РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0827/2-2604/11

14 жовтня 2011 р. м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд у складі головуючого судді Іжевської Н.Г., при секретарі Сіненко С.М.., за участю представника позивача ОСОБА_1, адвоката ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору про спільне проживання та ведення спільного господарства недійсним,

В с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що він перебуває в шлюбі з відповідачкою з 12 червня 2009р. В лютому 2011р. відповідачка звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та розподіл майна. Рішення на даний час не ухвалено.

Під час сумісного проживання 21 вересня 2010 року між ним та відповідачкою був укладений договір, відповідно до якого вони домовились про те, що будь-яке рухоме та нерухоме майно, набуте в період спільного проживання однією сімєю, право власності на яке зареєстроване за одним з них, у тому числі будівля магазину літ А,А-1, розташована в місті Запоріжжі по вул. Стартовій, № 94, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Позивач просить визнати даний договір недійсним, мотивуючи тим, що договір укладений шляхом психологічного тиску на нього з боку відповідачки, оскільки вона обіцяла зберегти сімю , але після укладання договору звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та розподіл майна. Крім того, відповідачка при укладанні договору використала довідку голови квартального комітету про їхнє спільне життя, чим навмисно ввела його в обману щодо обставин, які мають істотне значення, у звязку з чим позивач просить визнати спірній договір недійсним.

Відповідачка проти позову заперечує, пояснила, що вона проживала з позивачем однією сімєю з 1995 року, вони спільно працювали, хоча і без належного оформлення. Позивач після укладення шлюбу у вересні 2010 року сам їй запропонував укласти договір про спільне проживання та ведення спільного господарства, на що вона дала згоду, при цьому вона ні яким чином не вводила позивача в оману.

Нотаріус ОСОБА_5 надала суду письмові заперечення, у яких зазначила, що з її боку не було порушень Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, укладання договорів про спільне проживання та ведення спільного господарства не заборонено законом. Сторони уклали договір добровільно, підставою укладання договору було бажання сторін з метою врегулювання власних сімейних правовідносин, сторонам було розяснено зміст ст. ст. 21,65,74 СК України, ст. 369 ЦПК України.

Треті особи в судове засідання не зявились, за бажанням сторін суд розглядав справу за їхньою відсутності.

Розглянувши матеріалі справи, заслухавши пояснення сторін, представника позивача та адвоката, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Відповідно до ст. 320 ЦК України, на яку посилається в позові позивач, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 ЦК), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування, тобто сторона помилялась або була введена в оману відносно правової природи правочину, а не умов, за якими укладався правочин.

Відповідно до п. 20 Постанови ПВСУ від 6.11.2009р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання провочинів недійсними, правочин визнається недійсним під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, тобто ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину (обіцянка зберегти сімю, тощо) не має істотного значення.

При посвідченні правочину (а.с.8) у нотаріуса ніяких сумнівів щодо наміру сторін укласти даний договір не виникало, підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії по посвідченню такого договору у нотаріуса не було, нотаріус діяла відповідно до чинного законодавства. Факт знаходження магазину під іпотекою не має ніякого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може бути ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до відповідачки органом досудового слідства було відмовлено в порушенні кримінальної справи за відсутності складу злочину (а.с.30-32).

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку про надуманість тверджень позивача про укладання договору внаслідок обману. Суд не знаходить підстав для задоволення позову, оскільки в ході розгляду справи не встановлено протиправності дій відповідачки, а позивач не надав доказів суду, що саме відповідачка ввела його в оману.

Факт звернення відповідачки до суду з позовом про розірвання шлюбу та розподіл майна суд не може прийняти до уваги, оскільки на даний час справа не розглянута, а сторони формально перебувають в шлюбі. Питання про визнання шлюбу недійсним, (якщо позивач вважає створення їхньої сімї з боку відповідачки тільки с метою заволодіння майном) , позивачем не ставилось.

Суд прийшов до висновку, що спірний договір відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а саме: волевиявлення учасників правочину є вільним , відповідає внутрішній волі сторін, правочин вчинений у формі, встановленій законом, спрямований на реальне настання правових наслідків, його зміст не суперечить ЦК України, а також моральним засадам суспільства, укладений сторонами при повному усвідомленні значення своїх дій.

Керуючись ст. ст. 209, 215 ЦПК України, ст. ст. 203, 209, 229, 230 ЦК України, суд

В и р і ш и в:

Відмовити в задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору про спільне проживання та ведення спільного господарства недійсним.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області протягом 10 днів.

Суддя