ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
___________________________________________________________________________________________
Справа №2- 4839/11року
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

08 грудня 2011 року Оболонський районний суд м. Києва, в складі:

головуючого судді О.В. Диби

секретарі О.В. Євдоченко

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні Оболонського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерно комерційного банку соціального розвитку Укрсоцбанк, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про визнання недійсним договору кредиту

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із позовом до відповідача про визнання недійсним договору кредиту в якому, посилаючись на порушення відповідачем норм чинного законодавства України при укладенні кредитного договору просив визнати кредитний договір укладений між ним та відповідачем недійсним, застосувати наслідки недійсності правочинів у вигляді двостороннього повернення всього, отриманого сторонами на виконання договору кредиту, зобов'язати відповідача прийняти від позивача суму в розмірі 568 648,97 грн. з розстрочкою платежу на 60 місяців, за таких умов, що місячний платіж буде складатиме 9477,48 грн. Зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 виключити з Державного реєстру іпотек та єдиного державного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна відомості про нерухоме майно, а саме: квартиру №35 по вул. Прирічній, що в м. Києві.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся неодноразово, належним чином, заперечень проти позовних вимог не надав.

Третя особа в судове засідання не з'явилась, надіслала до суду заяву в якій просила справу розглядати за її відсутності.

У звязку із відсутністю відповідача, який належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи суд вважає за можливе розглядати справу за його відсутністю провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Представник позивача проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Вислухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи між позивачем та відповідачем 02.09.2008 року було укладено кредитний договір №700/716274-KR (далі кредитний договір).

Відповідно до п.1.1 кредитного договору відповідач зобовязувався надати позивачу грошові кошти в кредит в розмірі 170 000 доларів США зі сплатою 13,5 процентів річних та комісій, розмірі та порядку, визначених в додатку №1 до кредитного договору з кінцевим строком оплати вересень 2033 року.

Відповідач виконав свої зобов'язання по кредитному договору в повному обсязі, що не оспорюється сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, яз яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Вирішуючи позовні вимоги щодо визнання оспорюваного кредитного договору недійсним в звязку з відсутністю у відповідача індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями,тобто такого, що суперечить вимогам ЦК та іншим актам цивільного законодавства, суд вважає, що вони не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 Закону України Про банки та банківську діяльність(далі Закон про банки) кошти гроші у національній валюті або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Згідно із ст. 345 ГК України, кредитні операції банків полягають у розміщенні від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитним визнаються банківські операції, визначені, як такі Законом України Про банки та банківську діяльність.

Відповідно до ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статті 47 та 49 Закону Про банки та банківську діяльність, визначають операції банків із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської діяльності.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2. ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю(далі - декрет).

З вищевикладеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України про зобовязання допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно з ст. 2 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролюрезиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Вони можуть здійснювати валютні операції з врахуванням обмежень, встановлених цим Декретом і іншими актами валютного законодавства України. Зокрема, відповідно до ст. 5 Декрету використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу або застави потребує індивідуальної ліцензії НБУ. Одержання такої ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на здійснення іншою стороною, яка має відношення до цієї операції.

Щодо вимог п.п. вп. 4 ст. 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі то законодавцем не визначено межі термінів і сум надання чи одержання кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Відповідно до кредитного договору та законодавства України, а саме ч. 3 ст. 533 ЦК України, валюта зобовязання співпадає з валютою виконання зобовязання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно до п.п. в, г ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі та використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу або як застави.

Водночас, відповідно до п. 1. 5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти, як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або утримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмових дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо зазначених операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті, згідно з вимогами ст. 5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

В судовому засіданні представник позивача, під час розгляду судом клопотання про витребування доказів повідомив суду, що йому відомо про наявність у відповідача відповідної генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, дана інформація є вільно доступною та про неї можна дізнатись на офіційному інтернент сайті НБУ однак, просив витребувати у відповідача її примірник саме з матеріалів кредитної справи позивача.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що у відповідача наявна генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню.

Дана обставина підтверджує правомірність факт правомірного надання відповідачем позивачу кредиту у сумі 170000 доларів США за кредитним договором за яким здійснювались відповідні платежі на його виконання.

Крім цього, волевиявлення позивача було направлено на отримання кредиту саме у валюті доларах США та збіглося з її дійсними намірами в угоді на отримання кредиту в доларах США.

Позивач був повідомлений про умови кредитування, про ознайомлення з якими він розписався власноручно. Крім цього, позивач здійснив часткову оплату відсотків за користування кредитом у валюті доларах США, тим самим, підтвердив, що йому відомі умови кредитного договору і він з ними погодився.

Згідно положень статті 11 Закону України Про захист прав споживачів, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Стаття 18 Закону України Про захист прав споживачівпередбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Відповідно до положень указаної статті Закону Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами є несправедливими до позивача, оскільки при підписанні договору позивач мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору і протягом дії вказаного договору не звертався за захистом свого права.

Враховуючи цю обставину немає підстав вважати, що ці положення створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідальність банку за кредитним договором передбачена главою 51 ЦК України.

Таким чином при укладенні договору вимоги ст. 203 ч.2 ЦК України виконані, тому підстав для його визнання недійсним з вказаних в позовній заяві підстав не вбачається.

Крім цього, у звязку із тим, що підстав для визнання кредитного договору недійсним немає, вимога щодо зобов'язання приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 виключити з Державного реєстру іпотек та єдиного державного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна відомості про нерухоме майно, а саме: квартиру №35 по вул. Прирічній, що в м. Києві також задоволенню не підлягає оскільки вона слідує із припущення недійсності кредитного договору.

Оскільки судом відмовляється в задоволені позовних вимог, тому підстав для відшкодування позивачу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст.3,13,16,192,203,207,215,252,533,626,627,638,1054,1055 ЦК України 47,49 Закону України Про банки і банківську діяльність, п.2,5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання та валютного контролю, ст. ст. 10, 57-61,88, 208 - 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерно комерційного банку соціального розвитку Укрсоцбанк, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про визнання недійсним договору кредиту - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку шляхом подання до Апеляційного суду м. Києва через Оболонський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: О.В. Диба

21.12.2011 Справа № 2-4839/11