Апеляційний суд Харківської області
Справа № 22-Ц-121/2011
Категорія - спадкова
Головуючий 1 інстанції - Оксененко В.А.
Доповідач - Яцина В.Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2011 р. м. Харків.

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Яцина В.Б.,

суддів - Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

при секретарі - Коршун І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 05 липня 2010 року та ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 29 липня 2010 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, третя особа - XI державна нотаріальна контора м. Харкова, міськБТІ м. Харкова, Департамент містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради,

ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, третя особа - XI державна нотаріальна контора м. Харкова, міськБТІ м. Харкова,

та по зустрічному позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, Харківської міської ради про встановлення юридичного факту створення нових речей та добросовісного володіння, безперервного користування садибою, визнання права власності на садибу в порядку набувальної давності та зобовязання передати у власність земельну ділянку, -

ВСТАНОВИЛА:

01 липня 2008 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому після його уточнення просила визнати за її дідом ОСОБА_4 в порядку забудови право власності на будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями за адресою вул. Ізюмська, 12 у м. Харкові, та за її батьком ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину вказаного будинку в порядку спадкування за законом, а також - на 1/2 частину самовільно побудованого будинку літ. «К-1» з самовільно по будованими будовами та визнати за позивачкою право власності на ? частину домоволодіння № 12 по вул.. Ізюмської в м. Харкові в порядку спадкування за законом після смерті її батька.

На обгрунтування позову послалася на те, що її дід ОСОБА_4 на відведеній для цього земельній ділянці, яка нині має адресу вул. Ізюмська, 12 у м. Харкові, до 1967 року під час шлюбу зі ОСОБА_6 побудував будинок літ. «А-1» з сінями, сараєм, але до експлуатації ці будівлі не були прийняті і до теперішнього часу у встановленому порядку не зареєстровані. ОСОБА_4 помер у 1968, а ОСОБА_6 - у 1997 році. Після їх смерті спадкоємцями 1-ї черги у рівних долях були їх діти: ОСОБА_5, ОСОБА_1, які фактично прийняли спадщину внаслідок проживання разом з батьками та ОСОБА_7, який не прийняв спірну спадщину і його місцезнаходження з 1970 року невідомо.

За життя бабусі ОСОБА_6 її батько ОСОБА_5 та тітка - відповідачка ОСОБА_1 на вказаній земельній ділянці самочинно збудували будинок літ. «К-1», однак батько зареєструвати його не встиг, оскільки раптово помер у 1999 році.

ОСОБА_8 підтримала позов своєї сестри ОСОБА_2, заявила позив з аналогічних підстав та з аналогічними вимогами про визнання за нею, за згодою з іншою спадкоємицею ОСОБА_2, права власності на 1/4 частину спірного домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5. Вказала, що на час смерті батька вона була неповнолітньою і фактично прийняв спадщину, яка відкрилася, з відповідачкою ОСОБА_1 склалися неприязні стосунки, остання не пускає її до будинку та чинить перешкоди в оформленні документів на будинок.

ОСОБА_1 позови не визнала. 14.10.2008 року заявила зустрічний позов, в якому після його уточнення просила визнати за нею за набувальною давністю право власності на спірне домоволодіння № 12 по вул. Ізюмській у м. Харкові оскільки вона з 1954 року добросовісно, відкрито і безперервно користується цим домоволодінням та земельною ділянкою під ним, а також - зобовязати міськБТІ оформити правовстановлюючі документи на спірний житловий будинок та господарсько-побутові будівлі і зареєструвати право власності за нею. Крім того, просила зобовязати Харківську міську раду в межах існуючих норм безоплатно передати їй у власність земельну ділянку під спірним домоволодінням площею 558 кв.м., зареєструвати право власності за нею та видати відповідне свідоцтво.

Представник відповідача, Харківської міської ради, позов не визнав з тих підстав, що спірні будинки та господарчі будівлі у встановленому порядку не зареєстровані, будівництво будинку «К-1» та двох гаражів було самочинним, земельна ділянка для цього сторонам по справі не надавалася, відсутні підстави для набуття власності за і набувальною давністю.

Треті особи не скористались правом участі у судовому розгляді справи.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05 липня 2010 року позови ОСОБА_2 і ОСОБА_8 задоволені частково.

Визнано право власності за ОСОБА_4 на жилий будинок літ. «А-1» з сінями літ. «а», сарай літ. «б» по вул. Ізюмської, 12 в м. Харкові в порядку забудови.

Визнано право власності за ОСОБА_5 на 1/2 частину жилого будинку літ. «А-1» з сінями літ. «а», сараєм літ. «б» по вул.. Ізюмської, 12 в м. Харкові в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4, який помер 20 травня 1968 року.

Визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_3 право власності за кожною по ? частини жилого будинку літ. «А-1» з сінями літ. «а», сараєм літ. «б» по вул.. Ізюмської, 12 в м. Харкові в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5, який помер 10 червня 1999 року.

У задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_8 про визнання права власності на жилий будинок літ. «К-1», а також - у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Ухвалою цього ж суду першої інстанції від 29 липня 2010 року було відмовлено ОСОБА_1 в ухваленні додаткового рішення по справі.

Не погоджуючись з таким рішенням та ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_7 в апеляційних скаргах поставила питання про скасування в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_8 та незадоволення позову ОСОБА_1 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_8, встановити факт створення нею нових речей, та добросовісного і безперервного користування спірною садибою з 1954 року по теперішній час, задовольнити її позовні вимоги та постановити окрему ухвалу з приводу порушення присяги суддями Московського районного суду. Скасувати ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 29 липня 2010 року та постановити нову про направлення справи до суду першої інстанції на новий розгляд цього питання.

На обґрунтування скарг ОСОБА_1 послалася на те, що суд ухвалив своє рішення при: недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідності висновків суду обставинам справи; з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши судцю-доповідача, пояснення осіб, що зявились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів скарги та розглянутих судом позовних вимог, а також - перевіривши законність ухвали суду, вважає, що апеляційна скарга на рішення суду підлягає частковому задоволенню, а скарга на ухвалу суду - відхиленню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням виконкому Сталінської райради від 20.02.1951 року ОСОБА_4 була надана земельна ділянка площею 558 кв.м. в селищі Кірова, вул.. Кірова 19 (нині - вул.. Ізюмська, 12) в м. Харкові для індивідуального будівництва, в березні 1951 року була відведена ділянка та укладений договір забудови і безстрокового користування наданою землею. На вказаній земельній ділянці ОСОБА_4 у 1951 році побудував жилий будинок літ. «А-1» з сінями літ. «а», сарай літ. «б, в», вбиральню літ. «г».

ОСОБА_4 помер 20 травня 1968 року, на час смерті він перебував у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_6, яка разом з дітьми, у тому числі з ОСОБА_5, проживала з чоловіком у спірному будинку.

ОСОБА_6 померла у 1997 році. ОСОБА_5 є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_6, на час смерті матері він постійно проживав та був прописаний разом з нею по вул.. Ізюмської, 12. Разом з ними проживала та була прописана . ОСОБА_1 Місцезнаходження ОСОБА_9 з 1970 року невідомо. ОСОБА_5 помер 10.06.1999 року. ОСОБА_2 і ОСОБА_8 є доньками ОСОБА_5 ОСОБА_2 у встановлений строк звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька та не заперечує проти прийняття спадщини своєю сестрою, ОСОБА_8, яка на день смерті батька була неповнолітньою, проживає у сільській місцевості, спадщину після нього прийняла фактично, забравши речі батька, документи.

На вказаній земельній ділянці також самочинно побудовані гараж «д» у 1980 році; душ літ. «е» у 1985 році; жилий будинок літ. «К-1», ганок літ. «к», гаражі літ. «ж», «і» у 1988 році; навіс літ. «з» та вбиральня літ. «о» - у 1987 році. ОСОБА_5 отримував на роботі будівельні матеріли для будівництва та ремонту.

Оскільки відповідно до ст.. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, для набуття права на земельну ділянку за давністю користування (набувальна давність) звертаються до органу місцевого самоврядування з відповідним клопотанням, передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом (ч. 1 ст. 116 ЗК України), а ОСОБА_1О таких дій не вчинила, - суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для зобовязання передачі їй у власність земельну ділянку площею 558 кв.м. під спірним домоволодінням. При цьому судова колегія також враховує загальні положення щодо дії законів у часі та те, що зазначена норма набрала чинності з моменту введення в дію ЗК України - з 1 січня 2002 року.

Ураховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України), норми ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання судом права власності на нерухоме майно не може мати місце раніше 1 січня 2011 року, за умови державної реєстрації нерухомого майна за такою особою.

Тому суд першої інстанції обґрунтовано та відповідно до наведеної норми закону дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1, які грунтуються на набувальній давності.

Крім того, оскільки ОСОБА_1 не надавалася у власність чи у користування земельна ділянка, на якій було здійснено вищевказане самочинне будівництво суд першої інстанції відповідно до правил ст. 376 ЦК України дійшов законного та обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання за нею права власності на це нерухоме майно.

В цій частині рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.

Що стосується іншої частини оскарженої частини рішення, то воно не в повній мірі виповідає вимогам Ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду.

Так відповідно до вказаній нормі законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2 і ОСОБА_3А суд першої інстанції виходив з того, що на день смерті їх батька, ОСОБА_5, який помер 10 червня 1999 року, існувала спадщина у вигляді спірного жилого будинку літ. «А-1» з сінями літ. «а», сараєм літ. «б» по вул.. Ізюмської, 12 в м. Харкові, яка йому належала на день смерті. Гіри цьому наявні правові підстави для визнання за ним права власності на 1/2 частину в порядку спадкування за законом після смерті батька останнього та діда позивачок, ОСОБА_4, який помер 20 травня 1968 року, який у свою чергу має право набути у власність вказане майно в порядку забудови.

Однак до такого висновку суд дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права, при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, що відповідно до п.п. 2,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду.

Відповідно до п. 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженою Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 p., яка була чинною на день виникнення спірних правовідносин - відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4І , реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, якими підтверджується факт введення в експлуатацію спірного будинку літ. «А-1» з сінями літ. «а», сараєм літ. «б» по вул.. Ізюмської, 12 в м. Харкові, а також - про його реєстрацію у встановленому порядку за життя спадкодавців, що юридично свідчить про незавершеність цього будівництва.

Тому, оскільки відповідно до ст. 11 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час відкриття спірної спадщини, після своєї смерті 20 травня 1968 року ОСОБА_10 втратив можливість своїми діями набувати цивільних прав і створювати для себе цивільні обов'язки (цивільну дієздатність), то у суду першої інстанції не було правових підстав для визнання за ним права власності на вказаний спірний житловий будинок з жилий будинок літ. «А-1» з сінями літ. «а», сараєм літ. «б» по вул.. Ізюмської, 12 в м. Харкові в порядку забудови.

Таким чином вказана нерухомість не стала обєктом цивільного права та внаслідок цього не увійшла до складу спірної спадщини, яка обмежується правами та обовязками, що належачи спадкодавцеві на день відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, то у суду першої інстанції не було й правових підстав і для визнання права власності на неї спочатку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10 за ОСОБА_5, а потім - за ОСОБА_2 і ОСОБА_8

Відповідно до правової позиції, яка викладена у п.п. 7, 8 постанови ВС України від

30травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини.

Виходячи з наведеного, у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_11 і ОСОБА_8 необхідно відмовити, за їх безпідставністю, що не позбавляє їх права вирішити питання введення до експлуатації та реєстрації вказаної нерухомості у позасудовому порядку, а у разі виникнення спору - в суді.

Наведене свідчить, що апеляційна скарга на рішення суду підлягає частковому задоволенню, а рішення - відповідній зміні.

Що стосується ухвали суду першої інстанції від 29 липня 2010 року про відмову в ухваленні додаткового рішення, то судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для ухвалення додаткового рішення за вимогами ОСОБА_1 про встановлення факту створення нею нових речей, факту добросовісного, безперервного користування садибою, не визнання за нею права власності на домоволодіння № 12 по вул.. Ізюмській, щодо зобовязання міськвиконкому м. Харкова передати їй у власність земельну ділянку і не застосування позовної давності до вимог ОСОБА_11 і ОСОБА_8

Вказані вимоги ОСОБА_1 про встановлення фактів мають юридичне значення лише в контексті підстав розглянутого судом позову ОСОБА_1, у задоволенні якою судом було правильно відмовлено у повному обсязі, а передача їй земельної ділянки у власність в межах розглянутого судом позову є виключною компетенцією компетентних органів територіальної громади міста Харкова.

Оскільки таким чином судом першої інстанції було постановлено ухвалу з додержанням вимог закону, судова колегія з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, відхиляє цю скаргу і залишає ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 307, ст.ст. 309, 312, 313, 315, 316, 319, 323-1.25, 327 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду а . Харкова від 05 липня 2010 року задовольнити частково.

Скасувати вказане рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та відмовити у задоволенні їх позовних заяв повністю.

В іншій частині, про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, зазначене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 29 липня 2010 року відхилити та залишити вказану увалу суду першої інстанції без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак протягом двадцяти, днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: