено клопотань про його витребування.

З генерального плану та технічного паспорту на будинок позивача, складених станом на 03.12.1993 року, судом встановлено, що довжина земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2 , від домоволодіння ІНФОРМАЦІЯ_1 до домоволодіння ІНФОРМАЦІЯ_2 по цій же вулиці, складає 10 метрів. /т.1 а.с.16, 12/

З технічного паспорту, складеного пізніше, а саме 03.09.2004 року вбачається, що довжина земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2 , від домоволодіння ІНФОРМАЦІЯ_1 до домоволодіння ІНФОРМАЦІЯ_2 по цій же вулиці, складає 12,19 метрів /т.1 а.с.22/

Окрім того, з плану земельної ділянки, складеного до моменту приватизації та укладення домовленостей між сторонами, встановлено, що між домоволодіннями АДРЕСА_2 та АДРЕСА_7 існував проїзд, шириною 3,0 м. /т.1 а.с.11/

02 жовтня 1998 року на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 20.08.1998 року №1641, на ім`я ОСОБА_11 видано державний акт на право приватної власності на землю, а саме земельну ділянку площею 0,0917 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . /т.1 а.с.127/

Відповідно до цього акту, так само, як і відповідно до акту, виданого на ім`я ОСОБА_14 наявність будь якого проїзду між земельними ділянками ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_2 не встановлена. /а.с.127/

З плану земельної ділянки, наведеного в технічному паспорті на домоволодіння АДРЕСА_2 , станом на 03.12.1993 року, вбачається, що відстань між будинком та огорожею з боку домоволодіння АДРЕСА_7 по цій вулиці, становить 2 м. /т.1 а.с.16/

З державного акту на право приватної власності на землю, видане ОСОБА_14 16.12.1997 року, судом встановлено, що відстань між крайніми точками земельної ділянки по АДРЕСА_2 між земельною ділянкою АДРЕСА_1 та №20 становить 12,19 м., при цьому такі характеристики зазначені і технічному паспорті на житловий будинок АДРЕСА_2 , складеному станом на 03.09.2004 року. Згідно цього ж технічного паспорту, відстань між будинком та огорожею з боку домоволодіння АДРЕСА_1 становить 3 м. /т.1 а.с.22/

Крім того, з фотознімків, оглянутих в судовому засіданні, наданих сторонами, судом встановлено, що огорожа між домоволодіннями АДРЕСА_2 та АДРЕСА_7 встановлена за життя ОСОБА_14 та не змінювалась позивачем по справі, перебуває в незадовільному стані. Огорожа з боку домоволодіння АДРЕСА_7 відповідачами по справі не встановлювалась, та відсутня на теперішній час.

Згідно технічного паспорту на домоволодіння відповідачів станом на 12.03.1998 року, відстань від житлового будинку до огорожі позивача складає 3,5 м. /т.1 а.с.122/

Оскільки предметом спору є правовідносини, які виникли в 1998 році, то до них застосовні положення Цивільного Кодексу Української РСР в редакції 1963 року та Закону України "Про власність" в редакції 1991 року.

Згідно ч.3 ст.2 Закону України "Про власність" кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими.

Відповідно доч.5 ст. 4 Закону України "Про власність" власник, здійснюючи свої права, зобов`язаний не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не порушувати права та охоронювані законом інтереси громадян, юридичних осіб і держави.

Як встановлено ч.2 ст.12 Закону України "Про власність" громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Згідно ст.14 Закону України "Про власність" громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, в тому числі для ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну.

Відповідно до ст.48 Закону України "Про власність" власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється судом. Положення щодо захисту права власності поширюються також на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на праві повного господарського відання, оперативного управління, довічного успадковуваного володіння або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором. Ця особа має право на захист свого володіння також від власника.

Згідно зі ст. 17 ЗК і ст. 14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до п4. Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", оскільки ст. 22 ЗК встановлення меж земельних ділянок в натурі віднесено до компетенції землевпорядних організацій, суди не можуть розглядати такі вимоги, за винятком випадків, передбачених законом (ст. 51 ЗК).

Згідно п 6 цієї Постанови, спори з приводу суміжного землекористування: додержання меж, правил добросусідства (зокрема, щодо обов`язку власника або землекористувача дозволити власникам або землекористувачам сусідньої ділянки прохід до доріг загального користування для спорудження на суміжній ділянці необхідних комунікацій, вжиття заходів до недопущення можливості стоку дощових і стічних вод, проникнення отрутохімікатів та мінеральних добрив на суміжну ділянку тощо) - розглядаються судами відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України і в тому разі, коли вони попередньо не вирішувались обраною радою узгоджувальною комісією.

Крім того, п.12 цієї Постанови визначено, що при розгляді позовів про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд перевіряє законність рішення ради про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення її в установленому порядку у позивача і в тому разі, коли останнім не заявлено позову про визнання цього рішення незаконним.

Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" судам необхідно мати на увазі, що купівля-продаж, дарування, застава, самовільний обмін земельних ділянок землекористувачами, в тому числі орендарями, а також угоди, укладені власниками землі з порушенням встановленого для них порядку придбання або відчуження земельних ділянок, відповідно до ст. 114 ЗК повинні визнаватись недійсними із застосуванням наслідків, передбачених ст. 49 ЦК.

Згідно ст. 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Доводи позивача про те, що земельна ділянка по АДРЕСА_2 приватизована в межах, визначених державним актом на підставі рішення міськради неправомірно, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки під час приватизації ОСОБА_14 своєї земельної ділянки, в межах, що існують на сьогоднішній день, він не заперечував проти саме таких меж, оскільки ОСОБА_14 також було розширено межі належної йому земельної ділянки за рахунок проїзду спільного користування.

Разом з тим, розглядаючи питання законності такого поділу, суд виходить з того, що земельні ділянки надані сторонам для обслуговування житлових будинків, а тому до них має бути забезпечений підхід, в тому числі до надвірних споруд, городу та обслуговування дворового фасаду відповідних частин житлового будинку, організацію окремих дворів та дворів загального користування, а тому така межа є найбільш вдалою, оскільки відстань від житлових будинків сторін до неї є рівнозначною.

Крім того, не можна прийняти до уваги й посилання позивача на те, що вона та її сім`я не має змоги влаштувати інший під`їзд до житлового будинку, оскільки таке твердження спростовується листом Бабушкінської районної в м. Дніпропетровську ради, та технічним паспортом, а також державним актом на земельну ділянку.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині скасування рішення міськради, з підстав його незаконності через порушення прав позивача, оскільки позивач є правонаступником ОСОБА_2 , котра успадкувала майно ОСОБА_14 , який особисто отримував державний акт на право приватної власності на земельну ділянку та власноруч здійснив влаштування огорожі між своїм домоволодінням та домоволодінням відповідачів, що свідчить про прояв саме його волевиявлення з даного питання, а тому суд не вбачає винної поведінки відповідачів.

Приймаючи до уваги, що позовні вимоги ОСОБА_7 ґрунтуються на твердженні про незаконність рішення міськради, яке спростовано судом вище, інші позовні вимоги позивача також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 154, 179, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовити в повному обсязі.

Заборону ОСОБА_3 , ОСОБА_4 чинити перепони ОСОБА_7 , членам її родини, її родичам та знайомим в користуванні земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 в користуванні проїздом до хвіртки та воріт домоволодіння, накладену ухвалами суду від 17.08.2005 року та 30.08.2005 року зняти.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів із дня проголошення рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська.

Суддя /підпис/ Т.В.Шевцова

З оригіналом згідно:

Суддя Бабушкінського

районного суду

м.Дніпропетровська Т.В. Шевцова