Броварський міськрайонний суд Київської області
справа № 2-347/11
РІШЕННЯ

Іменем України

19 квітня 2011 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Шинкаря А.О.

при секретарі Власик Л.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2010 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 серпня 2009 року уклав з ОСОБА_2 зазначений договір на суму 600 (шістсот) тисяч гривень строком на один рік. Однак, у зазначений термін відповідач позику не повернув, вимога про добровільну сплату боргу залишилась без задоволення.

В ході розгляду справи за клопотанням позивача до участі в справі залучено як співвідповідача колишню дружину ОСОБА_2 - ОСОБА_3, оскільки договір укладався під час перебування їх у шлюбі.

З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідачів суму боргу в розмірі 600 (шістсот) тисяч гривень.

У березні 2011 року ОСОБА_3 звернулась із зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним, посилаючись на його фіктивність, наявність змови між сторонами договору та відсутність будь-яких дій на його виконання, а також її згоди на укладання такого правочину. Зазначила, що раніше про договір нічого не знала і коштів у позивача не запозичувала.

У судовому засіданні представники кожного з позивачів підтримали свій позов, зустрічні вимоги не визнали.

Представник ОСОБА_2 позов визнала, пояснивши, що борг був отриманий під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в шлюбі, і саме на запозичені кошти в той же день був придбаний автомобіль для ОСОБА_3, про що вона знала, а тому позику повинні повернути позивачу спільно.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що 20 серпня 2009 року у відповідності до договору позики ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 600 (шістсот) тисяч гривень строком до 20 серпня 2010 року.

У встановлений термін відповідач грошові кошти не повернув, чого він не заперечує.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною 2 ст. 1051 ЦК України визначено, що, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Цим спростовується посилання ОСОБА_3 на порушення форми договору, а саме на відсутність у матеріалах документів, які б мали посвідчувати реальне виконання умов договору позики, а також на відсутність показань свідків.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

При таких обставинах суд вважає, що у відповідності до вищезазначених норм закону, встановлено факт боргового зобовязання, за яким позикодавцем є ОСОБА_1

Посилання ОСОБА_3 на недійсність договору позики внаслідок порушення загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме на ч. 5 ст. 203 ЦК України щодо відсутності спрямованості договору на реальне настання правових наслідків є безпідставним, так як у відповідності до ст. 10 ЦПК України позивач повинна була довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 57-59 цього ж Кодексу, зазначені нею обставини. Таких доказів вона не надала. Посилання носять характер припущень.

Крім того, в одному випадку заявляє про недійсність договору внаслідок його фіктивності, в іншому посилається на безгрошовість позики, тобто на різні правові підстави, які також не підтверджені доказами.

У судовому засіданні безспірно встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 листопада 1995 року по 05 листопада 2010 рік.

20 серпня 2009 року ОСОБА_2 за договором позики взяв борг у ОСОБА_1 в розмірі 600 (шістсот) тисяч гривень строком на один рік. Позику своєчасно не повернув.

20 серпня 2009 року згідно довідки-рахунку, виданого СП «Автомобільний дім України-Мерседес-Бенц», на імя ОСОБА_3 був придбаний автомобіль Мерседес-Бенц ML 55 4M загальною вартістю 804 320 гривень, з яких відповідно до квитанції № 46 в цей же день нею була сплачена сума в розмірі 674 320 гривень.

Проаналізувавши факти, підтверджені письмовими доказами, у суду не виникає сумніву в тому, що саме запозичені 20 серпня 2009 року ОСОБА_2 кошти у розмірі 600 (шістсот) гривень в цей же день були спрямовані на придбання автомобіля для його дружини ОСОБА_3

У судовому засіданні ОСОБА_3 не довела факт своєї незгоди щодо укладання спірного договору. Натомість її представник в судовому засіданні зазначив, що привезені її колишнім чоловіком кошти вони витратили на придбання автомобіля. При цьому вона не цікавилась, де він їх взяв.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Згідно ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, кошти в розмірі 600 (шістсот) гривень, отримані ОСОБА_2 за договором позики від ОСОБА_1 стали спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3, - яке в той же самий день було використане ними в інтересах сімї, а саме на придбання автомобіля для ОСОБА_3

За таких обставин суд приходить до висновку про наявність спільного боргу колишнього подружжя за договором позики.

Суд вважає необґрунтованим посилання представника ОСОБА_3 на ч. 2 ст. 65 СК України як на підставу недійсності договору позики в звязку з відсутністю з її боку згоди на його укладання, оскільки зазначена норма встановлює право подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права їх спільної сумісної власності, тобто стосується договорів, які подружжя або один з них укладає з іншими особами щодо майна, яке їм належить на праві спільної сумісної власності, і передбачає наявність спільної згоди подружжя на укладення таких договорів.

В даному випадку спірні правовідносини виникли з договірних зобовязань і регулюються нормами цивільного, а не сімейного права і не стосуються питань розпорядження спільним майном подружжя.

Керуючись ст. 1046, ч.1 ст. 1049 ЦК України, ч.3 ст. 61, ч.4 ст. 65 СК України, ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Основний позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 300 000 (триста тисяч) гривень боргу, з кожного.

ОСОБА_3 у задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Броварський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Шинкар А.О.