АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія - 34 (1) ОСОБА_1
Доповідач Турік В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

07 грудня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Турік В.П.

суддів - Савіної Г.О., Братіщевої Л.А.

при секретарі - Алісовій Т.С.

за участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

позивача ОСОБА_4, який є також і представником позивача ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

представника відповідачів ОСОБА_8, ОСОБА_9, та

Фермерського господарства «Горизонт» - ОСОБА_10,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_7 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 30 червня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, Фермерського господарства Горизонт, ОСОБА_11 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданих джерелом підвищеної небезпеки, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, Фермерського господарства Горизонт, ОСОБА_11 про відшкодування моральної шкоди, завданих джерелом підвищеної небезпеки, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8, Фермерського господарства Горизонт, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих джерелом підвищеної небезпеки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2008 року ОСОБА_5 звернулась з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11 і просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь моральну шкоду у сумі 500 000 грн., матеріальну шкоду у сумі 60 977, 33 грн., витрати на лікування у сумі 1 135, 85 грн. та додаткові витрати у сумі 2 184, 50 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 30.07.2005р. з вини водія трактора ЮМЗ 6АКС ОСОБА_11 сталася дорожньо-транспортна пригода, в наслідок якої автомобілю «Пежо» завдано механічні пошкодження. Крім того, внаслідок ДТП ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості та довгий час лікувалася, і понесла матеріальні витрати на придбання медикаментів на суму 1 135,85 грн.

30.05.2008 року постановою Пятихатського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_11 був звільнений від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 286 КК України на підставі п.»а» ст. 1 Закону України «Про амністію» від 19.04.2007 року. Внаслідок ДТП позивачка перенесла тяжкі фізичні та моральні страждання, які вона оцінює в 500000 грн.

Ухвалою суду від 27 червня 2008 року справу призначено до розгляду та залучено до участі у справі в якості відповідачів СФГ «Горизонт» та ОСОБА_6

У жовтні 2008 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ФГ «Горизонт», третя особа ОСОБА_11 і просив солідарно стягнути на його користь 100 000 грн. у відшкодування моральної шкоди посилаючись на те, що 30.07.2005р. внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено належний йому автомобіль та травмовано його дружину ОСОБА_5.

17 лютого 2009 року позивачі уточнили свої позовні вимоги і просили стягнути з ОСОБА_8, ОСОБА_6 і СФГ «Горізонт» на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у сумі 100 000 грн., на користь ОСОБА_5 моральну шкоду у сумі 500 000 грн., матеріальну шкоду у сумі 60 977, 33 грн., витрати на лікування у сумі 1 135, 85 грн. та додаткові витрати у сумі 2 184, 50 грн.

Ухвалою суду від 23 листопада 2009 року задоволено клопотання представника відповідачки ОСОБА_6 та залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_4 в якості співвідповідача ОСОБА_5

В грудні 2010 року представник позивача ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_8, ФГ «Горизонт» посилаючись на те,, що 30.07.2005 року у м. Пятихатки, з вини водія трактору ЮМЗ 6АКС, державний номер НОМЕР_1, з причепом 2ПТС-4, державний номер НОМЕР_2, сталася дорожньо-транспортна подія, внаслідок якої автомобілю марки «Пежо-306», державний номер НОМЕР_3, належного на праві власності ОСОБА_2, нанесені механічні ушкодження. У звязку з чим, просив суд стягнути з власника трактору ФГ «Горизонт» та власника причепу ОСОБА_8 на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 68 781 грн. 42 коп. і моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. та одночасно просив визнати поважними причини пропуску ОСОБА_2 строку позовної давності та обєднати дані позови в одне провадження.

Ухвалою суду від 27.12.2010 року клопотання представника позивача ОСОБА_2 про обєднання позовів в одне провадження задоволено.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 30 червня 2011 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 майнову шкоду, повязану з пошкодженням здоровя в сумі 1 135,85 грн., моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в сумі 1 000 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Позов ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати по справі державне мито в сумі 68 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_7 просить рішення суду в частині часткового задоволення позовів ОСОБА_5, ОСОБА_4 скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог до ОСОБА_6 нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Так, покладаючи обовязок по відшкодуванню шкоди на ОСОБА_6, як на володільця джерела підвищеної небезпеки, суд не взяв до уваги ч.2 ст. 799, ч.2 ст. 220, ч.2 ст. 215 ЦК України, згідно яких договір оренди транспортного засобу, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 є недійсним, а тому належними відповідачами по справі є власники джерел підвищеної небезпеки ФГ «Горизонт» та ОСОБА_8

Висновок суду про те, що причеп не є механічним транспортним засобом і для вирішення спору не має значення хто є його власником, суперечить ч.1 ст. 1187 ЦК України, Правилам дорожнього року, затверджених Постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306, Єдиним вимогам до конструкцій та технічного стану колісних транспортних засобів та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених Постановою КМУ від 07.09.1998р. №13898.

Стягуючи з ОСОБА_6 на користь позивачів шкоду, завдану в результаті ДТП, суд безпідставно застосував ст. 1172 ЦК України. Висновок суду про перебування ОСОБА_11 у трудових відносинах з ОСОБА_6 не відповідає встановленим обставинам справи, оскільки між сторонами виникли цивільно-правові відносини і ОСОБА_11 неправомірно заволодів транспортним засобом, а посилання суду на пояснення ОСОБА_11, який не був допитаний судом, як на доказ перебування останнього у трудових відносинах з ОСОБА_6, порушує принцип безпосередності судового розгляду, закріплений в ст. 159 ЦПК України.

Розмір моральної шкоди стягнутої на користь позивачів є завищеним, а згідно п.7 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» ОСОБА_4 взагалі не має права на таке відшкодування.

Порушення норм процесуального права полягає в тому, що суд невірно застосував ч.4 ст. 61 ЦПК України, яка не встановлює преюдиційності постанови суду про закриття справи. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, в порушення ст.ст. 214,215 ЦПК України, недостатньо вмотивував рішення суду та не розглянув позовні вимоги по суті.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права. Зокрема, перебіг трирічного строку позовної давності, відповідно до приписів ч.1 ст. 261 ЦК України, розпочинається з січня 2009 року, коли позивач довідався про порушення свого права, а тому, оскільки позивач вперше звернувся до суд з позовом 17.02.2009р. та 27.12.2010р., відмова в задоволенні позовних вимог в звязку з пропуском строку позовної давності є неправомірною.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_6-ОСОБА_7 просить її залишити без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колега суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.07.2005 року водій трактора ЮМЗ 6АКС державний номер НОМЕР_1 з причепом 2ПТС ОСОБА_11 близько 21 год.30 хв. допустив порушення ПДР, в результаті чого зчіплювальне обладнання разом з причепом відчепилось від трактора і зіштовхнулось з автомобілем НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_5

ОСОБА_11 визнаний винним у скоєному ДТП (а.с.6 т.1).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення спричиненої їй матеріальної та моральної шкоди та частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 1187,1172,1167 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об*єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Із матеріалів справи вбачається, що власником трактора колісного ЮМЗ-6АКЛ, державний номер 07202АА є селянське (фермерське) господарство «Горизонт», головою та засновником якого є ОСОБА_9 (а.с. 16-23, 48, 69 т.1).

Причіп 2ПТС-4 державний номер НОМЕР_2 на момент скоєння ДТП зареєстровано за ОСОБА_8 (а.с.47 т.1).

За договором оренди від 01.07.2005 року трактор з причепом було передано суб*єкту підприємницької діяльності ОСОБА_6 ( а.с.24,26 т.1).

На момент ДТП трактором керував ОСОБА_11, який 15.07.2005 року уклав трудовий договір з ОСОБА_6 (а.с.36,37 т.1).

Також доказом того, що ОСОБА_11 перебував у трудових відносинах із ОСОБА_6 підтверджується письмовими поясненнями самого ж ОСОБА_12, із якого вбачається, що він 30.07.2005 року отримав шляховий лист, наряд на роботи та перевозив зернові культури та інше (а.с.194-195 т.1).

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудовитих (службових ) обов*язків.

Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №6 від 27.03.1992 року « Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела.

Судом встановлено, що внаслідок вказаної ДТП позивач ОСОБА_5 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження у зв*язку з чим перебувала на лікуванні. На придбання ліків вона витратила 1135,85 грн. Тому суд першої інстанції вірно стягнув майнову шкоду у розмірі 1135,85 грн. саме з ОСОБА_6, оскільки майнова шкода завдана діями ОСОБА_11 під час виконання ним трудових обов*язків за трудовим договором з суб*єктом підприємницької діяльності ОСОБА_6

Погоджується колегія суддів й з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 і ОСОБА_4, оскільки згідно п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за моральну(немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов*язків, відповідальність несе організація, а останній відповідає перед нею в порядку регресу, якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого порядку.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Суд врахував встановлені обставини ДТП, її наслідки, характер та обсяг моральних страждань як ОСОБА_5 так і ОСОБА_4, та обґрунтовано стягнув моральну шкоду у розмірі 10000 грн. на користь ОСОБА_5 та 1000 грн. Такий висновок суду відповідає вимогам п.9 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду та ст.1167 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 60977,33 грн. та шкоди у розмірі 2184,50 грн., заподіяну додатковими витратами пов*язаними з транспортуванням транспортного засобу, проведенням авто товарознавчих експертиз, посвідченням довіреності представника та витрат на пальне, суд виходив з їх необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як вбачається із матеріалів справи з 07.10.2005 року власником автомобіля НОМЕР_5 став ОСОБА_4 на підставі біржової угоди (а.с.100 т.1).

Автомобілем на час ДТП керувала ОСОБА_5 за усним дорученням позивача ОСОБА_4, який на підставі довіреності, виданої ОСОБА_13 діючого від імені ОСОБА_2 від 13.12.2003 року мав право керувати автомобілем та представляти інтереси власника, пов*язані з експлуатацією, відчуженням, переобладнанням, ремонтом автомобіля та був наділений іншими правами щодо вказаного автомобіля (а.с.197 т.1), тому суд дійшов вірного висновку, що оскільки ОСОБА_5 не є власником автомобіля «Пежо-306» то її позовні вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди , завданої його пошкодженням та додаткових витрат, пов*язаних з транспортуванням вказаного транспортного засобу, а також вимоги про стягнення витрат на посвідчення довіреності представника та на пальне не підлягають задоволенню.

Погоджується колегія суддів й з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявлених представником ОСОБА_2-ОСОБА_3про стягнення з власника трактора Фермерського господарства «Горизонт» та власника причепу ОСОБА_8 солідарно на користь ОСОБА_2 спричинену йому матеріальну шкоду у розмірі 68781,42 грн. та моральну у розмірі 20000 грн. у зв*язку з пропуском строку позовної давності з огляду на наступне.

Відповідно дост.256 ЦК України позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно доч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як убачається із матеріалів справи, представники відповідачів по справі заперечували проти поновлення строку позовної давності. Доказів поважності причин пропущення строку позовної давності суду не надано, тому суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову за пропуском строку позовної давності.

Із матеріалів справи вбачається, що з 07.10.2005 року власником автомобіля «Пежо-306» став ОСОБА_4, тому посилання в апеляційній скарзі представника ОСОБА_2- ОСОБА_3, що лише у січні 2009 року ОСОБА_2 дізнався про пошкодження його автомобіля, а тому строк позовної давності розпочався у нього із січня 2009 року, а закінчується лише у січні 2012 року, та що суд фактично не розглянув його позовні вимоги, а лише обмежився відмовою у позові у зв*язку з пропуском строку позовної давності, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони є безпідставними та висновків суду про відмову в позові ОСОБА_2 не спростовують.

Доводи в апеляційній скарзі представника ОСОБА_6-ОСОБА_7, що договір оренди транспортного засобу, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 є недійсним, а тому належним відповідачем по справі є власник-джерело підвищеної небезпеки ФГ «Горизонт» та ОСОБА_8, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки його недійсність судом не встановлена та з матеріалів справи вбачається, а саме із договору оренди та акту-передачі, що трактор з причепом передано СПД ОСОБА_6 (а.с.24-копія договору, а.с.26 т.1- акт-прийому передачі).

Твердження, що висновок суду про те, що причеп не є механічним транспортним засобом і для вирішення спору не має значення, хто є його власником є хибним, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суд дійшов вірного висновку, який відповідає Правилам дорожнього руху України, в яких зазначено, що причіп є немеханічним транспортним засобом, який призначено для руху в складі з механічним транспортним засобом, тому суд дійшов вірного висновку, що значення має лише те, хто є власником трактору.

Доводи, що суд безпідставно стягнув з ОСОБА_6 на користь позивачів шкоду, завдану в результаті ДТП та висновок суду перебування ОСОБА_11 у трудових відносинах з ОСОБА_6 не відповідають обставинам справи є безпідставними, оскільки на момент ДТП трактором керував ОСОБА_11, який 15.07.2005 року уклав трудовий договір з ОСОБА_6, що підтверджується копією наказу та копією трудової книжки (а.с.36,37 т.2).

Доводи, що розмір моральної шкоди, стягнутої з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_14 є завищеним, а ОСОБА_4 взагалі не має права на таке відшкодування є безпідставними, оскільки висновки суду про часткове задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_15 є обґрунтованими та відповідають положенням діючого законодавства.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов*язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

За таких обставин колегія суддів підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення не вбачає.

Керуючись ст.ст.303,307,308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 30 червня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді