АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія № 27 (4) інстанції ОСОБА_1
Доповідач - Ляховська І.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2011 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів - Барильської А.П., Карнаух В.В.,

при секретарі Алісовій Т.С.,

за участю представників позивача ОСОБА_2,

ОСОБА_3, представника

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк» на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 29 липня 2011 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору (третя особа Приватне підприємство «Т.І.К.»), -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2009 року Відкрите (у теперішній час - Публічне) акціонерне товариство «Банк «Демарк» (далі по тексту Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_5, Приватного підприємства «Т.І.К.» (далі ПП «Т.І.К.») про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 19 листопада 2007 року між ним та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 36-065, згідно умов якого останній отримав кредит в сумі 20000 грн. під 24 % річних з кінцевим строком повернення 18 листопада 2009 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 19 листопада 2007 року між Банком та ПП «Т.І.К» був укладений договір поруки № 36-065/1, згідно якого ПП «Т.І.К.» поручилось відповідати перед Банком за виконання ОСОБА_5 зобовязань за кредитним договором.

Внаслідок неналежного виконання позичальником умов кредитного договору утворилася заборгованість, яка станом на 03 вересня 2009 року становить 12621 грн. 26 коп., з яких заборгованість за кредитом 10994 грн. 70 коп., заборгованість за відсотками 688 грн. 68 коп., штраф за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом 30 грн. 00 коп., пеня за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом 7 грн. 88 коп. та несплачена щомісячна комісія 900 грн. 00 коп., яку Банк просив стягнути з відповідачів солідарно.

У травні 2011 року ОСОБА_5 звернувся із зустрічним позовом до Банку про визнання кредитного договору № 36-065 від 19 листопада 2007 року недійсним, посилаючись на те, що вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 06 вересня 2010 року встановлено факт вчинення правочину щодо отримання вищезазначеного кредиту під впливом обману та в межах цієї кримінальної справи ПАТ «Банк «Демарк» заявлено позов про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 122034 грн. 33 коп., в тому числі і за кредитним договором № 36-065 від 19 листопада 2007 року.

Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 25 травня 2011 року провадження у справі за позовом Банку до ПП «Т.І.К.» про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 29 липня 2011 року Банку відмовлено в задоволенні його позовних вимог, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено, кредитний договір № 36-065 укладений 19 листопада 2007 року визнано недійсним та таким, що вчинений під впливом обману.

В апеляційній скарзі Банк ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення його позовних вимог в повному обсязі та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на його думку, суд залишив поза увагою, що ОСОБА_5 не доведено факт укладення кредитного договору під впливом обману з боку банку, що ОСОБА_6 не є стороною укладеного між позивачем і відповідачем договору, тому відсутні правові підстави для застосування положень ст. 230 ЦК України. Крім того, постановлення Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу обвинувального вироку відносно ОСОБА_6 не є підставою для звільнення ОСОБА_5 від виконання взятих на себе договірних зобовязань.

У запереченнях представник позивача ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки вваж є його законним і обґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 листопада 2007 року між Банком та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 36-065, за умовами якого останньому надано кредит у сумі 20000 грн. під 24 % річних з кінцевим строком повернення 18 листопада 2009 року.

Станом на 03 вересня 2009 року заборгованість позичальника перед Банком по кредитному договору становить 12621 грн. 26 коп., у тому числі: заборгованість за кредитом - 10994 грн. 70 коп., заборгованість за відсотками 688 грн. 68 коп., штраф за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом - 30 грн. 00 коп., пеня за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом - 7 грн. 88 коп. та несплачена щомісячна комісія 900,00 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом, Банк просив стягнути з відповідача зазначену вище заборгованість.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_5 подав зустрічний позов про визнання недійсним кредитного договору з підстав вчинення його під впливом обману.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із обставин, встановлених вироком Дзержинського районного суду від 06.09.2010 року стосовно ОСОБА_6, якого було визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.222, ч.2 ст.366 КК України.

Цим вироком, зокрема, встановлено, що ОСОБА_6, обіймаючи посаду директора ПП «Т.І.К.», навмисно, з метою отримання кредиту на суму 20000 грн., за допомогою комп'ютерної техніки підробив завідомо неправдивий документ, в який вніс інформацію, яка не відповідала дійсності, про доходи ОСОБА_5, який в дійсності не працював та не мав доходів. Використовуючи довірительні стосунки з ОСОБА_5, ОСОБА_6 ввів його та Банк в оману відносно справжніх намірів щодо отримання кредиту, оскільки ОСОБА_5 взагалі не мав наміру отримувати кредит та не мав можливості його сплачувати.

19 листопада 2007 року, використовуючи дану ОСОБА_6 на його ім'я завідомо неправдиву довідку про доходи, ОСОБА_5 на підставі кредитного договору № 36-065 від 19.11.2007 року отримав кредитні кошти в сумі 20000 грн., які потім, діючи на прохання та в інтересах ОСОБА_6, передав останньому (а.с.42-49).

Вважаючи факт обману таким, що встановлений вищезазначеним вироком, суд першої інстанції задовольнив зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 та визнав укладений ним кредитний договір з Банком недійсним.

Колегія суддів не може погодитись із таким рішенням суду з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції зазначені вимоги закону судом першої інстанції не дотримані, через що судове рішення у справі не можна визнати таким, що є законним і обґрунтованим.

Такого висновку колегія суддів дійшла з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 "Про судове рішення у цивільній справі", оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Вирішуючи спір та беручи до уваги в якості беззаперечного доказу вирок у кримінальній справі щодо ОСОБА_6, суд першої інстанції залишив поза увагою, що справа, у якій постановлено оскаржуване рішення, не є справою про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, тому факт укладення кредитного договору під впливом обману повинен доказуватись ОСОБА_5 на загальних підставах.

Відповідно до положень ст.. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.

Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 19, 20 постанови № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин, вчинений під впливом обману, є оспорюваним і на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Вирішуючи справу, суд не взяв до уваги, що докази на підтвердження того, що під час укладення кредитного договору сторонами, якими є Банк та ОСОБА_5, останній був навмисно введений Банком в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, у справі відсутні.

Під час розгляду справи суд першої інстанції встановив порушення банківської дисципліни при оформленні даного кредитного договору з боку працівника Банку та дійшов висновку про те, що ОСОБА_5 фактично не отримував грошові кошти від Банку та не користувався ними.

З таким висновком суду погодитись не можна, оскільки в матеріалах справи наявний кредитний договір № 36-065 від 19 листопада 2007 року, (а.с. 7,8), а також докази отримання ОСОБА_5 кредитних коштів у сумі 20000грн. готівкою із каси Банку (а.с. 9).

Зазначені документи підписані особисто ОСОБА_5, який не оспорював належність цих підписів саме йому.

У звязку з цим висновок суду про те, що ОСОБА_5 фактично не отримував грошові кошти від Банку та не користувався ними є неправильним.

Також неправильним є висновок суду про те, що в порушення ч.5 ст.203 ЦК України оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки правовим наслідком укладення кредитного договору є отримання позичальником у кредит грошових коштів, що і було досягнуто ОСОБА_5 внаслідок укладеної з Банком кредитної угоди.

Визнаючи недійсним кредитний договір, укладений між Банком та ОСОБА_5, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що волевиявлення ОСОБА_5 при укладенні кредитного договору не було вільним, не відповідало його внутрішній волі, що він, укладаючи кредитний договір, не усвідомлював значення своїх дій та діяв під впливом омани з боку ОСОБА_6

Проте, як зазначалось вище, сторонами оспорюваного правочину є Банк та ОСОБА_5, тому обман позичальника з боку ОСОБА_6, який не є стороною укладеного правочину, не впливає на обовязки ОСОБА_5, взяті ним за кредитним договором, укладеним із Банком.

Таким чином, не встановивши факту наявності обману ОСОБА_5 з боку Банку, суд першої інстанції безпідставно визнав кредитний договір № 36-065 від 19.11.2007р. недійсним та таким, що укладений під впливом обману.

Враховуючи, що ОСОБА_5 належним чином не виконав взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, внаслідок чого станом на 03 вересня 2009 року утворилась заборгованість у сумі 12621 грн. 26 коп., у тому числі: заборгованість за кредитом - 10994 грн. 70 коп., заборгованість за відсотками 688 грн. 68 коп., штраф за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом - 30 грн. 00 коп., пеня за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом - 7 грн. 88 коп. та несплачена щомісячна комісія 900,00 грн., суд також безпідставно відмовив Банку в задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором.

У звязку з цим рішення суду необхідно скасувати на підставі п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_5 про визнання недійсним кредитного договору № 36-065 від 19.11.2007р. та задовольнити позовні вимоги Банку про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за цим договором у сумі 12621 грн. 26 коп., у тому числі: заборгованість за кредитом - 10994 грн. 70 коп., заборгованість за відсотками 688 грн. 68 коп., штраф за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом - 30 грн. 00 коп., пеня за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом - 7 грн. 88 коп. та несплачена щомісячна комісія 900,00 грн.

Судові витрати в загальній сумі 688грн.68коп., (в тому числі: судовий збір у сумі 126,21грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120грн. за розгляд справи в суді першої інстанції, а також судовий збір у сумі 67,36грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції), понесені Банком, підлягають стягненню з ОСОБА_5 на підставі ст.. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ч. 1 п. 3, 4, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк» задовольнити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 29 липня 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк» заборгованість за кредитним договором № 36-065 від 19 листопада 2007 року станом на 03 вересня 2009 року в сумі 12621 (дванадцять тисяч шістсот двадцять одна) грн. 26 коп. (у тому числі: заборгованість за кредитом - 10994 грн. 70 коп., заборгованість за відсотками 688 грн. 68 коп., штраф за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом - 30 грн. 00 коп., пеня за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом - 7 грн. 88 коп., несплачена щомісячна комісія - 900 грн. 00 коп.), а також судові витрати за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій в сумі 433 (чотириста тридцять три)грн..57коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк» про визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Складення повного рішення відкладено до 29 листопада 2011 року.

Головуючий : І.Є.Ляховська

Судді: А.П.Барильська

ОСОБА_7