Справа № 2-1030/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2011 року

Чернігівський районний суд Чернігівської області у складі головуючого судді Криворученка Д.П., секретарі Микитченко К.Г., за участю позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Чернігові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та стягнення вартості частки майна, набутого на праві спільної сумісної власності, за час спільного проживання,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 29.08.2011 р. звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому посилаючись на приписи статей 3, 69, 74 СК України, просить суд встановити факт спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_3 в період з 15 січня 2004 року по 15 червня 2011 року та стягнення з нього 19568,10 грн, як вартість частки в спільній сумісній власності подружжя.

Позов обґрунтовується тим, що в зазначений вище період сторони проживали однією сімєю в квартирі позивачки по вулиці Панфіловців,1а/3, що в смт Седнів, Чернігівського району, і в період фактичних шлюбних відносин вели спільне господарство, були повязані спільним побутом, взаємними правами та обовязками. За час спільного проживання ними було прийнято рішення про участь у системі «Автоплан»ЗАТ «АІСЕ Україна»і в подальшому придбано автомобіль НОМЕР_1, 2011 р.в., вартістю 61100 грн. В період фактичних шлюбних відносин було сплачено внесків на загальну суму 38536,21 грн та сплачено 600 грн на оформлення договору поруки. Всі кошти було взято з сімейного бюджету і це підтверджується квитанціями про сплату внесків, які особисто підписувала позивачка. Автомобіль є неподільною річчю, виділяти частку у власності автомобіля та встановлення порядку ним користування, позивачка не має наміру, але на її думку має право на половину грошових коштів сплачених з сімейного бюджету./а.с.4-5/

05 вересня 2011 року від відповідача за первісним позовом надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з 15 січня 2004 року по 15 червня 2011 року та стягнення Ѕ частини вартості спільно набутого майна, в період шлюбних стосунків, в розмірі 7059,50 грн, а також Ѕ частину вартості ремонтно-оздоблювальних робіт в квартирі АДРЕСА_1. /а.с.25-28/

Ухвалою суду від 05 вересня 2011 року зустрічна позовна заява обєднана в одне провадження з первісним позовом. /а.с.45/

27 грудня 2011 року за заявою ОСОБА_3 його зустрічна позовна заява залишена без розгляду. /а.с.169-170/

У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали вимоги позовної заяви, виклали факти зазначені в позові, просили задовольнити позов повністю, окрім того просили суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснивши це тим, що автомобіль не є власністю відповідача, він перебуває в заставі, і на даний час ОСОБА_3 продовжує виплачувати кошти за його придбання. Факт спільного проживання однією сімєю з позивачкою не оспорюється, дійсно у вказаний в позовній заяві час вони жили в її квартирі в смт Седнів, однак всі кошти на внески по системі «Автоплан»та на оформлення придбання автомобіля, сплачував саме відповідач. Гроші він заробляв найманою працею, крім того частину грошей позичив у матері ОСОБА_5, а також продав коня.

Допитані в судовому засіданні свідки на стороні позивача ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 пояснили, що дійсно сторони в період з 2004 року по червень 2011 року проживали однією сімєю, як чоловік та дружина, в квартирі позивачки. Вони були повязані спільним побутом, господарством, однак відповідач практично не працював, більше сидів вдома ніж допомагав позивачці утримувати сімю. Практично всі кошти заробляла ОСОБА_1 і це загальновідомий факт. Що стосується коня, який був у власності відповідача, то його після того як він зламав ногу, ОСОБА_5 продав ще у 2005 році.

Допитані свідки на стороні відповідача ОСОБА_11, ОСОБА_5 та ОСОБА_12 пояснили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 дійсно жили однією сімєю, але він використовував власні кошти на придбання та оформлення автомобіля. Частково, в сумі 4000 грн, кошти дала мати відповідача ОСОБА_5 Крім того ОСОБА_3 позичав кошти і в інших людей.

Судом після заслуховування пояснень сторін та допиту свідків, зясовано усі обставини на які посилається позивач та відповідач і досліджено докази, якими обґрунтовується позов та заперечення на нього.

Частиною 2 статті 3 СК України закріплено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлений судом, відповідно до приписів п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України.

Як встановлено судом, підтверджено показаннями свідків і фактично не оспорюється сторонами по справі, дійсно ОСОБА_1 та ОСОБА_3, в період часу з 15 січня 2004 року по 15 червня 2011 року, проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, як чоловік та жінка, в квартирі позивачки по вулиці Панфіловців,1а/3, що в смт Седнів, Чернігівського району.

Згідно приписів ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Згідно положень ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. (ч.1 ст.70 СК України)

Стаття 74 СК України передбачає, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У судовому засіданні сторони не оспорювали факт їх перебування в будь-якому іншому шлюбі, а також наявність між ними письмового договору щодо майна набутого ними за час спільного проживання.

Пленум Верховного Суду України у Постанові №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»розяснює, що при застосуванні ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. При вирішенні питання щодо можливості розгляду у процесі про розірвання шлюбу вимоги про поділ спільного майна подружжя судам слід мати на увазі, що у випадках, коли такий поділ зачіпає інтереси третіх осіб (наприклад, коли майно є власністю селянського (фермерського) господарства, іншого суб'єкта підприємницької діяльності - юридичної особи, до складу співзасновників яких, крім подружжя та їхніх неповнолітніх дітей, входять і інші особи, або власністю житлово-будівельного чи іншого кооперативу, член якого ще не повністю вніс свій пайовий внесок, у зв'язку з чим не набув права власності на відповідне майно, виділене йому кооперативом у користування), суду належить обговорити питання про виділення цієї вимоги у самостійне провадження в порядку ст. 126 ЦПК. Зазначений підхід не застосовується у випадках поділу грошових сум (вкладів), внесених у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, оскільки при поділі таких коштів права зазначених установ не зачіпаються. Ці вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім'я з подружжя вони внесені, відповідно до ст.61 СК є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

З дослідженої у судовому засіданні угоди №212253 від 24 жовтня 2008 року, укладеної між ЗАТ «АІСЕ»та ОСОБА_3, встановлено, що товариство надає учаснику системи «Автоплан»послуги спрямовані на придбання автомобіля, в свою чергу він зобовязується при підписанні угоди сплатити вступний внесок та щомісячно сплачувати внески, які складаються: з чистих внесків (сума що використовується для оплати автомобіля та для формування фонду повернення коштів); з щомісячних внесків в оплату послуг; з внесків щомісячних на страховий платіж. /а.с.6/

З додатку №1 до вказаної угоди вбачається, що ОСОБА_3 дійсно є учасником системи «Автоплан»на придбання автомобіля марки «ВАЗ 210994»і має адресу для кореспонденції: вул. Панфіловців,1А/3 смт Седнів. /а.с.32/

Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії «САЕ»№395749 свідчить, що ОСОБА_3 є власником автомобіля НОМЕР_1, 2011 р.в. Автомобіль придбано у розстрочку ПрАТ «АІСЕ Україна», відчуження заборонено. /а.с.57/

Досліджені в судовому засіданні, з предявленням для огляду сторонам, квитанції про сплату від імені ОСОБА_3 внесків до ЗАТ «АІСЕ Україна»свідчать, що такі внески вносились до відділень ВАТ «Ощадний банк України», як позивачкою так і відповідачем і це вони особисто підтвердили в судовому засіданні та підтвердили свої підписи на квитанціях. За період з жовтня 2008 року по квітень 2011 року включно сплачено 38536,21 грн. /а.с.7-16/

З отриманої від ПрАТ «АІСЕ Україна»інформації встановлено, що за період з 24 жовтня 2008 року по 22 вересня 2011 року за угодою №212253 всього сплачено 45612,17 грн, зокрема станом на 09 червня 2011 року, коли сторони ще перебували у фактичних шлюбних відносинах, сплачено 42612,17 грн.

За таких правових підстав, враховуючи, що сторони перебували в період з 15 січня 2004 року по 15 червня 2011 року у фактичних шлюбних відносинах і за цей час ними були витрачені грошові кошти на придбання автомобіля у власність ОСОБА_3, і між ними не було іншої письмової домовленості (договору), то спірне майно, а саме грошові кошти в розмірі зазначеному позивачкою 38536,21 грн, належать ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності та підлягають поділу між ними, в рівних частках по 19268,10 грн.

Оскільки автомобіль, на придбання якого сторони використали спільні сумісні кошти, зареєстрований на праві власності за відповідачем, то позивачка має право на стягнення з нього грошової частки в розмірі 19268,10 грн.

Згідно приписів ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_1, згідно ч.2 ст.31 ЦПК України, протягом часу розгляду судом справи, не скористалась правом збільшити позовні вимоги зважаючи на те, що дійсна сума внесків, на момент перебування в шлюбних відносинах, становить 42612,17 грн, а не 38536,21 грн, як вказано в позовній заяві.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача половини суми коштів (600 грн) витрачених на оформлення договору поруки, чому є підтвердження довідка приватного нотаріуса ОСОБА_13, то ця вимога не підлягає задоволенню, оскільки позивачкою не надано такий договір для дослідження, а надана квитанція нотаріусом не дає можливості суду переконатися в тому, що ці кошти безпосередньо повязані з предметом даного спору і випливають саме цих спірних правовідносин, а не з інших.

Зясувавши повно і всебічно усі обставини справи, перевіривши їх доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі і заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наведених вище міркувань.

Суд рахує доводи відповідача такими, що не спростовують обґрунтування позивачки, оскільки відповідач, недотримався приписів ст.60 ЦПК України, та не довів належними і допустимими доказами той факт, що внески на придбання автомобіля, що перейшов у його власність, здійснені за його власні кошти, а не за кошти набуті під час фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_1

До показань свідків на стороні відповідача суд ставиться критично, оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. (ч.2 ст.59 ЦПК України)

Досліджені судом банківські квитанції свідчать, що сторони обопільно сплачували внески на придбання автомобіля.

Суд також рахує хибною позицію сторони відповідача та такою, що не ґрунтується на нормах цивільного і сімейного законодавства, в тій частині, що автомобіль на даний момент не є обєктом права власності відповідача, оскільки його повна вартість ще не сплачена, оскільки: по-перше, відповідач набув право власності на автомобіль, однак з обмеженням в його реалізації до повного погашення вартості автомобіля (придбання з розстрочкою платежу); по-друге, позивачем предявлені вимоги не про поділ автомобіля, а про поділ грошових коштів, як внесків на придбання автомобіля здійснених за час шлюбних відносин, що не суперечить приписам сімейного законодавства.

Розвязуючи вимогу про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн, суд прийшов до висновку, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно положень ст.84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно Постанови КМ України №590 від 27.04.2006 р. «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави»витрати, пов'язані з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, повинна не перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі, виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Позивачем додано до позову договір №83 від 14.07.11 р. про надання адвокатських послуг, калькуляцію вартості правової допомоги та квитанції до прибуткового касового ордеру №75 за 16.09.11 р., №80 за 20.12.2011 р. про сплату 5000 грн за отримані послуги. /а.с.18, 171-172/

Даючи оцінку зазначеним документам, суд прийшов до висновку, що розмір витрат на правову допомогу дещо завищено, оскільки з калькуляції вбачається, що надана загалом правова допомога тривала 12 годин, судові засідання відбувались 15.09.2011 р. 3 год., 27.12.2011 р. 230 год., і за таких підстав витрати на правову допомогу повинні складати 4748,80 грн. (960 грн. м.з.п х 40 % х 4 + 1004 грн. м.з.п х 40 % х 8)

Згідно вимог ст.ст.79, 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує другій стороні понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215, 256, 259, 294 ЦПК України, ст.ст.3, 60-61, 69-70, 74 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та стягнення вартості частки майна, набутого на праві спільної сумісної власності, за час спільного проживання задовольнити частково.

Встановити факт проживання з 15 січня 2004 року по 15 червня 2011 року однією сімєю без шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 19268,10 грн (девятнадцять тисяч двісті шістдесят вісім грн. 10 коп.), в рахунок вартості частки в спільній сумісній власності подружжя.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 201,18 грн (двісті одну грн. 18 коп.) сплачених судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу в розмірі 4748,80 грн. (чотири тисячі сімсот сорок вісім грн. 80 коп.)

В іншій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернігівської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя ОСОБА_14