Справа №22-ц-1307/11 Головуючий у суді у 1 інстанції - Левченко
Номер провадження 22-ц/3282/11 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

06 липня 2011 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ільченко О. Ю.,

суддів - Маслова В. О. , Семеній Л. І. ,

з участю секретаря судового засідання -Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Відкритого акціонерного товариства «Укртранснафта»

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 червня 2011 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства «Укртранснафта», третя особа: ОСОБА_3

про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 червня 2011 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Зобовязано ВАТ «Укртранснафта» поновити на роботі ОСОБА_2 на посаді водія автотранспортних засобів другого класу цеху технологічного транспорту і спеціалізованої техніки Сумського районного нафтопровідного управління Філії «Придніпровські магістральні нафтопроводи» ВАТ «Укртранснафта» з 10 лютого 2011 року.

Вирішено стягнути з ВАТ «Укртранснафта» на користь ОСОБА_2 1500 грн. відшкодування судових витрат та 300 грн. відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ВАТ «Укртранснафта» просить скасувати зазначене рішення суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог. При цьому апелянт посилається на невірне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що він проводив скорочення штатних одиниць у звязку з відсутністю потреби в даній робочій силі і з дотриманням процедури скорочення штату працівників згідно вимог чинного законодавства України. Вимоги про стягнення моральної шкоди та відшкодування витрат на правову допомогу вважає недоведеними.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 липня 2003 року позивач був прийнятий на роботу на підприємство відповідача на посаду слюсаря з ремонту автомобілів 4 розряду в цех технологічного транспорту і спеціальної техніки, а з 01 січня 2006 року він був переведений на посаду водія 2 класу 2 групи цього ж цеху.

10 грудня 2010 року ОСОБА_2 був попереджений про наступне вивільнення у звязку зі скороченням штату. Разом з тим, протягом двомісячного терміну до дня звільнення вакантні посади позивачу не пропонувались.

10 лютого 2011 року позивач був звільнений з роботи у звязку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Суд вважав, що звільнення відбулося без дотримання процедури, передбаченої положеннями КЗпП України, тому поновив позивача на роботі.

Заслухавши пояснення представників апелянта, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції вірно визначився в спірних правовідносинах та дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач вимоги щодо порушення його трудових прав обґрунтовував тим, що при його звільненні за ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України відповідачем не були дотримані норми закону щодо переважності у нього прав залишення на роботі, не запропонування іншої роботи, яку б він міг виконувати та що звільнення проведено без згоди виборного органу профспілкової організації.

Перевіряючи доводи позивача, суд в рішенні навів детальні висновки щодо обставин справи, з урахуванням позиції позивача та заперечень відповідача. Зокрема, суд дійшов висновку, що при скороченні чисельності працівників, у звязку зі змінами в організації виробництва, відповідач в повній мірі не дотримався вимог ст.ст. 42 та 49-2 КЗпП України, а саме відповідачем при вивільненні позивача не було враховано його переважне право і переваги перед іншим залишитися на роботі. Факт, що позивач мав більш високу кваліфікацію водія, ніж працівники залишені на роботі, доводами апеляційної скарги не спростовано. Обставину, що 1 клас позивачу було присвоєно в 1985 році на іншому підприємстві, на АТ «Автотранспортному підприємстві 1800» (а.с. 7-9), колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки порядок присвоєння класу відповідає нормативним вимогам підвищення професійної майстерності водіїв. Апелянт не надав доказів того факту, що позивач повинен був пройти повторну комісію з присвоєння 1 класу на їх підприємстві.

Крім того, із пояснень сторін вбачається, що на підприємстві були дві вакантні посади автослюсаря та посада водія автобуса, на яку після звільнення позивача був прийнятий інший працівник. Однак, питання щодо вакантних посад та їх заміщення на засіданні профкому Сумського РНУ не досліджувались, що вбачається зі змісту самого протоколу № 14 від 31 січня 2011 року. (а.с. 32)

До того ж судом першої інстанції було встановлено, що рішення профкому прийнято з порушенням ст. 43 КЗпП України за відсутності працівника. В суді апеляційної інстанції знайшов підтвердження той факт, що ОСОБА_2 та інші працівники покинули засідання профкому, оскільки не було відповідного складу профкому, а сам голова профкому запізнився.

Із матеріалів справи вбачається, що Сумське районне нафтопровідне управління є структурним підрозділом ВАТ «Укртранснафта», тому при звільненні за п. 1 ст. 40 КЗпП України слід було відповідачу врахувати те, що до кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право, і які не мають таких переваг, входять всі працівники, які займають таку ж посаду та виконують таку ж роботу на підприємстві в цілому, а не тільки ті, хто працював в структурному підрозділі. В даному випадку питання щодо можливості надання аналогічної чи іншої вакантної посади на підприємстві відповідачем не зясовувалось. Стосовно цього питання доказів не надано ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді.

Зважаючи на всі обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 необхідно поновити на роботі.

Що стосується доводів апелянта про безпідставність стягнення з нього моральної шкоди, то колегія суду не може їх взяти до уваги, оскільки, як вірно було встановлено судом першої інстанції, незаконним звільненням позивачу була заподіяна моральна шкода, яка полягає у його душевних переживаннях з приводу порушення його права на працю, порушенні його нормальних життєвих звязків та необхідності прикладати додаткові зусилля для організації свого життя у звязку з втратою роботи. Також суд при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди правильно врахував характер та тривалість його страждань, що були спричинені звільненням позивача, та вірно визначив її в розмірі 300 грн.

Доводи відповідача про те, що питання відшкодування позивачу витрат на правову допомогу не досліджувалось судом суперечить матеріалам справи.

Частиною 1 ст. 79 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 3 ст. 79 ЦПК України витрати на інформаційно-технічне забезпечення, витрати на правову допомогу, витрати на залучення спеціалістів, належать до витрат, повязаних із розглядом справи.

Згідно із ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

З укладеного договору про надання правової допомоги, що міститься у матеріалах справи вбачається, що він укладений між ОСОБА_2 та адвокатом ОСОБА_4 (а.с. 48).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що юридична допомога фахівця в галузі права по участі в судовому розгляді справи складає 1500 грн., що підтверджується рахунковою квитанцією, виданою на імя позивача. (а.с. 47)

Виходячи з чотирьох судових засідань, в яких брала участь ОСОБА_4, їх загальної тривалості, яка становить близько восьми годин, розміру мінімальної заробітної плати за період з 15 березня 2011 року по 01 червня 2011 року, яка складала:

з 01 січня 2011 року 941 грн.,

з 01 квітня 2011 року 960 грн.,

з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України № 590 від 27 квітня 2006 року „Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ і порядок їх компенсації за рахунок держави, відповідно до яких граничний розмір витрат, повязаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, не перевищує суму, що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи, то колегія суддів вважає, що документально підтверджений розмір витрат на правову допомогу в сумі 1500 грн. є таким, що відповідає вимогам чинного законодавства та не перевищує встановлені законом граничні межі витрат на правову допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Апелянт не спростував висновків суду першої інстанції і не довів, що воно ухвалено з порушенням норм права, а тому відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Укртранснафта» відхилити, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 червня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -