Справа № 2-5/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2011 м. Маріуполь Приморський районний суд м Маріуполя в складі: судді Сараєва І.А.при секретарі Рослік Т. І., за участю представників сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Маріупольської міської ради про виділ долі із спільної сумисної власності -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6, Маріупольської міської ради про виділ 1/ 2 долі в спільній спільній власності, визнавши за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою, : м Маріуполь, пров. Рибальський, буд. № 8, 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за цією ж адресою, та 1/2 частина автомобіля "Фольксваген Джетта", 1991 року випуску, державний номер НОМЕР_1,

крім того просила визнати право власності на самовільно зведені приміщення: сіни "д-1", літні кухні "ж-1", "з-1", сарай "Е-1", оскільки

вказане майно було придбане нею і померлим чоловіком ОСОБА_7

Ухвалою суду від 14.11.2008 р. за заявою ОСОБА_3 вимоги в частині визнання права власності на самовільно зведені будови залишені без розгляду.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_8 підтримала свої вимоги. Пояснила, що 09.09.1994 р. вона одружилася з ОСОБА_7, проте однією сім'єю проживали з 1987 року.

25.05.2007 р. її чоловік помер.

Вона звернулася із заявою в нотаріальну контору про прийняття спадку, з такою ж заявою звернувся син чоловіка - ОСОБА_4, відповідач у справі мати чоловіка - ОСОБА_6 відмовилася від прийняття спадку на користь онука - того ж ОСОБА_4

В період шлюбу ними було придбано наступне майно: житловий будинок з господарськими будівлями і земельною ділянкою, розташоване за адресою: м Маріуполь, пров. Рибальський, буд. № 8, а також автомобіль "Фольксваген Джетта", 1991 р. випуску, декржавний номер НОМЕР_1.

Житловий будинок належить на підставі свідоцтва про право власності № 367 від 26.05.1998 р. чоловікові.

Земельна ділянка належить на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 19.10.1998 р., держ. акт виданий на ім'я чоловіка.

Вважає, що право на 1/2 частину домоволодіння виникло у неї з моменту видачі посвідчення про право власності на домоволодіння. Розмір її долі за життя ОСОБА_7 не був зменшений, або збільшений якою-небудь додатковою угодою, яка було б нотаріально засвідчено. Доказом факту загальної спільної власності на майно - це свідоцтво і рішення Виконкому місцевої ради про прийняття домоволодіння експлуатацію.

Спочатку земельна ділянка на пров. Рибальському, № 8 був звалищем сміття. Восени 1987 р. ОСОБА_7 самовільно зайняв безхазяйне майно, а будинок літ "Д-1" використовував під гараж.

Їм була встановлена тільки тимчасовий дах, а також простінок, що розділяє будову на житлову кімнату, коридор, гараж, а також зроблена установка в'їзних воріт в гараж. Усі інші роботи були виконані в 1990-1991 роках.

Будівництво будинку було почато в 1991 році, донині будова була нежитловим приміщенням колишнього льодовика рибколгоспу. До 1986 р. в будинку літ. "А-1" проживала сім'я ОСОБА_9, які виїхала в райони Крайньої півночі, залишивши будинок в непридатному для проживання стані, після чого там утворилося стихійне звалище. У будинку літ. "А-1" ні вона, ні ОСОБА_7 ніколи не проживали.

У 1987 р. ОСОБА_7 обладнав частину будівлі колишнього льодовика рибколгоспу під гараж, встановив там в'їзні ворота, і використовував це приміщення для зберігання автомобіля. При цьому вивіз сміття, що зібралося, привів земельну ділянку в придатне для використання стан. У матеріалах інвентарної справи БТІ інформація про час будівництва будинку літ. "А-1" є недостовірними. Так, в 1986 р. право власності дому літ. "Д", в наступному літ. "Д-1" зареєстроване за рибколгоспом. (інвентарна справа БТІ, а.с. 53, 54, 61- 63, 70, 85). З матеріалів інвентарної справи за станом на 1988 р. витікає, що спадкоємцем згідно із законом після смерті ОСОБА_9 являється ОСОБА_10 (а.с. 70 інвентарної справи БТІ). У цьому ж документі вказано, що 23/50 домоволодіння належить рыбколгоспу "Росія". ОСОБА_7 не купував у рибколгоспу цю будову, а будинок і ділянка були зайняті ним самовільно, оскільки вони залишилися безхазяйними. У матеріалах інвентарної справи є відомості про те, що будинок літ. "А" згодом був знесений, як безхазяйний.

У 1986 р. ОСОБА_7 не міг проживати в будинку з дружиною і двома дітьми, оскільки ще в 1994 р. будова літ. "Д" числилася за рибколгоспом "Росія", крім того це підтверджено показаннями свідків.

Восени 1987 р. вона з ОСОБА_7 створили сім'ю, стали спільно проживати, у них був загальний сімейний бюджет. Так, до весни 1991 р. вони проживали на знімних квартирах , а також у її матері. У теплий період часу вони проживали в будинку "Д-1", який на той період часу був приміщенням гаража. Колишнє приміщення льодовика рибколгоспу розміром 8, 55 м.х 8, 85 м було перекрито тимчасовим дахом, підлога була засипана шлаком, встановлена дерев'яна перегородка, що розділяє гараж і маленьку кімнату, в якій стояло ліжко, стіл, кухонне начиння, інші їх речі.

Весною 1991 р. вони почали будівництво житлового будинку літ. "Д-1", побудували простінки, сіни "д-1", обладнали тимчасово кухню в сінях "д-1", виклали з цеглини тимчасову ванну кімнату. Опалювання і водопровід в будинку були відсутні, і на цей період будинок опалювався електричними обігрівачами. Будинок "Д-1" складався з приміщення розміром 3, 10 х 2, 65 (сіни-кухня "д-1"), коридору розміром 1, 20 х 1,0, ванною розміром 1, 25 х 1, 30, передньою розміром 6, 18 х 2, 72 + 2, 57, гаража розміром 4, 53 х 4, 85.

З весни 1991 р вони стали проживати в будинку "Д-1" постійно, в умовах, які практично не були придатні для цього, проте у них не було іншого вибору. На момент складання поэтажного плану від 28.02.1994 р. будинок "Д-1" був коробкою, що складається із стін колишнього льодовика рибколгоспу.

Вони з ОСОБА_7 на той момент побудували один простінок, що розділяє будинок на дві частини, відокремили коридор, що утворився, ще одним простінком, обладнав там тимчасову ванну, і прибудували сіни "д-1". Кімната 2-4 була відокремлена від гаража тимчасовою дерев'яною перегородкою. Дах був тимчасовий, односхилий, такий, що складається з не обрізної дошки і руберойду, підлога була засипана шлаком, обробні роботи були відсутні.

З моменту спільного проживання вони працювали, усі грошові кошти, які заробляли, вкладали в будівництво житлового будинку. Будівництво велося самовільно, без затвердженого проекту.

Житловий будинок належить їм на підставі свідоцтва про право власності № 367 від 26.05.1998 р., яке було видано на ім'я чоловіка.

Будинок був прийнятий в експлуатацію у вересні 1996 р.

Посвідчення про право власності на 93/100 домоволодіння було видане 11.07.1996 р.

Посвідчення про право власності на усе домоволодіння в цілому було видане 26.05.1998 р.

Вважає, що земельна ділянка належить на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 19.10.1998 р., який був виданий на ім'я ОСОБА_7 ,на момент приватизації земельної ділянки їй належала 1/2 частина житлового будинку і право користування 1/2 частиною земельної ділянки, відповідно, право на приватизацію у неї також було у розмірі 1/2 частини земельної ділянки.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 03.06. 1999 р. обов'язковою умовою визнання членом сім'ї, окрім власне факту загального проживання, являється ведення загального господарства, тобто наявність загального бюджету, загальних витрат, загального живлення, купівлі майна для загального користування, участь у витратах на зміст житла, його ремонт, надання взаємної допомоги та інше.

Тому на їх правовідносини поширюється положення ч. 1 ст. 17 ЗУ "Про власність", відповідно до якої майно, придбане в результаті спільної праці членів сім'ї, є їх загальною спільною власністю, якщо інше не передбачене письмовою угодою, долі в загальній спільній власності є рівними, тим спільна власність і відрізняється від пайової.

Закон України "Про власність" набув чинності з 15.04.1991 р.

Відповідно до ст. 105 ЦК України ( ред.1963 р.) для виникнення права власності на житловий будинок потрібно, щоб будинок був прийнятий в експлуатацію.Право власності на житловий будинок виникає з моменту його прийняття в експлуатацію і реєстрації його в органах місцевої влади.

Це підтверждується : свідчення свідків, акт обстеження від 23.03.2009 р., копії трудових книжок, фотографії, відеозапис, на якому відбитий стан будинку на 09.12.1995 р., матеріали інвентарної справи БТІ м Маріуполя, свідоцтвом про право власності на домоволодіння.

Відповідач ОСОБА_4 позов визнав частково. Пояснив, що позов про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки задоволенню не підлягає, оскільки автомобіль був придбаний в період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_7, згідно зі свідоцтвом і реєстрацією він був придбаний 05.12.2000 р.

Також вважає, що позов про визнання права власності на частину земельної ділянки заявлений необгрунтовано, оскільки він був безкоштовно переданий в приватну власність ОСОБА_7 на підставі рішення Маріупольського міськвиконкому № 214/2 від 19.08.98 р.

Відносно права власності на частину спірного житлового будівництва.

Так, згідно зі свідоцтвом про розірвання першого шлюбу батька з ОСОБА_11 був припинений в листопаді 1988 р., тому позивачка не могла бути членом сім'ї ОСОБА_7 до вказаного часу.

Таким чином, частина спірного будинку побудована ОСОБА_7 до шлюбу з позивачкою і тому є особистою приватною власністю останнього. Вважає, що при встановленні часток слід керуватися висновками будівельний - технічної експертизи від 19.07.2010 р., звідки витікає, що в шлюбі позивачкою і ОСОБА_7 було побудовано 57/100 доль спірного житлового будівництва.

Суд, вислухавши сторони, допитавши свідків, вважає, що позов, заявлений ОСОБА_3, підлягає частковому задоволенню.

При цьому суд враховує наступні факти:

- позов в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину автомобіля підлягає задоволенню, оскільки автомобіль був придбаний в період шлюбу ОСОБА_3 і ОСОБА_7; у цій частині позов визнаний відповідачем; згідно зі свідоцтвом і реєстрацією автомобіль був придбаний 05.12.2000 р.;

- позов про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до п. 10 листів Верховного Суду України від 29.10.88 р. № 19-3767/0/8-08 земельна ділянка, право власності на який придбане шляхом приватизації, є особистою приватною власністю того з подружжя, якому він безкоштовно переданий у власність; земельна ділянка, право власності на який придбане шляхом приватизації, є особистою приватною власністю того із супругов, якому він безкоштовно переданий у власність; земельна ділянка площею 0, 0882 га. по пров. Рибальському, 8 у м Маріуполі був безкоштовно переданий в приватну власність ОСОБА_7 на підставі рішення Маріупольського міськвиконкому № 214/2 від 19.08.98 р.; зміни в законодавстві відносно правового режиму майна, придбаного одним з подружжя в період шлюбу в порядку приватизації, діє з січня 2011 р. і через ст. 58 Конституцій України, ст. 5 ЦК України не поширюються на правовідносини 1998 р.;

Позов про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку підлягає частковому задоволенню по наступних підставах:

а) суд не може визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину самовільно зведених будов, крім того, позовні вимоги в цій частині за заявою позивачки залишені судом без розгляду;

б) в додатковій позовній заяві позивачка посилається на те, що прожила однією сім'єю з ОСОБА_7 з осені 1987 р., а будинок вони стали будувати з весни 1991 р., тобто ще до реєстрації шлюбу, спільно.

Відповідно до ст. 13 КОБС України ( ред. 1969 р) права і обов'язку подружжя породжує тільки шлюб, що знаходиться в органах РАГС.

Згідно ст. 11 ЦК України громадянські права і обов'язки виникають у тому числі з юридичних фактів.

Оскільки на момент початку будівництва спірного будинку позивачка не полягала з ОСОБА_7 в шлюбі, її право на майно, створене в період спільного проживання, могло виникнути зі встановленого судом факту проживання в цивільному шлюбі, проте позивачка з такою вимогою до суду не зверталася.

Обставини проживання однією сім'єю із спадкодавцем, так і період початку будівництва викладені самою позивачкою і допитаними по її клопотанню свідками. Так, в судовому засіданні позивачка пояснила, що однією сім'єю з ОСОБА_7 стала проживати з літа 1988 р. і саме з цієї миті стали "помалу будувати, а коли вона прийшла, то була одна житлова кімната, відгороджена від гаража, був дах".

У додатковій же позовній заяві вона вказує, що сімейні стосунки з ОСОБА_7 склалися вже восени 1987 р., а будівництво почали з весни 1991 р., прив'язуючи, таким чином, момент початку будівництва до вступу в дію ЗУ "Про власність" (15.04.91 р.).

У зв'язку з приведеними обставинами до свідчень свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, Старун, Кондратова суд відноситься критично і не бере їх до уваги, оскільки вони суперечливі і неоднозначні.

Свідчення як позивачки, так і свідків також спростовуються і письмовими доказами .

Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу відношення між ОСОБА_7 і його першою дружиною ОСОБА_11 були припинені в листопаді 1988 р., тому позивачка не могла бути членом сім'ї ОСОБА_7 до вказаного часу.

Будівництво частини будинку по пров. Рибальському, 8, а саме, дома "Д-1", розміром 8, 55х8, 85 м було здійснено ОСОБА_7 в 1986 р., про що свідчать : акт БТІ від 28.02.94 р.(а.с. 73 інвентарної справи), акт приймання будинку в експлуатацію (а.с. 97), про реєстрації домоволодіння (а.с. 80), поверховий план.

У 1991 р. до вказаного будинку ОСОБА_7 були прибудовані сіни "д-1" з шлакоблоку розміром 3, 13 х 3,36 м, що також підтверджується наведеними вище доказами.

Таким чином, вказаними доказами, а також свідченнями свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, які узгоджуються між собою, встановлено, що частина спірного будинку побудована ОСОБА_7 до шлюбу з позивачкою і тому є особистою приватною власністю останнього.

Відповідно до ст. 22 КОБС України (ред.1969 г) з спільною сумісною власністю визнавалося лише майно, яке було нажито в шлюбі.

Згідно ст. 24 КОБС України майно, що належало кожному з подружжя до вступу в шлюб, було власністю кожного з подружжя.

Посилання позивачки на ч. 1 ст. 17 ЗУ "Про власність" не може бути взята до уваги, оскільки закон вступив в дію тільки з 15.04.91 р.

Судом не можуть бути покладені в основу судового рішення, як допустимі і достовірні докази ксерокопії знімків з рукописним позначенням дати їх виготовленням, оскільки було встановлено в суді, що ці знімки зроблені з відеокасети, а дата на них написана рукою позивачки.

Висновками судової будівельно-технічної експертизи від 19.07.10 р. встановлено, що доля на 13.05.96 р.(дата інвентаризації) будов і споруд, побудованих в період з 1986 по 1991 р.р., а саме: житлового будинку літ. "Д-1", що складається з однієї житлової кімнати площею 11,3 кв.м., їдальні, коридору, ванни, гаража і сіней, без урахування самовільно зведених сіней "д 1-1", складає 43/100 по відношенню до усього домоволодіння №8 по пров.Рибацькому.

Отже, в шлюбі з позивачкою та ОСОБА_7 було побудовано 57/100 частин спірного домоволодіння.

Позивачка, відповідно до ст. 22 КОБС України, має право власності на половину від цієї долі, тобто 57/200.

Згідно ст. 331ч.2 ЦК України право власності на новостворене майно.виникає з моменту завершення будівництва, якщо інше не передбачено договором або законом .

Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки майна, що є у спільній сумісній власності.

Стаття 60 СК України кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індівідуального користування, є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як випливає із ст. 17 ЗУ "Про власність", діючого на той час, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Керуючись ст.ст. 27. 31, 119, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 331, 370 ЦК України, ст. 60 СК України, ч. 1 ст. 17 ЗУ "Про власність суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину автомобіля "Фольксваген - Джетта", 1991 р. випуску, державний номер НОМЕР_1, а також на 57/200 часток домоволодіння № 8 по провулку Рибальскому в м Маріуполі без урахування самовільно зведених будов.

У позові про визнання за ОСОБА_3 права власносты на 1/2 частину земельної ділянки - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судови витрати у розмірі 25, 50 грн. за сплату державного мита та 15 грн. за ІТЗ судового процесу.

Рішення набуває чинності через 10 днів після проголошення, якщо у вказаний термін не буде подана скарга про його скасування.

Суддя: Сараєв І. А.