АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2011 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: Козлова С.П.,

суддів: Болтунової Л.М., Тамакулової В.О.,

при секретарі: Солодової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2010 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа: орган опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2010 року позивач звернувся до суду з таким позовом, посилаючись на те, що він з 29 липня 2006 року з ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та йому на праві особистої приватної власності, належить квартира АДРЕСА_1, де вони були прописані. В грудні 2007 року дружина забрала всі свої речі та дитину і виїхала проживати до своєї бабусі в квартиру АДРЕСА_2, після чого 29 серпня 2008 року шлюб з нею було розірвано. Оскільки відповідачі не проживають за місцем реєстрації більше шести місяців, не проявляють до неї інтересу, не сплачують комунальні послуги позивач просив визнати їх такими, що втратили право користування квартирою № 179 по вул. К.Маркса, 19 в м. Павлограді на підставі ст.ст.71,163 ЖК України.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2010 року позов задоволений.

В апеляційній скарзі посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду.

Розглянувши справу в межах доводів скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з постановленням нового рішення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд виходив з того, що відповідачі втратили право користування спірною квартирою на підставі ст.ст.71,163 ЖК України.

З таким висновком суду погодитися не можна.

Згідно зі ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.ст.213,214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами.

У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду, якій взагалі належним чином не з'ясував характер і суть заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються; не зазначив, чи мали місце обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги; не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Як вбачається з матеріалів справи, з 29 липня 2006 року ОСОБА_3 з ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. На підставі договору дарування від 18.08.2008 р. позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1, де відповідачі проживали та були прописані як члени його сім'ї, а в грудні 2007 року виїхали проживати в квартиру ІНФОРМАЦІЯ_2. 29 серпня 2008 року вказаний шлюб було розірвано.

З пояснень відповідачки видно, що перед звільненням спірної квартири у неї з позивачем була домовленість про залишення за їх дочкою права на користування нею до повноліття та спірне житло вона вимушена була залишити на вимоги позивача, якій відібрав у неї ключі від цієї квартири і таким чином перешкоджав їй користуватися нею.

При вирішенні зазначеного спору слід виходити з того, що виниклі між сторонами правовідносини щодо користування спірним житлом повинні регулюватися не нормами житлового законодавства, на підставі якого були заявлені позовні вимоги, а цивільним законодавством, а саме: ст.405 ЦК України, згідно з якою члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Проте зазначені обставини справи та норми закону суд не врахував, залишив без належної правової оцінки пояснення відповідачки щодо поважності причин її відсутності у спірній квартирі, в їх спростування належних відповідних доказів в рішенні не навів та визнав відповідачів втратившими право користування цією квартирою на підставі ст.ст.71,163 ЖК України, які в даному разі не підлягають застосуванню, при цьому суд залишив без уваги, що такий спір повинен вирішуватися згідно зі ст.405 ЦК України, на підставі якої таких позовних вимог ОСОБА_3 не заявлялося.

За таких обставин рішення суду, як постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з постановленням нового рішення на підставі ст.ст.11,309 ЦПК України про відмову в заявленому позові ОСОБА_3.

Керуючись ст.ст.307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2010 року скасувати.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа: орган опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: