Справа № 2-341/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2011 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Кириченко П. Л.

при секретарі Осадченко С.В. .

з участю позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт.Овіддіополь , Одеської області цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа , яка не заявляє самостійних вимогах приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу ОСОБА_5

про визнання договору дарування недійсним , суд, -

ВСТАНОВИВ :

В серпні 2007 року позивач звернувся до суду з вищеназваним позовом, відповідно до ст. 31 ЦПК України в ході розгляду справи позивач не одноразово змінював та доповнював позовні вимоги , в остаточних позовних вимогах позивач зазначив, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину належала ? частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, яка розміщена на вул.. Леніна, 2, смт. Великодолинське, Овідіопольського району, Одеської області. В 2002 р. він потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, в результаті чого отримав важкі травми, по поводу яких проходив курс стаціонарного лікування. Під час лікування не отримав ні якої допомоги, оскільки не має ні дружини ні дітей. Зі слів лікарів стало відомо, що жити залишалося декілька місяців. В цей час запропонувала допомогу відповідачка, яка є його племінницею, при умові , що належна йому частина будинку перейде їй у власність. Він погодився, що після смерті належна йому частина будинку перейде у власність племінниці. Після цього племінниця відвезла його до нотаріуса, де він підписав документи не читаючи їх, а нотаріус текст договору в голос не читав.

З 2003 р. відповідачка жодного разу його не відвідувала і не якої допомоги не надавала. Навесні 2007 р. відповідачка приїхала до нього і він запропонував їй доглядати його, на що отримав відповідь, що допомагати не буде, що вона є власником названої вище частини будинку і в будь-який момент може будинок продати, а він залишиться на вулиці. Після цієї розмови він звернувся до відповідних органів, звідки отримав копію договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5 і тільки з цього часу йому стало відомо, що він був обманутий, оскільки підписав договір дарування, а не довічного утримання. З урахуванням вищевикладеного та на підставі ч. 1 ст. 55 ЦК України (в редакції ЦК 1963 р.) та ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. 130 ЦК України (в редакції ЦК 2004 р.) та в наслідок того, що оспорюваний договір укладав в той момент, коли не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, і в наслідок обману зі сторони відповідачки, просив постановити рішення, яким визнати недійсним договір дарування від 13.02.2003 р.

По справі неодноразово приймались процесуальні рішення .

В ході судового розгляду позивач та його представник підтримав свої позовні вимоги .

Відповідач та його представник з позовом не згодні .

Третя особа , яка не заявляє самостійних вимогах позов позивача не підтримує , але в подальшому до суду не зявилась , хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи .

Заслухавши пояснення сторін , дослідивши письмові докази по справі , суд вважає , що позов задоволенні не підлягає з наступних підстав .

Так судом встановлено, що 13 лютого 2003 р. приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_5 за реєстровим № 261 був посвідчений договір дарування житлового будинку, відповідно до якого відповідач ОСОБА_1 подарував, а відповідач ОСОБА_3 прийняла у дар, належну Рудик ? частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться на вул.. Леніна, 2, смт. Великодолинське , Овідіопольського району, Одеської області.

З договору слідує, що приватним нотаріус перед підписанням договору сторонами перевірив дієздатність сторін і договір був підписаний сторонами у його присутності. Суд вважає, що доводи позивача, що підписуючи договір дарування, він вважав, що підписує договір довічного утримання, не заслуговують на увагу, оскільки на момент укладання договору дарування у позивача не було правових підстав укладати договір довічного утримання, оскільки на момент укладання договору він був працездатний за віком, оскільки мав неповних 62 роки. Його ж доводи, що він був непрацездатним за станом здоровя допустимими доказами не підтверджені, тобто суду не надано документів, що він був інвалідом, або тимчасово непрацездатним або інших документів , які б стверджували що позивач знаходився в тяжких умовах .

В медичної картки, на яку, як доказ непрацездатності посилається позивач вказано, що він знаходиться на стаціонарному лікуванні з 23.08.2002 р. по 10.09.2002 р. і виписаний з лікувальної установи в задовільному стані.

