Справа № 2-1371/11
РІШЕННЯ

Іменем України

09.03.2011 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючого судді Медвідь Н.О.

при секретарі Остролуцькій Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на будинок, земельну ділянку та виділ їх 1/2 частки в натурі із майна, що є у спільній сумісній власності , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1, звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на будинок, земельну ділянку та виділ 1/2 частки в натурі із майна, що є у спільній сумісній власності, посилаючись на те, що після досягнення позивачем повноліття він продовжував проживати однією сім'єю з батьками, тобто з 2002 року. У липні 2005 року позивач одружився, від шлюбу є дитина..

У вересні 2005 року на спільні кошти (батьків та його) було придбано земельну ділянку в с Тарасівка по вул. Комарова на ім'я батька, ОСОБА_2. Після купівлі земельної ділянки, ними сумісно було розпочате самовільне будівництво будинку на ній. Закупівля усіх необхідних будівельних матеріалів проводилось за рахунок спільних коштів, які складались із заощаджень батьків, їх пенсій та їх, з дружиною, заощаджень і заробітних плат. Будівництво проводилось їх сумісними зусиллями.

У квітні 2006 року, вони всі разом переїхали жити у новозбудований, не до кінця облаштований будинок в с Тарасівка по вул. Комарова. З квітня 2006 року по цей час вони разом проводять облаштування будинку.

При проектуванні будинку було передбачено та влаштовано два окремих входи (для батьків та них).

З вересня 2005 року по грудень 2009 року батьками проводилось поетапне оформлення документів у відповідних органах.. Ці дії проводились батьками, так як вони знаходились на пенсії та мали більше вільного часу ніж позивач. По закінченню всієї процедури оформлення дозволів та документів, відповідачем було отримано свідоцтво на право власності на будинок (№ 138/1 від 24.12.2009 на його ім'я..

На даний час виникла необхідність визнання права власності та виділення його частки із спільної власності.

Просив визнати за ним право спільної сумісної власності набудинок №14 а по вул. Комарова с Тарасівка, що збудований за їх спільні кошти та спільною працею членів їх сім'ї,виділити його частку із майна, що є у спільній сумісній власності в натурі, а саме закріпити за ним 1/2частину будинку зі сторони двору по вул. Комарова в якій він мешкає із дружиною та сином, що складається з (згідно технічного паспорту №1137): 1-й поверх 2.1 коридор - 5.7 м22.2 хол- 11.0 м22.3 зал-16.3 м22.4 кухня - їдальня - 7.0 м22.5 ванна- 3.8 м22.6 кімната-12.6 м2 2-й поверх 2.8 коридор -21.0 м22.9 житлова кімната - 23.2 м22.10 ванна-3.9 м2 2.11 кімната -12.2 м2Загальною площею 118.3 м. Визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки розташованої по вул. Комарова 14 в с. Тарасівка, в розмірі 0,0480 га, згідно прилягаючих частин до будинку.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала.

Відповідачка в судове засідання не з»явилась, просила слухати справу у її відсутність, позов визнає.

Відповідач позов визнав частково, не заперечував, що позивач допомагав в будівництві будинку , але заперечує проти поділу будинку та визнання за ним права власності на ? частину будинку а також земельної ділянки..

Суд вислухавши осіб, які приймали участь у розгляді справи, вивчивши матеріали справи, в позові відмовляє з таких підстав:

За правилами ст.. 328 ЦК України право власності набувається на підставах , що не заборонені законом , зокрема їз правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно , якщо інше прямо не впливає їз закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст.. 355 ЦК України ч. 3 Право спільної власності виникає з підстав не заборонених законом .

Тобто згідно діючому законодавству спільна сумісна власність виникає як правило у випадках передбачених законом , хоча не виключена можливість встановлення спільної сумісної власності за договором .

В даному випадку,відсутні законі підстави для визнання за позивачем право спільної власності на будинок а також земельну ділянку.

Не знайшло підтвердження в судовому засіданні те, що між сторонами була домовленість про створення спільної сумісної власності.

Пленум Верховного Суду України в роз'ясненнях, даних у п. 5

постанови "Про судову практику в справах за позовами про захист права

приватної власності" від 22 грудня 1995 року №20, навів випадки, в яких

відповідно до чинного законодавства виникає право спільної сумісної

власності на майно, зокрема згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України "Про

власність" на майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, що

стосується також осіб, які проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу

(якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними). При зверненні до

цих роз'яснень слід ураховувати, що за ст. 368 ЦК України, спільна сумісна

власність може виникати не лише у випадках, передбачених законом, але й на

підставі договору сторін.

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею та коштами у створенні спільної власності.

За змістом ст. 17 Закону України "Про власність" жилий будинок,

збудований членами сім'ї за рахунок спільної праці, стає їх спільною

сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між

ними.

Інші особи, які приймали участь у будівництві будинку не на підставі угоди про створення спільної власності, що відповідає законодавству, вправі вимагати мають право ставити питання не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно.

Як пояснила представник позивача в судовому засіданні у вересні 2005 року на спільні кошти було придбано земельну ділянку в с Тарасівка по вул. Комарова, що підтверджується договором купівлі-продажу ВСМ №665719 від 17.09.2005. Після купівлі земельної ділянки, ними сумісно було розпочате самовільне будівництво будинку на ній. Закупівля усіх необхідних будівельних матеріалів проводилось за рахунок спільних коштів, які складались із заощаджень батьків, їх пенсій та їх, з дружиною, заощаджень і заробітних плат. Будівництво проводилось їх сумісними зусиллями.

Проте , крім голослівних стверджень представника позивача, ця обставина не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні.

Як на доказ позовних вимог , представник позивача посилається на договір № А 251 від 16.04.06 року на виконання монтажних пусконалагоджувальних робіт внутрішнього енергопостачання , замовником яких є позивач. Але сума, яка вказана в договорі за виконання цих робіт , є єдиним доказом про вкладення коштів позивачем в будівництво спірного будинку, яку суд вважає недостатньою для визнання спірного будинку спільною сумісною власністю, та виділу частки їз смільного майна .

При вирішенні позову про встановлення порядку користування земельною ділянкою співвласниками розташованого на ній жилого будинку, належить ураховувати роз'яснення із цього приводу, дані Пленумом Верховного Суду України у п. 21 постанови "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16 квітня 2004 року № 7. Виходячи з того, як зазначено в цьому пункті стосовно співвласників, яким частки виділено в натурі, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам будинок, господарські будівлі та споруди, визначаються насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до ст. 88 ЗК України приймає до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, які пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою.

Щодо розподілу земельної ділянки , то згідно вищезгаданої Постанови Пленуму Верховного суду України якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала в користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

За правилами ст. З ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду саме за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як свідчать матеріали справи, а також твердження представника позивача,позивачем не обґрунтовано та не надано жодних доказів, які б вказували на правові підстави для визнання за позивачем права спільної сумісної власності на спірний будинок, а тому й вимоги про визнання за ним пава приватної власності на ? частину земельної ділянки.

Як на підставу свого позову позивач посилається на ст. 364 ЦК України.

Але згідно ст..364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Але, як встановлено судом до даного часу частки в спірному будинку не визначені.

Наполягаючи на своїх вимогах , позивач посилається на те що сторони за спільні кошти будували спірний будинок, але ця обставина не дає підстави для визнання за ним права власності на ? частину спірного будинку .

Згідно статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

За правилами ст.. 368 ч. 4 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім»ї,є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім»ї,є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Але не доведено в судовому засіданні що між сторонами була домовленість про створення спільної сумісної власності ..

Згідно ст..372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, але такий договір не укладався.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач та представник його не довели тих обставин на які посилалися як на підставу своїх вимог не надали докази в обґрунтування своїх вимог не спростували тих обставин на які посилався відповідач в обґрунтування своїх заперечень , що є їх обов»язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.. 10 ЦПК України . При цьому суд створив всі умови для змагального процесу , роз»яснював представнику його права та обов»язки.

Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про не обґрунтованість та не доведеність вимог позивача оскільки вони не відповідають вимогам ст. ст.. 57-59 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 364, 368, 370, 372 ЦК України, ст.ст.. 10, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на будинок, земельну ділянку та виділ їх 1/2 частки в натурі із майна, що є у спільній сумісній власності відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: