АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 22-ц-618 /2011 р. Головуючий 1 ін. ОСОБА_1
Категорія: «відшкодування Доповідач Гальянова І.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді: Гальянової І.Г.,

суддів Ларенка В.І., Міненкової Н.О..,

при секретарі Григоренко К.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богодухівскього районного суду Харківської області від 06 жовтня 2010 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

16 лютого 2010 року ОСОБА_3 звернулась у суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо транспортної пригоди.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 19 червня 2004 року за участю відповідача сталась дорожньо-транспортна пригода та вона як пасажир автомобіля НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження внаслідок чого її визнали інвалідом 2-ї групи.

Позивач зазначає, що вина відповідача підтверджується вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 11 лютого 2008 року. 18 жовтня 2007 року суд застосував до відповідача акт амністії та закрив провадження у справі.

Посилаючись на те, що дорожньо транспортна пригода стала з вини відповідача, а також на те, що нею в межах кримінальної справи заявлявся позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та в мотивувальній частині вироку зазначено про спричинення їй в результаті дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди в розмірі 12868, 23 грн. та моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., а в резолютивній частині вироку йдеться про стягнення такої шкоди лише з одного з винуватців ДТП ОСОБА_4 щодо стягнення з нього на її користь 6 434, 10 грн. матеріальної шкоди та 5 000 грн., моральної шкоди, просить стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду у розмірі 6 434, 10 грн. та 5000 грн. моральної шкоди.

В судовому засіданні суду першої інстанції позивач підтримала позовні вимоги з зазначених підстав.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні суду першої інстанції позовні вимоги позивача не визнав, посилаючись на те,що постановою Дергачівського районного суду від 18 жовтня 2007 року він не визнаний винним в спричиненні позивачу шкоди та пояснюючи , що його вина в ДТП незначна, у зв»язку з чим він визнає позов на 10% від заявленої суми.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 06 жовтня 2010 року позов ОСОБА_3, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на її користь 6 434 грн. 10 коп. матеріальної шкоди та 5 000 грн.- моральної шкоди , а разом 11434 грн.10 коп..

З ОСОБА_2 на користь держави стягнуто державного мита в сумі 64 грн. 34 коп. та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовує невідповідністю висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам та порушенням судом першої інстанції норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною 5 ст. 1187 ЦК України встановлено, що особа яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно до ч. 2 ст. 1188 ЦК України якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобовязані її відшкодувати незалежно від їх вини.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обовязку боржників кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо.

Тобто, зазначеними нормами закону встановлено відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка стала наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини в цьому його володільця.

На володільця не може бути покладено обовязок по відшкодуванню такої шкоди, лише якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

В правових позиціях, викладених в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року із змінами №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування» зазначено, що особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємоповязаними, сукупними діями або діями з єдності наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими.

У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам.

В ч.1 ст.11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджено наявними у справі доказами та відповідачем не спростовано , що внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки, а саме: автомобілів НОМЕР_1 під керуванням відповідача ОСОБА_2 та ВАЗ 2108 державний номер 90359 під керуванням водія ОСОБА_4 , позивачу ОСОБА_3, яка була пасажиром автомобіля ВАЗ 21013 , 14 липня 2004 року були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеня та спричинена матеріальна шкода в розмірі 12868 грн. 23 коп. та моральна шкода в розмірі 10 000 грн., із яких 6434 грн.10 коп. матеріальної шкоди та 5000 грн. моральної шкоди стягнуто з водія ОСОБА_4 згідно до вироку Дергачівського районного суду Харківської області від 11 лютого 2008 року. При цьому у відношенні відповідача ОСОБА_2, постановою Дергачівського районного суду Харківської області від 18 жовтня 2007 року було закрито кримінальну справу у зв»язку з Законом України «Про амністію» ( а.с. 6-23).

В порушення вимог ст. 60 ЦПК України , відповідач не надав суду доказів, які б спростовували вказані вище встановлені судом обставини.

З огляду на наведене суд першої інстанції обгрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача спричинені їй внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальну шкоду в розмірі 6 434 грн. 10 коп. та моральну ( немайнову) шкоду в розмірі 5 000 грн. та вірно визначив їх розмір.

Доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі, вказаний висновок суду не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни ухваленого у справі рішення.

З огляду на наведене, судова колегія приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 315, 317, 319, 218 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 06 жовтня 2010 року , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді :