РІШЕННЯ

іменем України

16 серпня 20011 року Любомльський районний суд Волинської області в

складі головуючого - судді Пешков М.І., при секретарі Носку А.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 1.1., представника відповідача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Любомль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Любомльської міської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, в тому числі визнання права власності на проведену самочинну добудову до нерухомого майна, -

встановив:

У районний суд із позовом до Любомльської міської ради, ОСОБА_3 звернулася ОСОБА_1, яка просить постановити рішення, яким визнати за нею право власності на 72/100 частки домоволодіння, що знаходиться в місті Любомль, по вул. Луговій, і, Волинської області, вартістю 173997 грн. 53 коп.

Вимоги обґрунтувала тим, що її бабці ОСОБА_4, а також сестрам останньої ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дістався у спадок житловий будинок, що знаходиться в місті Любомль, вул. Лугова, і, що стверджується реєстраційним посвідченням Волинського обласного БТІ, виданим 21.12.1990 року. Рішенням Любомльського районного суду від 30.10.1991 року, ОСОБА_4 та її трьом сестрам зазначене нерухоме майно виділено в натурі. 4.08.2002 року ОСОБА_4 померла і після її смерті спадщину прийняв її чоловік ОСОБА_8, який являвся дідусем позивача та котрий при житті спадкових прав не оформив, а 18.09.2008 року також помер. За життя ОСОБА_8 розпорядився належним йому майном та 7.06.2004 року склав заповіт посвідчений державним нотаріусом, яким все належне йому майно, в тому числі майно належне його покійній дружині ОСОБА_9, успадковане ним після її смерті, заповів позивачу. Також при житті спадкодавець ОСОБА_8 проводив добудову до житлового будинку на яку відсутні будь які документи, а тому має факт самовільної забудови нерухомого майна загальною площею 66,2 кв.м. та житлової площі 34,0 кв.м. Позивач спадщину прийняла на підставі ст. 1269 ЦК України, однак отримати свідоцтва права

власності на нерухоме майно не може, оскільки нотаріус відмовляється їй його видати. Згідно технічного паспорта на обєкт нерухомого майна від 25.03.2010 року визначено, що бабуся позивача ОСОБА_4 мала частку будинковолодіння в розмірі 27/100, що в м. Любомль, по вул. Луговій, і. Спадкоємці ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, володіли 73/100 частиною зазначеного домоволодіння, якою на даний час володіє відповідач ОСОБА_10 Позивач вважає, що самочинна добудова до зазначеного нерухомого майна не порушує прав інших осіб, що підтверджується комплексним висновком, де зазначено, що самочинне будівництво проведено відповідно до державних будівельних норм, просить позов задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, представник міської ради позов визнав частково, відповідач ОСОБА_10 у судовому засіданні позов не визнав, подав до суду заперечення.

У судовому засіданні представник позивача зазначила, що спірне нерухоме майно її довірителю дісталося відповідно до чинного законодавства, однак оскільки до будинковолодіння позивача спадкодавцями було проведено самочинне будівництво, оформити спадкові права поза судовим розглядом не можливо. Вважає, що є всі підстави до задоволення позову.

У судовому засіданні представник відповідача пояснив, що міська рада не заперечує визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, отримане позивачем у спадок. Щодо визнання за позивачем права власності на проведену самочинну добудову до нерухомого майна, міська рада не визнає позов в цій частині, оскільки порушуються права відповідача ОСОБА_3, який являється власником частини домоволодіння спірного будинку.

Відповідач ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснив, що самочинне будівництво до будинковолодіння позивача проводила особисто позивач та члени її сімї, а не колишні спадкодавці. Внаслідок проведеної самочинної добудови до нерухомого майна, його права порушені, оскільки добудова проведена по межі його земельної ділянки, вікна добудови позивача, розташовані так, що в майбутньому йому не можливо буде провести власну добудову до належної йому частини будинковолодіння. Із заявленими позовними вимогами не згідний, просить відмовити у його задоволенні.

Заслухавши представника позивача, представника відповідача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як встановлено у судовому засіданні бабці позивача - ОСОБА_4 та сестрам останньої ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_11 належав отриманий у спадщину житловий будинок, що знаходиться в місті Любомль, вул. Лугова, і, що стверджується реєстраційним посвідченням Волинського обласного БТІ, виданим 21.12.1990 року.

Рішенням Любомльського районного суду від 30.10.1991 року (.а.с. 8-9), ОСОБА_9 та її трьом сестрам зазначене нерухоме майно виділено в натурі, зокрема ОСОБА_4 27/100 частини будинковолодіння, іншим спадкоємцям 73/100 частину будинковолодіння.

4серпня 2002 року ОСОБА_4 померла (а.с. 4) і після її смерті спадщину прийняв її чоловік ОСОБА_8, який являвся дідусем позивача, який помер 18 вересня 2008 року (а.с.5).

При житті ОСОБА_8 спадкових прав не оформив, однак 7 червня 2004 року розпорядився належним йому майном, а також майном отриманим у спадок після смерті дружини ОСОБА_9, і за заповів все належне йому майно позивачу ОСОБА_12, що стверджується копією заповіту (а.с. 6).

Копією заяви позивача до нотаріальної контори стверджено (а.с. її), що позивач ОСОБА_12 у встановлений законом строк звернулася до державної нотаріальної нотори по питанню оформлення спадкових прав після смерті спадкодавця ОСОБА_8

Згідно листа Любомльської міської ради № 974 «а» від 17.12.2010 року (а.с.ю), за протоколом засідань виконавчого комітету № 2 від 12.02.1857 року, прадіду позивача ОСОБА_13 залишено у користуванні 0,15 га присадибної земельної ділянки, розташованої в м. Любомль, по вул. Луговій, і. У зазначеному будинку за заявою до міської ради ОСОБА_10 присвоєно два номери, зокрема за ОСОБА_10 - Лугова, 1-і, ОСОБА_4- Лугова, 1-2. Зазначену земельну ділянку розподілено між суміжниками, згідно якого за Луговою, 1-і, 1025 м2, за Луговою, 1-2, 431 М2.

Згідно технічного паспорта, який видано 25.03.2010 року (а.с. 12-15), висновку спеціаліста від 4.04.2011 року (а.с. 16-25), комплексного висновку (а.с.28-30) по вул. Луговій, і, в місті Любомль, до будинку володіння проведена самочинна добудова загальною площею 66.2 кв.м. та 34,0 кв.м. житлової площі.

з

Отже, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, врегульовані нормами Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм ст. и ЦК України підстава для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є правочини, акти цивільного законодавства, органів влади та місцевого самоврядування.

Згідно до ст. 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене майно виникає з моменту завершення будівництва.

У відповідності до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту7 його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 301 «Закону України «Про планування і забудову територій»від 20.04.2000 році № 1699-ІІІ, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюється на підставі сертифіката відповідності, який видається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю з урахуванням частини четвертої цієї статті.

Згідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів »від 08 жовтня 2008 року № 923, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів здійснюється на підставі сертифіката про відповідність збудованого обєкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, що видається інспекціями державного архітектурно - будівельного контролю. Сертифікат відповідності, - документ державного зразка, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом обєкта проектної документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам про відповідність збудованого обєкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правилам. Пунктом 17 Постанови Кабінету Міністрів України «Про Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів »від 08 жовтня 2008 року № 923 встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта, є дата видачі зареєстрованого інспекцією сертифіката відповідності. В п. 19 Постанови Кабінету Міністрів України «Про Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів»від 08 жовтня 2008 року № 923 встановлено, що експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, які не відповідають проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам та не прийнятих у встановленому порядку, забороняється. Відповідно до п. 20 Постанови Кабінету міністрів України «Про Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів»від 08 жовтня 2008 року № 923, сертифікат відповідності є підставою для укладення договорів про постачання на прийняті в експлуатацію закінчені будівництвом об'єкти необхідних для їх функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії тощо, включення даних про такий об'єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на зазначений об'єкт.

Частиною і ст. 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

У відповідності до ч. і ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»від 01.07.2004 року № 1952-ІУ, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право власності на нерухоме майно.

З огляду на зазначене, відсутність введення в експлуатацію самочинної добудови до домоволодіння позивача, не звернення позивача до органу місцевого самоврядування, право власності на які позивач просить визнати, виключає задоволення позову.

Окрім того, відповідно до положень ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує нрава інших осіб.

Таким чином, враховуючи, що у судовому засіданні було встановлено, що фактичне самочинне будування здійснено позивачем та членами її сімї, а не спадкодавцями, як зазначає представник позивача, права відповідача ОСОБА_3 порушені, оскільки самочинне будівництво проведено на межі його земельної ділянки із відсутністю висновку служби МЧС, зважаючи, що спірний обєкт будівництва в експлуатацію введений не був, а наявність цього є обовязковою умовою для визнання права власності за позивачем, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову.

Підсумовуючи вищевикладене, оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

На підставі таких доказів, наведених вище норм діючого законодавства, та встановлених в судовому засіданні фактичних обставин, суд дійшов до наступного. Так, як у описовій та регулятивній частині позову, так і з пояснень представника позивача, ставиться питання про задоволення позову в повному обєму і вимоги не розмежовуються в частині спадкового та самочинно створеного майна, тому суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне покласти на позивача судові витрати у справі, сплата яких підтверджується відповідним квитанціями.

На підставі вищезазначеного, керуючись ст. ст. іб, 331, 376 ЦК України, ст. ст. з, 11,15, 58, 59, бо - 6і, 212, 213, ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Любомльської міської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, в тому числі визнання права власності на проведену самочинну добудову до нерухомого майна відмовити.

Судові витрати по справі покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржено сторонами повністю або частково до апеляційного суду Волинської області через Любомльський районний суд Волинської області.

Апеляційна скарга подається у письмовій формі протягом десяти днів зі дня проголошення рішення.

Суддя М.І. Пешков

Любомльський районний суд Волинської області

м. Любомль, вул. Чапаєва, 3, 44300, (03377) 2-35-33