Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-5128 Головуючий у 1 інстанції: Скользнєва Н.Г.
2011р. Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2011року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційног суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Стрелець Л.Г., Кочеткової І.В.

при секретарі: Карацюпі О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл квартири, набутої під час шлюбу, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл квартири, набутої під час шлюбу,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2010 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просила поділити між нею та відповідачем майно, нажите ними під час шлюбу- трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

У позові зазначала, що з 24 листопада 2001 року перебувала у шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають неповнолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час шлюбу сторонами була набута трикімнатна квартира АДРЕСА_2. Право власності на квартиру зареєстроване на імя ОСОБА_2

З лютого 2009 року шлюбні відносини між сторонами припинилися, у березні 2010 року шлюб розірвано, сторони проживають окремо.

Дитина разом з позивачкою залишились проживати у спірній квартирі без реєстрації, а відповідач, забравши свої речі, в квартирі не проживає.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23.04.2010 року за заявою позивачки з ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на утримання доньки, починаючи з березня 2010 року.

Домовленості щодо володіння та користування квартирою, яка є спільною сумісною власністю, сторони не досягли.

Посилаючись на вказані обставини, просила поділити спільну квартиру, визнавши за нею право власності на ? частину, враховуючи інтереси неповнолітньої ОСОБА_5, оскільки дочка визнана інвалідом дитинства, за станом здоровя потребує постійного лікування, а розмір отримуваних з відповідача аліментів на дочку є недостатнім для забезпечення її фізичного, духовного розвитку і лікування дитини.

Не погоджуючись із зазначеним позовом, ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом про розподіл придбаної за час шлюбу квартири.

Просив визнати за ним право власності на 2/3 частки квартири, посилаючись на те, що окрім зазначеної квартири, він не має іншого житла, крім того, близько 2/3 вартості спірної квартири були оплачені за рахунок коштів, подарованих його батьками.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2011 року позов ОСОБА_3 задоволено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Поділено квартиру АДРЕСА_2, що була придбана під час спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2, шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на ? частини квартири АДРЕСА_2, враховуючи інтереси неповнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та визнання за ОСОБА_2 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_2.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції змінити, ухваливши рішення про визнання за кожною із сторін права власності на ? частку квартири АДРЕСА_2.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з що з 24 листопада 2001 року, від шлюбу мають неповнолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1(а.с.41).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2010 року шлюб між сторонами розірвано(а.с.42).

Під час шлюбу сторонами була набута трикімнатна квартира АДРЕСА_2, житловою площею 47,5 кв.м, яка складається з кімнат площею 14 кв.м, 14,4 кв.м, 19,1 кв.м. Право власності на квартиру зареєстроване на імя ОСОБА_2М.(а.с. 44-50).

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За положеннями ч.ч.1, 3 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

В обгрунтування висновку щодо правомірності вимог ОСОБА_3 щодо збільшення розміру її частки у спільному майні - квартирі, що була придбана сторонами у період шлюбу, до ? часток, суд послався на доводи позивачки , що розмір аліментів, які утримуються з ОСОБА_2 в середньому у сумі 320 гр.щомісячно, є недостатніми для фізичного, духовного розвитку неповнолітньої ОСОБА_5, а також для її лікування, оскільки дитина визнана інвалідом дитинства, неодноразово знаходилася на стаціонарному лікуванні. При цьому лише вартість рекомендованого для системного лікування дитини препарату становить річну суму аліментів, сплачених ОСОБА_2

Мотивуючи відхід від засад рівності часток сторін у належній їм на праві спільної сумісної власності квартирі шляхом збільшення частки ОСОБА_3 до ? частин за рахунок зменшення частки ОСОБА_2. до ? , суд, пославшись на поведінку відповідача, який під час розгляду справи не погодився на мирне врегулювання спору з позивачкою шляхом відчуження своєї частки квартири на користь дитини, визнав зазначені дії відповідача неприпустимими з точки зору моралі, а також послався на існування у ОСОБА_2 заборгованості з виплати аліментів, їх недостатній розмір, проживання дитини з матірю та хворобу дитини.

З висновками суду погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом не враховано, що сторона, яка просить про зменшення розміру частки другого з подружжя, має доказати не тільки існування обставин, на підставі яких обгрунтовується така вимога, а й довести, що частка другого з подружжя має бути дещо зменшена.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

При цьому розмір аліментів чітко не регламентований законом, а тому слід доводити, які реально кошти мають стягуватися на утримання дитини з урахуванням її фізичного, духовного розвитку та лікування.

Невилика заробітна плата одного з подружжя не може ставати підставою для зменшення його частки або переходу на пропорційний спосіб розподілу спільної власності.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому досіл денні наявних у справі доказів.

Усупереч зазначеним вимогам закону, суд залишив поза оцінкою доводи ОСОБА_2 про відсутність у нього заборгованості по виплаті аліментів, що підтверджується довідкою-розрахунком Жовтневого ВДВС ЗМУЮ від 12.05.2011 року(а.с.114), а також про його добровільну участь у придбання ліків, одягу для дитини згідно даних квитанцій, оглянутих в апеляційному суді.

Як вбачається з матеріалів справи, виданий 18.06.2010 року виконавчий лист № 2-1841 на підставі рішення від 23.04.2010 року( а.с.127) про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої ОСОБА_5 тривалий час на виконання позивачкою не передавався(а.с.132), у провадження до виконавчої служби надійшов лише у травні 2011 року, що і обумовило одночасну сплату відповідачем 04.05.2011 року визначеної виконавчою службою заборгованості по аліментам у сумі 3630 гр.(а.с.132, 133).

Неповнолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, з липня 2011 року визнана інвалідом дитинства (а.с.150) і має соціальні пільги у відповідності до Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні(а.с.117, 149).

У травні 2011 року Інститутом охорони здоровя дітей та підлітків АМН України були надані рекомендації з лікування неповнолітньої ОСОБА_5, у тому числі медичним препаратом диферелин(а.с.115-116), який був придбаний ОСОБА_3 (а.с.118).

Пославшись на доводи позивачки про те, що за вказаних обставин розмір виплачуваних відповідачем на утримання доньки аліментів є недостатнім для придбання зазначених ліків та лікування дитини, суд не врахував, що вимоги про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину, що викликані її хворобою, ОСОБА_3 в порядку ст. 185 СК України не заявлялись, а посилання на недостатність отримуваних аліментів доказами не доведені.

Крім того, предметом даного спору являється спільна сумісна власність подружжя - квартира, яка використовується для проживання, а тому, зменшуючи право власності ОСОБА_2 на зазначений обєкт до ? частини , суд не врахував, що, виходячи з розміру житлової площі квартири, відповідач позбавляється права користування хоча б однією із трьох кімнат зазначеної квартири.

Посилання суду на те, що відхід від рівності часток у спільній сумісній власності подружжя обумовлено захистом майнових інтересів неповнолітньої дитини, не ґрунтується на нормах матеріального права, оскільки право дитини на майно регулюється ст. 17 Закону України „Про охорону дитинства від 26.04.2001 року, яка на правовідносини щодо поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, не поширюється.

Таким чином, висновок суду про те, що у даному випадку необхідно відійти від засад рівності часток подружжя шляхом визнання за позивачкою права саме на ? частки квартири, не можна визнати обґрунтованим та таким, що відповідає матеріалам справи.

Враховуючи встановлені обставини справи та участь кожного з батьків в утриманні неповнолітньої дочки, колегія вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, за яким спірне майно квартиру, яка належить сторонам на праві спільної сумісної власності, слід поділити зі збільшенням частки ОСОБА_3 з ? до 3/5 часток, оскільки з нею залишається проживати неповнолітня дочка ОСОБА_5, яка визнана інвалідом дитинства, а тому потребує додаткових зусиль для забезпечення її фізичного розвитку і лікування, та зі зменшенням частки ОСОБА_2 з ? до 2/5 часток.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2011 року по даній справі скасувати та ухвалити нове наступного змісту:

„Позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_2 про поділ квартири, набутої під час шлюбу, задовольнити частково.

Поділити з відходом від рівності часток квартиру АДРЕСА_2, як спільну сумісну власність подружжя, визнавши за ОСОБА_3 право власності на 3/5 часток квартири АДРЕСА_2, за ОСОБА_2 право власності на 2/5 часток зазначеної квартири.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: