АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-1744 Головуючий в І інстанції
Категорія 19 Доповідач Колісниченко А.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2011 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Херсонської області у складі :

головуючого Колісниченка А.Г.,

суддів Капітан І.А.,

ОСОБА_2,

при секретарі Лукашевич Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 14 лютого 2011 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

До суду, із зазначеним позовом звернулася ОСОБА_4, посилаючись на те, що вона та відповідач по справі з 2003 року були власниками в рівних долях домоволодіння №34 по вул. Миру в с. Залізний Порт, Голопристанського району Херсонської області. В жовтні 2008 року відповідач потрапив до неврологічного відділення Голопристанського ТМО з гіпертонічною хворобою внаслідок крововиливу та після проходження лікування його поведінка змінилася, що стало проявлятися в проявах агресії стосовно позивачки, недовіри до неї. Відповідач став вимагати поділу спільного нерухомого майна на невигідних для неї умовах, при цьому погрожуючи застосуванням насилля до неї та майна. Під впливом цього насилля та не бажаючи настання негативних наслідків для здоровя відповідача, який переніс тяжку хворобу, позивачка була вимушена 24.02.2009 року укласти з відповідачем нотаріально посвідчений договір поділу нерухомого майна, а саме домоволодіння № 34 по вул. Миру в с. Залізний Порт, Голопристанського району Херсонської області, за яким відповідачу переходила у власність 61%, а позивачці 39% нерухомості. Позивачка вважає цей правочин недійсним та таким, що укладений проти її волі внаслідок застосування до неї фізичного та психічного тиску з боку відповідача та просила суд визнати вказаний правочин недійсним.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 14 лютого 2011 року в позов ОСОБА_4 задоволено повністю. Визнано недійсним договір поділу нерухомого майна, а саме домоволодіння №34 по вул. Миру в с. Залізний Порт, Голопристанського району Херсонської області, що є в спільній частковій власності, укладений 24.02.2009р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, та посвідчений приватним нотаріусом Голопристанського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстровий № 624.

У поданій апеляції ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповним дослідженням доказів по справі, що призвело до ухвалення незаконного рішення, просить його скасувати, ухвалити нове, яким закрити провадження у справі.

Письмових заперечень на скаргу до апеляційного суду не надходило.

У судовому засіданні, апелянт наполягав на задоволенні апеляції, посилаючись на те, що судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення апеляції заперечувала, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, що з'явились до суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у визначених процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що апеляція підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із доведеності факту вчинення позивачкою оспорюваного правочину внаслідок застосування до неї фізичного та психічного тиску з боку відповідача. Однак, з таким висновком колегія суддів погодитись не може через недоведеність обставин справи, які суд вважав доведеними. Зважаючи на це, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі на підставі п.2 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.231 ЦПК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі, внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Під насильством у смислі ст. 231 ЦК України розуміється фізичний або психічний тиск на особу з метою примушення її до вчинення правочину. Характерними рисами насильства є наявність причинно-наслідкового звязку між насильством і вчиненням правочину. Загроза, якої намагається уникнути потерпілий шляхом укладення правочину має бути досить серйозною. Насильство повинно викликати не звичайний страх, а становити таку, небезпеку, яка здатна підірвати волю потерпілого. Під серйозною загрозою мається на увазі погроза заподіяння чи заподіяння такого зла , яке особа,що погрожує справді здатна заподіяти, і яке потерпілий не може відвернути іншим шляхом, як тільки вчиненням правочину, який від нього вимагається.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належало домоволодіння № 34 по вул. Миру у селі Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області. Розмір часток сторін був визначений рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 20.02.2003 року і становив по ? частці у кожної із сторін. 24.02.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір про поділ нерухомого майна, відповідно до якого сторони здійснили реальний поділ спільного майна з виділенням конкретних житлових і нежитлових приміщень, будівель та споруд. За умовами цього договору у власність ОСОБА_4 було передано майно, яке становить 39/100 часток, а ОСОБА_3 61/100.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання вказаного договору недійсним, з підстав, передбачених ст.231 ЦК України, ОСОБА_4 посилалась на те, що після перенесеного інсульту поведінка ОСОБА_3 суттєво змінилась, він став агресивним і почав вимагати поділу спільного майна на нерівних умовах, погрожуючи їй насильством. На підтвердження цих обставин вона посилалась на показання свідків.

Допитана судом свідок ОСОБА_6 пояснила, що у лютому 2009 року, завітавши до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вона була свідком того, як відповідач погрожував позивачці газовим ключем вимагаючи щось підписати. Однак, що конкретно мала підписати позивачка свідок не пояснила(а.с.64).

ОСОБА_7 пояснювала, що вона була свідком того, як ОСОБА_3 душив ОСОБА_4, вимагаючи щось підписати, однак коли мали місце ці події та що саме мала підписати позивачка показання цього свідка не містять (а.с.64-65).

Згідно письмових показань ОСОБА_8, на початку лютого 2009 року вона була свідком того, як ОСОБА_3 палив у себе у дворі якісь папери і примушував позивачку відступити йому більшу частину будинку (а.с.15).

Між тим, приватний нотаріус ОСОБА_5, допитана судом у якості свідка пояснила, що під час підписання договору будь-яких ознак незвичної поведінки сторони не виявляли, їм було розяснено суть правочину, який вони укладали, розмір їх часток до і після укладення правочину, жодних заперечень з боку сторін не було (а.с.65).

Сама ОСОБА_4 і у суді першої інстанції і в апеляційному суді пояснювала, що вона жодного разу не зверталась до лікувальних установ з наслідками насильства з боку відповідача та їх не фіксувала. Не зверталась також позивачка і за допомогою до лікарів-психіатрів з приводу, як вона стверджує, хворобливо-агресивної поведінки відповідача. Окрім того, вона жодного разу не зверталась до правоохоронних органів з приводу насильницьких дій ОСОБА_3 Також колегія суддів відзначає, що оспорюваний позивачкою договір будо укладено 24.02.2009 року, а до суду із позовом вона звернулась лише у жовтні 2010 року.

Згідно з ч.ч.1,3,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи все вищенаведене, та оцінюючи надані сторонами докази з точки зору їх достовірності і достатності, колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 не надала суду переконливих доказів, які б однозначно свідчили, що оспорюваний правочин було вчинено нею внаслідок психічного чи фізичного насильства з боку ОСОБА_3 Нею не було надано достовірних та переконливих доказів конкретних фактів насильства з боку відповідача,а також позивачка не надала переконливих пояснень та доказів того, що вона намагалась будь-яким іншим способом припинити протиправні дії ОСОБА_3 щодо неї з метою уникнення укладення оспорюваного правочину. Тому колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 із заявлених нею підстав є недоведеними , необґрунтованими і тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.303,307,309,316 ЦПК України колегія суддів ,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 14 лютого 2011 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким ОСОБА_4 у задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий Колісниченко А.Г.

судді Капітан І.А.

ОСОБА_2