Справам 2-919/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2011 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Підкурганного В.В.

при секретарі Грищенко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину приміщення,

ВСТАНОВИВ:

позивачка звернулася до суду з позовом у якому просить визнати за нею право власності на 3/4 частини нежилого приміщення салону - перукарні «Ассоль», що розташоване за адресою АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка посилається на те, що у 2000 році з метою зайнятися індивідуальною трудовою діяльністю, вона домовилася з ОСОБА_3 про купівлю її квартири, з метою подальшого переобладнання її у нежиле приміщення з окремим виходом та обладнанням перукарні. Однак, у звязку з тим, що продавець квартири поставила жорсткі умови щодо терміну оформлення документів та оплати покупки, а позивачка не могла знайти свій паспорт, вона вирішила оформити договір купівлі - продажу на імя своєї доньки, оскільки була з нею у гарних відносинах та не мали змоги чекати.

Позивачка посилається на те, що до кінця 2010 року вона працювала спеціалістом по наданню перукарських послуг та керівником колективу, найняла відповідний персонал, а дочка по можливості вела бухгалтерію. Однак її донька під впливом чоловіка заборонила позивачці працювати та має намір відчужити перукарню, тому позивачка просить захистити її право на власність та задовольнити заявлений позов.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлений позов та просив задовольнити за наявними матеріалами у справі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, та просив відмовити. Вважає позов не обґрунтованим, про що подав письмові заперечення суду.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення від доказування.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом було надано сторонам можливість довести ті обставини, на які вони посилаються при вирішенні справи по суті та у сприянні постановленню законного рішення.

Частиною 1 статті 58 регламентовано, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Позивачка стверджує, що на придбання квартири вона позичила частину грошей у родичів, взяла безготівковий кредит у ТОВ «Агротехсервіс» та використала свої збереження, однак жодного підтвердження заявлених доводів позивачкою не було надано.

Як вбачається з матеріалів справи 27 жовтня 2000 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2, відповідно до якого право приватної власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 в цілому.

Позивачка посилається на те, що за час перебування ОСОБА_2 у відпустці по догляду за дитиною вона за кошти отримані у кредит та частково за свої кошти замовила проектно - технічну документації, зробила капітальний ремонт приміщення, добилась жилого приміщення в нежиле і у 2005 році відкрила солон - перукарню «Ассоль».

З огляду на надані суду матеріали, між ОСОБА_1 та Акціонерним поштово - пенсійним Банком «Аваль» було укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_1 на добровільних засадах бере на себе зобовязання перед кредитором відповідати по збов'язанням, що виникають з умов кредитного договору № 010/08/2199/1 від 12.07.2004 р., укладеного між кредитором та ОСОБА_4.

Відповідно до частини 2 статті 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобовязання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобовязанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

З огляду на зазначену норму закону, суд приходить до висновку, що забезпечення виконання кредитного зобовязання порукою не є підставною для визнання права власності на частку нерухомого майна пропорційну сплачених поручителем коштів.

Оскільки договір купівлі - продажу квартири був укладений у жовтні 2000 року, при вирішенні справи суд має керуватися Цивільним кодексом України в редакції 1963 року.

Відповідно до статті 128 ЦК УРСР /в редакції 1963 року /, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено договором або законом.

Перукарня «Ассоль», що розташована АДРЕСА_3 в цілому належить ОСОБА_2, про що свідчить відповідне свідоцтво про право власності видане на підставі рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради.

Як вбачається, дозвіл інспекції державного архітектурно - будівельного контролю на виконання будівельних робіт надавався ОСОБА_4, проект обладнання окремого виходу був замовлений П.П. ОСОБА_4, і позивачкою не надано доказів вважати, що вона виконувала за дорученням відповідачки вище зазначені дії чи витрачала на виконання власні кошти.

Всі правовстановлюючі документи на перукарню «Ассоль» видавалися на імя відповідачки та не ставляться під сумнів позивачкою.

На підтвердження обставин на які посилається позивачка, представник позивача заявив клопотання про допит свідків, та ствердив, що свідки можуть підтвердити обставини справи зазначені позивачкою.

Однак, статтею 46 ЦК УРСР /в редакції 1963 року /, встановлено, що недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Суду не надано доказів, що несли б в собі підтвердження права позивачки на 3/4 частини нежилого приміщення перукарні «Ассоль», і законом прямо передбачено про неможливість в процесі доказування обставин зазначених позивачкою посилатися на покази свідків. Виходячи з викладеного підстав для задоволення позову не вбачається.

Крім того, відповідно до статті 71 ЦК УРСР /в редакції 1963 року /, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 80 ЦК УРСР /в редакції 1963 року /, закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови у позові.

Позивачка звернулася до суду з позовом 18 березня 2011 року, а договір купівлі продажу відповідно до якого право власності на спірне нерухоме набуте відповідачкою укладено у жовтні 2000 року.

Статтею 75 ЦК УРСР /в редакції 1963 року /, врегульовано обовязковість застосування строків позовної давності, відповідно до якої позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

З підстав викладеного судом встановлено, що позивачкою пропущено строк для звернення до суду та не надано доказів того, що строк пропущений з поважних причин чи полягає відновленню.

Керуючись статтями 15,30,62,75,202,209 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину приміщення - відмовити.

Рішення протягом 10 днів може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області шляхом подання Апеляційної скарги через Вишгородський районний суд.

Суддя