Справа № 2-5687/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2011 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі судді Кучиної Н.Г.

при секретарі Цимбалюк А.І.

з участю представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства „ Державний ощадний банк України в особі філії „ Рівненського обласного управління акціонерного товариства Ощадбанк до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства „ Державний ощадний банк України в особі філії „ Рівненського обласного управління акціонерного товариства Ощадбанк про визнання кредитного договору недійсним ,-

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство „ Державний ощадний банк України в особі філії „ Рівненського обласного управління акціонерного товариства Ощадбанк звернулось до Рівненського міського суду з позовною заявою до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором.

Під час попереднього судового засідання відповідачем ОСОБА_3 було подано зустрічну позовну заяву до Публічного акціонерного товариства „ Державний ощадний банк України в особі філії „ Рівненського обласного управління акціонерного товариства Ощадбанк про визнання кредитного договору недійсним

Ухвалою суду від 27 жовтня 2011 року зустрічна позовна заява була обєднана в одне провадження з первісним позовом.

В судовому засіданні представник позивача - відповідача позовні вимоги за первісним позовом збільшив. В обґрунтування позовних вимог, посилається на те, що між ПАТ Державний ощадний банк України в особі філії Рівненського обласного управління акціонерного товариства Ощадбанк та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 669 від 14 листопада 2011 року, відповідно до якого, останньому було надано кредит в розмірі 34000 Євро, зі строком повернення до 11 листопада 2011 року, з процентною ставкою 12,2 % річних.

Крім того, між ПАТ Державний ощадний банк України в особі філії Рівненського обласного управління акціонерного товариства Ощадбанкта ОСОБА_4 14 листопада 2006 року був укладений договір поруки № 669/1.

Оскільки, вказані зобовязання не виконані, відповідно до договору поруки ОСОБА_4 відповідає перед банком у повному обсязі та всім належним їй на праві власності майном та грошовими коштами.

Таким чином, відповідачі мають нести солідарну відповідальність за невиконання взятих зобовязань.

Просить суд, позовні вимоги за первісним позовом задоволити і стягнути з відповідачів солідарно заборгованість по кредитному договору № 669 від 07 14 ли стопада 2006 року, яка станом на 21 грудня 2011 року становить 26765, 74 євро, з них 20390, 42 Євро заборгованість по кредиту, 4198, 61 Євро заборгованість по відсоткам, 1883, 79 Євро- нарахована та несплачена пеня по основному боргу, та 292, 92 Євро нарахована та несплачена пеня по відсотках.

Що стосується зустрічного позову позовні вимоги не визнав, зазначив що законодавство України чітко визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити та бути суб"єктом кредитних зобов"язань. Спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів,які б забороняла банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Що стосується валютного законодавства,то відповідно до Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" надання кредитів в іноземній валюті слід відносити до валютних операцій. Здійснення валютних операцій може мати місце на підставі генеральних чи індивідуальних ліцензій НБУ.Відповідно до ст.5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період,необхідний для здійснення такої операції. Перелік валютних операцій,для здійснення яких необхідна індивідуальна ліцензія НБУ,наданий у частині 4 цієї статті. Генеральні ліцензії надаються для здійснення валютних операцій,що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного- регулювання. Пункт "в" ч.4 ст.5 Декрету передбачає вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операції щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті,якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Отже індивідуальна ліцензія на проведення вказаних операцій необхідна лише у тому випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, на сьогодні законодавством не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Ця обставина з огляду на відсилочний характер норми Декрету не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов"язані з наданням резидентами(банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам. Таким чином,за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій,єдиною правовою підставою для здійснення банкам кредитування в іноземній валюті згідно вимоги ст.5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій,отриманої у встановленому порядку. Що стосується необхідності отримання сторонами договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України згідно з вимогами п. "г" ч.4 ст. 5 Декрету,то відповідно до цієї статті порядок і терміни видачі ліцензій,перелік документів, необхідних для одержання ліцензії,а також підстави для відмови у видачі ліцензії визначаються НБУ. Надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії.

Представник відповідача -позивача ОСОБА_3 позовні вимоги за первісним позовом не визнала, зазначила, що будь- яких доказів щодо неналежного виконання її довірителем взятих на себе зобовязань по кредитному договору, позивачем всупереч вимог ст.60 ЦПК України не надано, крім того, зазначила, що позивач не вправі був надавати кредит в іноземній валюті. Просила в задоволенні первісного позову відмовити. Зустрічну позовну заяву підтримала повністю з підстав викладених у позові, просила посилаючись на ст. 203, 215 ЦПК України визнати недійсним кредитний договір № 669 від 14 листопада 2006 року Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не прибула, про час розгляду справи повідомлялась заздалегідь та належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Заперечень проти позову до суду не подала.

Оцінюючи пояснення сторін, дослідивши надані в справі докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають до задоволення частково з таких підстав.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Сукупністю досліджених в справі доказів, які неоспорені відповідачем та визнаються судом достовірними встановлено, що між ПАТ Державний ощадний банк України в особі філії Рівненського обласного управління акціонерного товариства Ощадбанк та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 669 від 14 листопада 2011 року, відповідно до якого, останньому було надано кредит в розмірі 34000 Євро, зі строком повернення до 11 листопада 2011 року, з процентною ставкою 12,2 % річних.

Відповідно до оглянутого в судовому засіданні кредитного договору № 669 вбачається, що згідно п.1.5 договору погашати отриманий кредит ОСОБА_3 зобовязався щомісяця до 25 числа поточного місяця, рівними частинами в сумі 567 Євро ( а.с. 10 )

З оглянутого в судовому засіданні договору поруки № 669/1 від 14 листопада 2006 року п.1.1. вбачається, що ОСОБА_4 поручається перед ПАТ Державний ощадний банк України відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання ОСОБА_3 зобовязання за кредитним договором № 669 від 14 листопада 2006 року ( а.с.13)

Оскільки вказані зобовязання ОСОБА_3 не виконані, то відповідно до п.1.1,2.1, 31. вказаного договору поруки ОСОБА_4 відповідає перед банком у повному обсязі.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Доказів виконання зобовязання по сплаті боргу згідно з договором № 669 від 14 листопада 2006 року відповідачами суду не надано.

Сукупністю досліджених у справі доказів, суд приходить до переконання про часткове задоволення позовних вимог, вважає що з відповідачів підлягає до стягнення 20390, 42 Євро заборгованість по кредиту, 4198, 61 Євро заборгованість по відсоткам

Судом приймається до уваги, наданий позивачем розрахунок заборгованості, оскільки він виконаний у відповідності до чинного законодавства та неоспорений відповідачами по справі.

Розмір заборгованості підлягає до солідарного стягнення з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 в силу положень ст. 541 ЦК України, яка передбачає, що солідарний обовязок виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобовязання.

Що стосується позовних вимог про стягнення пені, то в цій частині суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В судовому засіданні встановлено, що розмір нарахованої та несплаченої пені по основному боргу становить 1883, 79 Євро та 292, 92 Євро - нарахована та несплачена пеня по відсотках, що є значно високим. Крім того, суд приймає до уваги фінансово- економічну ситуацію у країні та те, що ОСОБА_3 зобовязання виконував належно протягом трьох років і лише в 2009 році допустив прострочення платежів, на даний час має незначні доходи.

За таких обставин, суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог в частині стягнення пені частково, і стягнення пені в розмірі 1000 ( одна тисяча ) Євро - нарахованої та несплаченої пені по основному боргу та 292, 92 Євро нарахованої та несплаченої пені по відсотках, що буде відповідати засадам справедливості і розумності.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3, ОСОБА_4 підлягають до стягнення на користь Публічного акціонерного товариства „ Державний ощадний банк України в особі філії „ Рівненського обласного управління акціонерного товариства Ощадбанк 1700 ( одна тисяча сімсот ) грн. витрати по сплаті судового збору та витрати на інформаційно- технічне забезпечення судового процесу в сумі 120 грн.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства „ Державний ощадний банк України в особі філії „ Рівненського обласного управління акціонерного товариства Ощадбанк про визнання кредитного договору недійсним, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства та скріплюється печаткою.

Згідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

В судовому засіданні встановлено,що 14 листопада 2006 року між Публічного акціонерного товариства „ Державний ощадний банк України в особі філії „ Рівненського обласного управління акціонерного товариства Ощадбанкта ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 669

З вищевказаного кредитного договору вбачається, що цей правочин вчинений у письмовій формі та з дотриманням всіх вимог, передбачених чинним законодавством,між Банком та ОСОБА_3 погоджено всі істотні умови Договору,про що свідчать підписи сторін, скріплені печаткою юридичної особи.

Судом встановлено,що договір укладений 14.11.2006 року, підписаний сторонами, з умовами договору ОСОБА_3 був згідний.

Згідно ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами НБУ та угодами між клієнтом та банком.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України (далі - ЦКУ) іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (далі -Закон про банки) кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Згідно ч.З ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Випадки і порядок використання іноземної валюти визначаються Законом України "Про Національний банк України" від 20.05.1999 року № 679-ХІУ (із змінами та доповненнями) (надалі - Закон про НБУ) і Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 року № 15-93 (із змінами та доповненнями) (надалі - Декрет КМУ), виданими відповідно до них нормативними актами, якими передбачена можливість здійснення розрахунків в іноземній валюті при одержанні комерційного чи банківського кредиту в іноземній валюті і його погашенні.

У положеннях ч. 2 ст. 44 Закону про НБУ, в якій зазначено, що Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належить, зокрема видача та відкликання ліцензій, здійснення контролю, у тому числі шляхом здійснення планових і позапланових перевірок, за діяльністю банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів), які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, в частині дотримання ними валютного законодавства.

Відповідно до норм пп. "г" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави віднесено до операцій, які потребують ліцензії.

При цьому, відповідно до положень ч. 2 ст. 5 Декрету Національним банком України видаються генеральні ліцензії комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання /одержання/ кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, операції з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

За таких підстав, банк Ощадний банк України діяв на підставах положень чинного законодавства та підзаконних нормативно-правових актів України, тому 31.12.1991 року ВАТ Державний ощадний банк Україниотримано генеральну банківську ліцензію за № 148 на право здійснення банківських операцій, визначених частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями.

Невід'ємною частиною цієї ліцензії є Дозвіл від 31 грудня 1991 року за № 148-2 з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати ВАТ Державний ощадний банк Україниз валютними цінностями.

Таким чином, правових перешкод для того, щоб банк Державний ощадний банк Українимав право укладати кредитні договори, видавати кредити та відповідно, вимагати виконання зобов'язання в іноземній валюті - немає.

Виходячи з наведеного, суд не вбачає підстав для визнання кредитного договору,укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ „ Державний ощадний банк України в особі філії „ Рівненського обласного управління акціонерного товариства Ощадбанк 14 листопада 2006 року недійсним.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,11,57-60,88, 205, 212, 213-215,218,223, 294 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства „ Державний ощадний банк України в особі філії „ Рівненського обласного управління акціонерного товариства Ощадбанк до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства „ Державний ощадний банк України в особі філії „ Рівненського обласного управління акціонерного товариства Ощадбанк 20 390, 42 ( двадцять тисяч триста девяносто ), 42 євро - залишок позики, 4 198 ( чотири тисячі сто девяносто вісім ) 61 євро - нараховані та несплачені відсотки за користування позикою, 1000 ( одна тисяча ) євро нарахована та несплачена пеня по основному боргу та 292 ( двісті девяносто два),92 євро- нарахована та несплачена пеня по відсотках , загальна сума заборгованості становить 25881, 93 ( двадцять пять тисяч вісімсот вісімдесят один) 93 євро, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 21 грудня 2011 року ( 100 Євро- 1044, 59 грн) 270466 ( двісті сімдесят тисяч чотириста шістдесят шість) грн.. 17 коп - солідарно.

В задоволенні решти позовних вимог Публічного акціонерного товариства „ Державний ощадний банк України в особі філії „ Рівненського обласного управління акціонерного товариства Ощадбанк до ОСОБА_3, ОСОБА_4 - відмовити.

В задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства „ Державний ощадний банк України в особі філії „ Рівненського обласного управління акціонерного товариства Ощадбанк про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства „ Державний ощадний банк України в особі філії „ Рівненського обласного управління акціонерного товариства Ощадбанк 1700 ( одна тисяча сімсот ) грн. витрати по сплаті судового збору та витрати на інформаційно- технічне забезпечення судового процесу в сумі 120 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Рівненського міського суду Н.Г. Кучина