Справа № 2-617/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2011 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Сугачової О.О.,

за участю секретаря Нечаєвої К.О.,

у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору найму житлового приміщення, виселення без надання іншого житлового приміщення, стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

Позивач за основним позовом звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання договору найму житлового приміщення від 22.09.2000р.; примусове виселення ОСОБА_2 з житлового приміщення (квартири), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 без права надання іншого житлового приміщення; стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 15000 грн. та стягнення заборгованості за квартирну плату в розмірі 698,30 грн.

В подальшому позивач уточнив вимоги позову, надавши заяву, якої відмовся від вимоги щодо стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди та зменшивши вимоги щодо стягнення заборгованості по квартирної плати в сумі 473,85 грн.

В свою чергу відповідач звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1, яким просить визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2-ав м. Харкові.

В обґрунтуванні вимог основного позову, позивач зазначає, що 22.09.2000р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір найму житлового приміщення, відповідно до якого позивач передав у постійне безоплатне користування ОСОБА_2 квартиру, що знаходиться АДРЕСА_3, яка належить позивачу на праві власності. 15.08.2007р. позивачем надіслано листа відповідачу з попередженням про односторонню відмову від договору найму житлового приміщення і надано тримісячний строк для виселення із квартири, на що ОСОБА_2 надіслала лист, яким відмовилась від виселення. З 2007р. відповідач незаконно займає квартиру, чим порушує права і інтереси позивача. Окрім цього відповідач не в повному обсязі сплачує житлово-комунальні послуги і має заборгованість за квартирну плату в сумі 473, 85 коп. Вимоги зустрічного позову ОСОБА_1 не визнав, зазначивши в своїх письмових запереченнях те, що ніколи разом із ОСОБА_2 не проживали, спільного господарства не вели, шлюбно-сімейні стосунки не підтримували, оскільки ОСОБА_1 з 1970 р. зареєстрований та постійно проживає за адресо: м. Харків, Червоношкільна Набережна, 22, кв. 110 та знаходився в офіційному шлюбі з ОСОБА_3 з 1954р. до часу її смерті.

Представник позивача за основним позовом, що діє на підставі довіреності, вимоги основного позову підтримав у повному обсязі, заперечуючи щодо вимог зустрічного позову.

Відповідач вимоги основного позову не визнала, підтримавши вимоги зустрічного, посилаючись на те, що дійсно, 22.09.2000р. між нею та ОСОБА_1 укладений договір найму квартири, згідно якого останній передає ОСОБА_2 його квартиру в постійне користування, проживання. З 1996р. ОСОБА_2 проживала з ОСОБА_1 однією родиною, вели спільне господарство, мали загальний бюджет, тобто вважаючи себе членом сімї власника квартири, має право на користування нею. Також ОСОБА_2 стверджує, що має право на ? частину належної ОСОБА_1 квартири, т.я. хоча і не були в зареєстрованому шлюбі, проживали однією сімєю на час придбання ОСОБА_1 спірної квартири, тому остання належить їм на праві спільної сумісної власності.

Представник відповідача, що діє на підставі довіреності, вимоги зустрічного позову повністю підтримав, заперечуючи щодо вимог основного позову у повному обсязі.

Суд вивчивши доводи сторін, їх заперечення, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає вимоги як основного, так і зустрічного позовів такими, що не підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, судом встановлено, що власником квартири АДРЕСА_2-ав м. Харкові є ОСОБА_1.

Із договору найму житлового приміщення від 22.09.2000р., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вбачається, що ОСОБА_1 передає у постійне користування ОСОБА_2 квартиру № 127 по вул. Гв. Широнінців в м. Харкові, яка належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 14.07.2000р., з відповідними обовязками сторін (а.с.6).

Отже, між сторонами укладений безоплатний, на невизначений строк договір найму житлового приміщення.

Відповідно до правил ст. 168 ЖК України договір найму жилого приміщення, укладений як не визначений, так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сімї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяця.

На а.с.8 міститься вимога ОСОБА_1 в особі його адвоката про розірвання договору найму і звільнення квартири протягом трьох місяців після отримання вимоги, з посиланням на положення ЦК УРСР та ЦК України.

На а.с.5 міститься лист ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1, яким відповідач, посилаючись на норми ЦК України, зазначає, що у ОСОБА_1 відсутні правові підстави для звільнення нею квартири.

Посилання сторін на положення ЦК України щодо розірвання договору найму, суд вважає помилковими, оскільки укладений договір є безоплатним, тобто не є договором оренди, і між сторонами склалися житлові правовідносини, тому при розгляду зазначеного спору розповсюджується норми ЖК України.

Разом з цим, з боку позивача за основним позовом, його представника зазначається, що ОСОБА_1 бажає розпоряджатися своєю квартирою або шляхом її продажу або здачею в оренду, при цьому, не надає суду доказів того, що ОСОБА_1 необхідне займане ОСОБА_2 житлове приміщення саме для проживання ним та членами його сімї, що є не відмінною підставою для розірвання договору найму у відповідності до ч.3 ст. 168 ЖК України.

Отже, при відсутності підстав для розірвання договору найму, відсутні вказані позивачем на сьогоднішній час, підстави для виселення ОСОБА_2 із спірної квартири.

Далі, ОСОБА_1 просить стягнути із відповідача заборгованість по квартирної плати, що суд вважає необґрунтованим, оскільки саме на власника житлового приміщення або повнолітніх членів його сімї, які проживають разом з ним, покладено обовязок сплачувати квартирну плату, що передбачено ст. 156 ЖК України. Більш того, у договорі найму такий обовязок на ОСОБА_2 не покладений.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимог основного позову у повному обсязі.

Далі, позивач за зустрічним позовом просить визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2-ав м. Харкові в порядку поділу спільного мана жінки та чоловіка, які проживають однією сімєю, але не знаходяться в шлюбі між собою.

Відповідно до правил ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Разом з цим, судом встановлено і підтверджено відповідними свідоцтвами, що на час придбання спірної квартири 14.07.2000р. ОСОБА_1 знаходився з 1954р. у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, яка померла 15.08.2002р. (а.с.55,56).

Відповідно до ст.. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Кожна річ набута за час шлюбу є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, ОСОБА_2 не має права претендувати на спільне майно подружжя, оскільки не є субєктом їх спільної власності, набуття якої відбулося під часу зареєстрованого шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_3

Ствердження ОСОБА_2, що знаходилась у цивільно шлюбних відносинах з ОСОБА_1 і після смерті його дружини, не підтверджено належними доказами, спростовується поясненнями свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6, які в судовому засіданні наполягали на тому, що ОСОБА_1 ніколи сумісно не проживав з ОСОБА_2, і взагалі такі ствердження не мають правового значення для вирішення спору.

Суд не приймає до уваги пояснення свідка ОСОБА_7, яка є рідною матірю ОСОБА_2, відноситься до них критично, оскільки спростовуються встановленими судом обставинами.

Отже, вимоги зустрічного позову також не можуть підлягати задоволенню, т.я. як необґрунтовані та суперечать діючому законодавству.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 60, 209, 212-215 Цивільно-процесуального Кодексу України, ст.ст. 156,168 Житлового Кодексу, ст. 60,74 СК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволені позову ОСОБА_1 і зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова, шляхом подачі протягом десяти днів з дня оголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя