АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 22-ц-1389/2011 р. Головуючий 1 інст.: Дроздова Н.В.
Категорія: "сімейні правовідносини" Доповідач: Піддубний Р.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2011 року. м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

Головуючого судді: Піддубного Р.М

суддів: Солодкова А.А., Швецової Л.А.,

при секретарі: Соколовій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 січня 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області, третя особа - ОСОБА_1, про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Ізюмської міської ради Харківської області, Ізюмської державної нотаріальної контори, Ізюмського міжміського бюро технічної інвентаризації про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання права власності на 1/4 частину жилого будинку в порядку спадкування за законом, усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, зобов'язання вчинити певні дії, -

встановила:

У травні 2006 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 квітня 1995 року їй на праві власності належить ? частина жилого будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: м. Ізюм Харківської області, пров. Олександрівський № 29. Інша 1/2 частина належить відповідачеві ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 16 липня 1983 року. Посилаючись на те, що відповідач чинить перешкоди у користуванні належним їй нерухомим майном, просила виділити їй в натурі 1/2 частину будинку та земельної ділянки за вищевказаною адресою.

У лютому 2007 року ОСОБА_2 позовні вимоги доповнила та просила визнати за нею право власності на самочинно побудоване за вищевказаною адресою нерухоме майно: сарай літ. «З», гараж літ. «Н», літню кухню літ. «Б», вбиральню та літній душ літ. «К» та «Л», добудову літ. «а».

У лютому 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати домоволодіння № 29 по пров. Олександрівському в м. Ізюм Харківської області спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4, визнати видане 21 травня 1995 року ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 недійсним, визнати за ним право власності на 1/4 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_4, усунути перешкоди у користуванні власністю, зобов'язавши ОСОБА_2 знести огорожу та відкрити вхід у двір та заїзд до гаражу літ. «Ж». В обґрунтування позову зазначив, що його та відповідачки батьки - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 1947 року проживали однією сім'єю, а 11 жовтня 1959 року зареєстрували шлюб. 21 лютого 1956 року батьки придбали жилий будинок № 29 по пров. Олександрівському в м. Ізюм, право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_3 В подальшому жилий будинок вони знесли та у період з 1973 по 1983 роки побудували новий, у зв'язку з чим на підставі рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 21 березня 1973 року ОСОБА_3 було видане свідоцтво про право власності на зазначене нерухоме майно. 16 липня 1983 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 і частини домоволодіння, яким вона розпорядилась належній їй частиною спільного сумісного майна подружжя. 31 травня 1994 року ОСОБА_3 померла. На підставі залишеного нею заповіту відповідачка ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на 1/2 частину спірного будинку. Посилаючись на те, що їх мати не мала права розпоряджатися 1/2 частиною будинку, оскільки свою частину у спільному сумісному майні вона продала за життя, ОСОБА_1 просив визнати видане відповідачці свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом недійсним, визнати за ним право власності на 1/4 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 20 травня 2010 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 про виділ в натурі частки

жилого будинку та земельної ділянки зупинено.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 січня 2011 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за нею право власності на самочинно побудовані за адресою: м. Ізюм Харківської області, пров. Олександрівський № 29: сарай літ. «З», гараж літ. «Н», літню кухню літ. «Б», вбиральню та літній душ літ. «К» та «Л», прибудову до будинку літ. «а». У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що спірні господарські споруди побудовано позивачкою на власній земельній ділянці, яка була відведена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд без порушення прав інших осіб.

Однак з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Відповідно до ст. 30-1 Закону України «Про планування і забудову територій» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюється приймальними комісіями. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до закону.

До 1 січня 2009 року був чинним Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року N 1243, яким визначалися основні вимоги та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів незалежно від джерел фінансування їх будівництва; з 1 січня 2009 року механізм та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів встановлено Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 2008 року N 923.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Статтею 376 ЦК України також визначені певні правила, за якими можливе визнання за особою права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Встановлено, що жилий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: м. Ізюм Харківської області, пров. Олександрівський № 29 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності. Оскільки земельна ділянка за вказаною адресою перебуває у загальному користування власників будинку і порядок користування нею у встановленому законом порядку не визначався, не можна погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що самочинне будівництво ОСОБА_2 господарських будівель не порушує права співвласника будинку.

Крім того, як убачається із матеріалів справи, самочинне будівництво виконане позивачкою з порушенням будівельних норм та правил.

Встановивши, що будівництво здійснено ОСОБА_2 на земельній ділянці без отримання дозволу співвласника будинку, за відсутності затвердженої у встановленому порядку проектної документації, яка є підставою для видачі дозволу на будівництво та за відсутності в матеріалах справи доказів дотримання містобудівних регламентів, будівельних, екологічних, санітарно-гігієнічних, протипожежних та інших правил, нормативів, дотримання прав та законних інтересів співвласника жилого будинку, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання жилого будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання права власності на 1/4 частину жилого будинку в порядку спадкування за законом, усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, суд першої інстанції виходив з того, що на час придбання спірного майна ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, а тому воно не є спільним сумісним майном подружжя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які є батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_1, з 1947 року проживали однією сім'єю, а 11 жовтня 1959 року зареєстрували шлюб.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 та ч. 1 ст. 24 КпШС, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, є власністю кожного з них.

Як убачається із матеріалів справи, 21 лютого 1956 року на підставі договору купівлі- продажу ОСОБА_3 набула права власності на жилий будинок № 29 по пров. Олександрівському в м. Ізюм Харківської області.

Частиною 1 ст. 25 КпШС було передбачено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області від 21 березня 1973 року за ОСОБА_3 оформлено право власності на перебудований з дозволу виконкому жилий будинок № 29 по пров. Олександрівському в м. Ізюм та взамін договору купівлі-продажу від 21.11.1956 року видано свідоцтво про право власності.

Звернувшись після смерті 31 травня 1994 року ОСОБА_3 до нотаріальної контори із заявою про відмову від спадщини, чоловік померлої - ОСОБА_4 зазначив, що належна померлій ? частина спірного будинку відповідно до ст. 22 КпШС є особистою власністю ОСОБА_3

Належних та допустимих доказів наявності передбачених ст.ст. 22, 25 КпШС обставин, з якими закон пов'язує можливість виникнення права спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_1 не надано, що є його обов'язком відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, у зв'язку з чим суд дійшов правильного висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_2 про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 січня 2011 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва відмовити.

В іншій частині рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 січня 2011 року залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя

Судді