Договір дарування посвідчувався через чотири місяці після закінчення лікування, у звязку з чим суд не може розцінити, що на момент підписання договору позивач був непрацездатний.

Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний Кодекс України застосовувується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки договір дарування укладався 13 лютого 2003 р. , то суд вважає безпідставним посилання позивача, як на підставу визнання договору дарування недійсним на ст..ст. 229 ч. 1 , 230 ч. 1 ЦК України, в редакції ЦК 2004 р. . При цьому судом було встановлено , що при підготовки до укладання вищевказаного договору позивач самостійно 21 січня 2003 року звертався до Овідіопольського РБТІ з заявою про відчуження обєкта нерухомого майна та надання їх нотаріусу , що свідчить про не можливості помилки або обману.

Безпідставним на думку суду є і посилання позивача на те, що договір дарування має бути, визнаним недійсним на підставі ст.. 55 ч. 1 ЦК України в редакції ЦК 1963 р., оскільки позивачем не надано суду належних доказів, що на момент укладання угоди він перебував у такому стані, коли не розумів значення своїх дій і не керував ними.

Позивач при укладанні договору від 13 лютого 2003 року він бажав укласти договір довічного утриманні , але при цьому в ході судового розгляду позивач не надав доказів умов виконання договору довічного утримання з дня його укладання до подання позову до суду . Не може суд погодитися із доводами позивача, що договір дарування був укладений ним під впливом обману зі сторони позивачки оскільки відповідно до п. 28 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка діяла на момент укладання оспорюваного договору дарування, нотаріус розяснює сторонам зміст і значення поданих ними проектів угод і перевіряє, чи відповідає зміст посвідчених угод вимогам закону і дійсним намірам сторін. Що таке розяснення зі сторони нотаріуса було встановлено в ході судового засідання та підтвердила відповідачка.

Суд відноситься критично і до пояснень позивача, що підписуючи договір дарування, він його не читав, так як мав поганий зір, оскільки підпис на договорі чітка, , що характерно для осіб з поганим зором .

Позивач вважає , що фактично не передавав у дар спірне нерухоме майно , так як мешкав у даному будинку , але дані доводи не відповідають дійсності , так після відчуження відповідачка належним чином прийняла дар , після чого будучи власником житлового будинку зверталась до органів місцевого самоврядування з заявою про введення в експлуатацію самочинного будівництва , дані обставини підтверджується рішенням Великодолинської селищної ради № 187 від 24 травня 2007 року .

Позивач стверджує , що проживав в даному будинку як власник , сплачував комунальні послуги , але відповідач не заперечує проти даних обставинах , але стверджує ,що позивач мешкав к спірному будинку з дозволу відповідачки , та будучи належним власником майна , перевезла частину свого майна , сплачувала земельний податок .

25 січня 2011 року в ході розгляду справи позивач просить поновити строк позовної давності з поважних причин , так як в даний час тяжко хворів, однак з даної заявою суд погодиться не може з наступного , договір дарування був укладений 13 лютого 2003 року , з позовом позивач звернувся 31 січня 2007 року , тобто більш як через три років . Відповідач з заявою не погодився та заперечує проти поновлення строку . Позивач стверджує, що про існування договору дарування йому стало відомо тільки у весні 2007 року, до цього він вважає , що уклав з відповідачем договір довічного утримання , та при цьому вона не надавала належного утримання , однак до даних доводів суд відноситься критично , тому , що після укладання договору , який мав місце 13 лютого 2003 року у позивача була фактична можливість подати позов до суду в межах позовної давності на порушенні його цивільних прав та інтересів, в наслідок його не виконання умов , але з даним позовом позивач в межах позовної давності не звернувся . Позивач стверджує , що він тривалий час хворів тяжкою хворобою , яка йому не давала можливість звернутись до суду , але належних доказів даних обставин позивач не надав , а тому суд вважає , що дана заява носить голослівний характер.

В задоволенні позову позивачу відмовлено , а тому відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати розподілу не підлягають .

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212,214 ЦПК України , суд ,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа , яка не заявляє самостійних вимогах приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним відмовити

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги до Овідіопольського райсуду Одеської області протягом 10 днів з оголошення рішення.

Суддя: ОСОБА_6