Справа № 2-5888/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2011 року Солом'янський районний суд м. Києва

складі: головуючого судді Калініченко О.Б.

при секретарі Войцеховській М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк»про визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулися до суду з вищезазначеним позовом, в якому просять визнати недійсним Кредитний договір №429-ф/07 від 27.11.2007 року на суму 35000 доларів США, укладений між відповідачем та позивачкою ОСОБА_1, з моменту його укладення та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, а саме односторонню реституцію, зобов'язавши банк повернути ОСОБА_1 сплачені по Кредитному договору відсотки, пеню, штрафні санкції, комісії, тощо, а також зобов'язати відповідача більш відповідально ставитися до формування документів наданих позичальником, брати їх до уваги для розгляду звернень позичальника та надалі йти на зустріч позичальнику у вирішення конфліктних ситуацій.

Крім того, позивачі просять за заподіяну моральну шкоду працівниками ПАТ АБ «Укргазбанк», зобов'язати відповідача виплатити компенсацію з розрахунку на кожну особу: ОСОБА_1- 5000 грн.; ОСОБА_2- 3000 грн.; ОСОБА_3 -2000 грн.

Також позивачами заявлено вимогу зобов'язати відповідача скасувати пеню та штрафні санкції у повному обсязі, які були нараховані за весь період дії кредитного договору, та зобов'язати приватного нотаріуса Заєць І.О. виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за договором іпотеки.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 27.11.2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Ургазбанк», та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 429-ф/07, за умовами якого банк надав позивачці ОСОБА_1 кредит в сумі 35 000 доларів США строком до 26.11.2019 року зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи з 12,5% річних.

Крім того, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27.11.2007 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ВАТ АБ «Укргазбанк»був укладений договір іпотеки від 27.11.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., предметом якого є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності від 07.04.2006 року.

Також в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27.11.2007 року між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ВАТ АБ «Укргазбанк»був укладений договір поруки від 27.11.2007 року, згідно з умовами якого поручитель ОСОБА_3 взяв на себе зобов'язання нести солідарну відповідальність з позичальницею перед кредитором за порушення виконання зобов'язань по кредитному договору.

Позивачі обґрунтовують свої вимоги тим, що банком було порушено цілий ряд актів законодавства, а саме: банком в порушення законодавства України був наданий кредит в іноземній валюті, а не у грошовій одиниці України -гривні, без отримання індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, чим введено їх в оману. Крім того, банком не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання позивачкою ОСОБА_1 продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит, тому вважають, що діями банку порушено права позичальниці як споживача фінансових послуг, які захищені ЗУ «Про захист прав споживачів».

Також зазначають, що в порушення ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»в Кредитному договорі відсутній порядок зміни договору, умови про порядок припинення договору, а також відсутні умови або правила, які б регулювали відповідальність банку за невиконання або неналежне виконання банком умов договору, в зв'язку з чим відповідачем фактично ще в момент підписання договору поставлено позичальника в негідне та таке, що порушує його права, становище.

Враховуючи зазначене, позивачі вважають, що банк в односторонньому порядку даним кредитним договором залишив за собою право в будь-який час змінювати істотні умови договору, а також передбачив своє право в разі незгоди позичальника чи в загалі без згоди вимагати повернення всієї суми кредиту.

Крім того, позивачі просили суд врахувати обставини щодо нехтування їхніх прав як споживачів, гарантованих конституцією України, оскільки основною причиною виникнення заборгованості по Кредитному договору виявилася дія форс-мажорних обставин, а саме: настання світової фінансової кризи, що негативно вплинуло на фінансовий стан родини та призвело до девальвації національної валюти, збільшення курсу долару майже у двічі та зменшення оціночної вартості заставного майна.

Разом з тим, враховуючи вищезазначені обставини та неодноразові звернення до відповідача з проханням надати відстрочку або здійснити реструктуризацію заборгованості, працівниками банку були проігноровані відповідні звернення та, не враховуючи наданих ними документів для розгляду, відповідачем відмовлено у реструктуризації заборгованості та навпаки пред'явлено вимогу про сплату боргу згідно графіку, що в даний час майже в тричі перевищує сукупний сімейний дохід позивачів.

Таким чином, позивачі вважаючи, що банком при укладанні кредитного договору було порушено ряд актів законодавства України, що є підставою для визнання договору недійсним.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився надавши до суду заяву з прохання розглядати справу у його відсутності.

Представник ПАТ АБ «Укргазбанк»в судовому засіданні, надавши письмові пояснення, проти позову заперечував, вважаючи його необґрунтованим та зведеним лише до намагання ухилитися від виконання зобов'язань за договором, тому в задоволенні позову просив відмовити.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази у справи, приходить до наступного.

За правилами ст.ст.1050,1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як то: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку

Судом встановлено, 27.11.2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Ургазбанк», та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 429-ф/07, за умовами якого банк надав позивачці ОСОБА_1 кредит в сумі 35 000 доларів США строком до 26.11.2019 року зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи з 12,5% річних.

Крім того, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27.11.2007 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ВАТ АБ «Укргазбанк»був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., предметом якого є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності від 07.04.2006 року.

Також в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27.11.2007 року між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ВАТ АБ «Укргазбанк»був укладений договір поруки від 27.11.2007 року, згідно з умовами якого поручитель ОСОБА_3 взяв на себе зобов'язання нести солідарну відповідальність з позичальницею перед кредитором за порушення виконання зобов'язань по кредитному договору.

Однак в зв'язку з настанням світової фінансової кризи, що призвела до девальвації національної валюти та негативно вплинула на фінансовий стан позивачів, в результаті чого у них виникла заборгованість перед банком, позивачі на даний час вважають, що банком в супереч законодавству України при укладанні Кредитного договору було порушено їхні права як споживачів та дискриміновано їхні інтереси, що згідно ст.215 ЦК України є підставою для визнання договору недійсним.

Так, відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Разом з тим, посилання позивачів на те, що оспорюваний договір на отримання кредиту, укладений у доларах США (в іноземній валюті), суперечить законодавству України, оскільки зобов'язання повинно бути виражено у грошовій одиниці України - гривні, а у банка не було відповідної індивідуальної ліцензії на видання кредиту у валюті та відсутнє право на операції з валютними цінностями, є безпідставними з огляду на наступне.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України -гривня, а іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України.

При цьому ст. 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України -гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Також відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 198 ГК України грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогоднішній день встановлені Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю».

Відповідно до ст. 2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю»резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції (в тому числі операції, пов'язані з переходом права власності на іноземну валюту та зобов'язання, предметом яких є іноземна валюта) з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Ст. 5 Декрету передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Крім того, ст. 11 Декрету передбачено, що Національний банк України у сфері валютного регулювання видає обов'язкові для виконання нормативні акти щодо здійснення операцій на валютному ринку України.

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про Національний банк України»Національний банк України діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль.

Відповідно до п. 5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 року №275, наданий банку Національним банком України письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення банком валютних операцій згідно з Декретом. Згідно з п. 2.3 цього ж Положення за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України, банки мають право здійснювати, в тому числі операції з валютними цінностями, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Згідно зі ст. 339 ГК України основними видами банківських операцій є депозитні, розрахункові, кредитні, факторингові та лізинові операції. Перелік банківських операцій визначається Законом України «Про банки і банківську діяльність». Так, ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність»чітко встановлений перелік, які кредитні операції має право вчиняти банк.

Відповідно до ст. 345 ГК України кредитні операції банків полягають у розміщення банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Аналогічні норми містяться у ст. ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до яких розміщення банком залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик також віднесено до кредитної операції.

Під поняттям «кошти»в ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»розуміються як гроші у національній валюті України - гривні, так і в іноземній валюті, або їх еквівалент. Також відповідно до положень вказаної статті банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Підставою виникнення зобов'язання є в тому числі і договори (ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст. 208 та ст. 1055 ЦК України, ст. 345 ГК України, ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником в письмовій формі.

Отже, беручи до уваги викладене вище, у кредитному договорі в іноземній валюті зобов'язанню банку надати кредит кореспондують декілька зобов'язань позичальника, а саме: повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, а також сплатити інші збори. Зазначені зобов'язання не можна розглядати окремо, так як вони тільки у сукупності складають зміст поняття «банківського кредиту».

Відповідно до п. 5 Декрету одержання ліцензії однією зі сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції. Крім того, у Положенні про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року №483, визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу (валютна операція) це використання на території України для виконання будь-яких грошових зобов'язань або оплати товарів, що придбаються.

П. 1.5 цього ж Положення, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (для тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Також відповідно до п. п. 5.4, 7.13 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків в національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 року №492, поточні рахунки в іноземній валюті як юридичних, так і фізичних осіб використовуються без будь-яких обмежень для погашення кредитів в іноземній валюті (у тому числі процентів, комісійних, неустойки).

Крім того, Положенням про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 10.08.2005 року №281, передбачено право фізичних та юридичних осіб купувати, обмінювати іноземну валюту з метою виконання зобов'язань за кредитними операціями та платежами за цими операціями (проценти, комісійні винагороди, неустойки тощо) в іноземній валюті на підставі: заяви про купівлю іноземної валюти та оригіналу кредитного договору (договору позики), що підтверджує потребу виконання юридичною/фізичною особою зобов'язань в іноземній валюті (включаючи проценти, комісійні винагороди, неустойки тощо), а також його копії.

Відповідно до п. 1.8. глави 1 розділу 3 Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року №255, нарахування процентних доходів (витрат), амортизація дисконту (премії) за фінансовими інструментами в іноземній валюті здійснюється в тій валюті, у якій обліковується пов'язаний з ними фінансовий інструмент.

Національним банком України комерційним банкам, які виконали встановлені нормативи, надається банківська ліцензія, якою передбачено право на виконання банківських операцій, визначених в ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також письмовий дозвіл, яким передбачено право здійснення валютних операцій, в тому числі операції щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Таким чином, будь-який банк, який отримав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, має достатні юридичні підстави та законне право укладати кредитні договори в іноземній валюті, а також право вимагати виконання позичальником кредитного договору в іноземній валюті (валюті договору) та приймати таке виконання в іноземній валюті (валюті договору), як в сумі основного боргу (кредиту), так і процентів за користування кредитом, а позичальник зобов'язаний виконувати зобов'язання належним чином відповідно до умов кредитного договору.

Щодо вимог підпункту «в»п. 4 ст. 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то слід зазначити, що межі термінів і сум надання і одержання кредитів в іноземній валюті чинним законодавством України не визначено.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії та письмового дозволу на здійснення валютних операцій, які і були отримані у встановленому порядку ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк». Тому здійснення відповідачем кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Крім того, пункт 1.3. Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління НБУ № 49 від 08.02.2000 року, визначає, що використання іноземної валюти як засобу платежу -це розрахунок за продукцію, роботи, послуги, об'єкти права інтелектуальної власності та інші майнові права.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Враховуючи викладене, виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором в частині повернення суми кредиту та сплати процентів у іноземній валюті не є використанням іноземної валюти як засобу платежу, відповідно, дія статей 192 та 533 ЦК України на дані правовідносини банку та позичальника не розповсюджується.

Щодо доводів позивачів на порушення банком при укладанні договору та вчинення дій, які порушують права позичальниці як споживача фінансових послуг, то необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ст.1 Закону «Про захист прав споживачів»споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Згідно з п. 2. ст. 11 Закону перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови.

Разом з тим, відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, при укладені Кредитного договору позичальниця була ознайомлений з його умовами та отримала інформацію про умови кредитування, що висвітлені у договорі, оскільки у відповідності до п.6.5. цього ж договору ОСОБА_1 своїм підписом, засвідчила факт письмового ознайомлення з умовами кредитування, за якими надавався даний кредит, та підтвердила, що повністю з ним згодна, заперечень, зауважень не мала.

Крім того, про факт надання ОСОБА_1ІФ. в письмовій формі та в повному об'ємі інформації передбаченої п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», свідчить п.3 заяви позичальника-фізичної особи на отримання кредиту від 19.11.2007р., підписаної позивачкою ОСОБА_1, що підтверджує отримання необхідної інформації про умови кредитування.

Згідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи вищезазначене, суд вбачає, що сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов'язання щодо виконання зобов'язань, уклавши 27.11.2007 року Кредитний договір №429-ф-/07, відповідно до умов якого позивачка ОСОБА_1 отримала кредит.

Аналізуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що Кредитний договір, в момент вчинення був укладений за взаємною згодою сторін, відповідає домовленості сторін, викладений в ньому зміст не суперечить законодавству України та моральним засадам суспільства, а тому викладені позивачами посилання щодо не надання інформації про умови кредитування, та порушення прав позичальниці, як споживача фінансових послуг, для підстави визнання Кредитного договору недійсними є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Крім того, застосування Закону України «Про захист прав споживачів»до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою прозову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедури виконання договору тощо, які передують укладенню договору, тобто до укладення кредитного договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору або визнання його недійсним з вказаних вище підстав цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Також необхідно зазначити, що оскільки сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору, то у позичальника існувала можливість передбачити у момент укладання Кредитного договору зміни курсу гривні у відношенні до іноземних валют, що є загальновідомим фактором, та ніщо не заважало отримати кредит у національній валюті.

Отже, при укладенні та виконанні кредитного договору №429-ф-/07 від 27.11.2007 року банком не було порушено чинне законодавство, зокрема положення Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю»та ЦК України, а твердження позивачів щодо невідповідності умов кредитного договору законодавству України з підстав так чи інакше пов'язаних з тим, що валютою кредитування є долари США, є цілком безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Щодо посилань позивачів, що спірний договір суперечить п.8 ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»у зв'язку з тим, що в договорі відсутній порядок зміни договору, умови про порядок припинення договору, а також відсутні умови або правила, які б регулювали відповідальність банку за невиконання або неналежне виконання банком умов договору, то дані твердження є таким, що не відповідає дійсності з наступних підстав.

Так, згідно з п. 4.1.- 4.3. Кредитного договору передбачається можливість та порядок внесення змін та доповнень до Кредитного договору, а відповідно до ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»підстави, порядок та правові наслідки припинення дії договорів про надання фінансових послуг визначаються цивільним законодавством, законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг, а також укладеними відповідно до них договорами.

Згідно з п. 6.1 Кредитного договору спірні питання за цим договором регулюються у відповідності з чинним законодавством України. Так законодавство України містить положення щодо порядку зміни договору (Глава 53 ЦК України), щодо порядку припинення зобов'язань (Глава 50 ЦК України), а також щодо відповідальності за неналежне виконання зобов'язання (Глава 51 ЦК України), які можуть застосовуватись до Кредитного договору.

Таким чином, звернення позивачки ОСОБА_1 до банку за отриманням кредиту саме в іноземній валюті, що підтверджується заявою позичальника-фізичної особи на отримання кредиту, а також підписання нею відповідного Кредитного договору на умовах, запропонованих відповідачем, після попереднього ознайомлення позичальниці з умовами Кредитного договору, свідчить про свідоме прийняття позичальницею рішення про отримання кредиту та вільне волевиявлення у погодженні з умовами його повернення.

Більше того, з моменту укладення Кредитного договору позивачка ОСОБА_1 періодично виконувала умови договору та сплачувала грошові кошти за користування кредитом, що підтверджується розрахунком заборгованості, і до пред'явлення вимог банку про повернення кредитних коштів не висловлювала у передбаченому законодавством порядку свої заперечення/незгоду про можливі порушення своїх прав або про невідповідність діючому законодавству умов Кредитного договору чи їх зміну.

Також суд вбачає, що доводи позивачів про завдану їм протизаконними діями банку моральну шкоду є не обґрунтованими та такими, що були спростовані в судовому засіданні.

Так, відповідно до п. 5 ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів»від 12.05.1991 року з послідуючими змінами та доповненнями споживачі мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією, у випадках, передбачених законом.

Стягнення моральної шкоди в даному випадку ні законом, ні самим Договором передбачено не було та обставин щодо наявності у позивачів шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією, не встановлено. За таких обставин вимоги позивачів про стягнення з відповідача моральної шкоди в даних правовідносинах також задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно з вимогами ст.ст. 57, 58, 59 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачці ОСОБА_1 при укладанні кредитного договору були відомі всі умови кредитного договору та не існувало ніяких обставин, які б примусили її підписати кредитний договір, а також примусити позивача ОСОБА_2 підписувати Договір іпотеки, а позивача ОСОБА_3 підписувати Договір поруки, тому вищевказані посилання позивачів є лише маніпулятивним інструментом, за рахунок яких вони намагаються уникнути цивільно-правової відповідальності, а тому викладені ними доводи є надуманими та необґрунтованими, а позов таким, що задоволенню не підлягає в повному обсязі.

Керуючись Кредитним договором №429-ф/07 від 27.11.2007 року, ст. ст. 192, 509, 524, 526, 527, 524, 530, 533 , 626-627, 638, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 198, 339, 345 ГК України, ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Постановою Правління Національного банку України від 30.05.2007 року N 200 «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України та внесення змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України», Постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року N 483 «Про затвердження Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», Постановою Правління НБУ від 29.12.2008 року N 469 «Про запровадження Національним банком України валютних аукціонів», ст. ст.3-4, 10-11, 57-60, 88, 146, 209,212-215, 218 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: