Справа №22-ц-2337/11 Суддя-доповідач - Кононенко
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2011 року м.Суми

Колегія суддів з розгляду справ цивільного судочинства Апеляційного суду Сумської області у складі:

головуючого - Кононенко О.Ю.

суддів - Семеній Л.І., Хвостика С.Г.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 16 листопада 2011 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи Білопільська міська рада, Бюро технічної інвентаризації м.Білопілля, про визнання права власності на 1/2 частину будинку,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 16 листопада 2011 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення. При цьому зазначає, що спірний будинок був придбаний за кошти, набуті ним спільно з відповідачкою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1, його представника адвоката ОСОБА_4, які підтримали доводи апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката ОСОБА_5, які заперечували проти доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 12 грудня 1990 року по 30 жовтня 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають повнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За договорами купівлі-продажу 04 січня 2002 року ОСОБА_2 придбала житловий будинок №87 по вул.Червонофлотця Перепелиці в м.Білопілля та земельну ділянку площею 0,14 га для обслуговування житлового будинку, ведення особистого підсобного господарства за вказаною адресою (а.с.54, 55).

Будинок №32 по вул.Коваленки в м.Білопілля, що належав ОСОБА_1, знятий з інвентарного обліку та державної реєстрації за рішенням виконавчого комітету Білопільської міської ради від 30 серпня 2006 року №176 (а.с.59, 61).

З 02 червня 2007 рок ОСОБА_1 зареєстрований у спірному будинку(а.с.12).

За договорами дарування від 26 квітня 2011 року ОСОБА_2 передала у власність сину ОСОБА_3 житловий будинок №87 по вул.Червонофлотця Перепелиці в м.Білопілля та земельну ділянку площею 0,1498 га для обслуговування будинку, ведення особистого підсобного господарства (а.с.52, 53).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що будинок, набутий позивачкою, є спільною власністю сторін відповідно до норм законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Згідно зі ст.22 КпШС України, ст.16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що вони з відповідачкою і після розірвання шлюбу продовжували проживати як подружжя однією сімєю, у звязку з чим він вважав, що спірний будинок придбаний відповідачкою за їх спільні кошти, а тому є спільною сумісною власністю.

Шлюб було розірвано між сторонами 30 жовтня 2001 року, а житловий будинок №87 по вул.Червонофлотця Перепелиці в м.Білопілля та земельну ділянку за вказаною адресою ОСОБА_2 придбала 04 січня 2002 року (а.с.54, 55, 60).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне нерухоме майно не можна вважати спільною власністю сторін з підстав, заявлених у позові.

Судом також встановлено, що відсутні і інші підстави, передбачені Законом України «Про власність», вважати спірне майно спільною власністю сторін.

Доводи апелянта про протилежне є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів, висновків суду також не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Зважаючи на викладене, оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 16 листопада 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набрала законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: