Справа № 22-ц-2762/11 Головуючий у І інстанції Рудюк О.Д.
Категорія 58 12.07.2011
УХВАЛА

Іменем України

12 липня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Поліщука М.А.

суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В..

при секретарі Григор»євій Н.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 4 червня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Вишгородської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Беназір» про визнання недійсним державного акту на право постійного користування землею .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги колегія суддів

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2010 року позивач ОСОБА_2 пред»явив в суді названий позов посилаючись на те, що 31 травня 2000 року він придбав у Спільного Українсько-Чеського підприємства ТОВ «Беназір» (далі ТОВ «Беназір) за договором купівлі-продажу 1/20 частини будівлі магазину, який знаходиться за адресою: м.Вишгород, вул.Набережна, 8А.

6 листопада 2001 року Вишгородською міською радою ТОВ «Беназір

ЛТД» був виданий Державний акт на право постійного користування

земельною ділянкою загальною площею 0,3907 га за адресою вул.Набережна,8А в м.Вишгород. Вказаний державний акт був виданий на підставі рішення Вишгородської міської ради від 4 березня 1999 року за № 56.

Про порушення свого права на користування земельною ділянкою позивач дізнався 23 листопада 2009 року, отримавши відповідь від ТОВ «Беназір» якою йому було відмовлено у сприянні проведення водопроводу до магазину з посиланням на те, що земельна ділянка належить з 2001 року ТОВ «Беназір» на підставі Державного акту на право постійного користування. Також цим листом ОСОБА_2 запропоновано сплачувати орендну плату за земельну ділянку, на якій знаходиться належна йому частина будівлі розмірі 500 грн. щомісяця.

Позивач зазначає, що ТОВ «Беназір» мав довести до відома Вишгородської міської ради те, що він відчужив частину приміщення, міська рада мала при передачі у користування земельної ділянки ТОВ «Беназір» врахувати також інтереси ОСОБА_2 Просив визнати недійсним Державний акт на право постійного користування землею та встановити за позивачем право безкоштовного сервітуту на користування земельною ділянкою у вигляді права прокладати на свою земельну ділянку водопровід та права проїзду на транспортному засобі по наявному шляху.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 4 червня 2010 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_2 оскаржив рішення суду в апеляційному порядку. В доводах апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції не застосував норми матеріального права, які мав застосувати, а саме ч.І ст. 377 ЦК України та ч.І ст. 120 ЗК України, відповідно до яких при переході права власності на будівлю, до набувача переходить і право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені без зміни цільового призначення.

Також не погоджується із висновком суду в частині, що він може користуватись приміщенням за призначенням без встановлення земельного сервітуту. Апелянт вказує на те, що він не може користуватись приміщенням магазину без встановлення земельного сервітуту, оскільки не має до нього під»їзду.

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 травня 2000 року між ОСОБА_2 та Спільним Українсько-Чеським підприємством «Беназір ЛТД» був укладений договір купівлі-продажу 1/20 частини будівлі магазину, який знаходиться за адресою: м.Вишгрод, вул.Набережна, 8А.

6 листопада 2001 року Спільному Українсько-Ческьому підприємству «Беназір ЛТД » Вишгородською міською радою був виданий Державний акт на право постійного користування землею загальною площею 0,3907 га за адресою вул.Набережна, 8А в м.Вишгород. Вказаний державний акт був виданий на підставі рішення Вишгородської міської ради від 4 березня і 999 року за № 56.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним державного акту, суд першої інстанції виходив з того, що при укладанні договору купівлі-продажу між сторонами, питання щодо відчуження покупцю земельної ділянки, на якій розташована 1/20 частини будівлі, не вирішувалось.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не застосував норми матеріального права, які регулюють виниклі правовідносини, а саме ч.І ст. 377 ЦК України та ч.І ст. 120 ЗК України є необґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до ч.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Цивільний кодекс України набрав чинності 1 січня 2004 року.

Відповідно до ч.1 Прикінцевих положень ЗК України цей кодекс набирає чинності з 1 січня 2002 року.

Правовідносини між сторонами виникли в 2000 році, тобто за час дій ЗК України в реакції 1990 року та ЦК УРСР.

Таким чином посилання апелянта на норми ЗК України 2004 р. та ЦК України є неправомірним.

На час виникнення спірних правовідносини діяли норми ЗК України 1990 року.

Відповідно до положень ст. 30 Земельного кодексу УРСР 1990 року, при переході права власності на будівлю або споруду разом з цими об»єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення.

Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Як роз»яснено в пп. «г» пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 р. № 7 при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Таким чином, право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться нерухомість, переходить до набувача об»єктів нерухомості виключно за умови, що в момент їх відчуження у попереднього власника нерухомого майна, згідно з вимогами земельного законодавства України, таке право було і воно належним чином посвідчене.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Беназір» при укладені договору купівлі-продажу приміщення магазину від 31.05.2000 р. не був власником чи користувачем земельної ділянки під магазином, а тому і до позивача ОСОБА_2 не перейшло право користування земельною ділянкою.

ОСОБА_2 не скористався своїм правом на отримання у користування земельної ділянки під магазином, не звернувся до Вишгородської міської ради із заявою про виділення земельної ділянки необхідної для обслуговування придбаних ним відокремлених приміщень магазину, не розробив проект землеустрою з обґрунтуванням необхідної йому площі для обслуговування приміщення, не довів незаконність отримання оспорюваного Державного акту в частині користування ТОВ «Беназір» земельною ділянки, не позбавлений був у встановленому законом порядку звернутися із заявою до відповідачів про вилучення необхідної йому земельної ділянки з користування ТОВ «Беназір»

Таким чином, будь-які права позивача внаслідок отримання ТОВ «Беназір» Державного акту на право користування земельною ділянкою не були порушені, а тому суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання Державного акту на право користування земельною ділянкою недійсним.

Щодо позовних вимог про встановлення земельного сервітуту, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у його задоволенні з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ст.. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку. Прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв»язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, мелорації тощо.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 402 ЦК України земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Як вбачається із змісту законодавства, яке регулює встановлення земельного сервітуту, обов»язковою умовою його встановлення є неможливість задоволення потреб особи, яка вимагає його встановлення в інший спосіб.

Позивач не навів обґрунтованих доказів того, що без встановлення земельного сервітуту він не може використовувати за призначенням належне йому нежитлове приміщення.

Крім того, позивач не надав суду доказів того, що він звертався до ТОВ

«Беназір» з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту.

Також позивач не обґрунтував площу та межі земельної ділянки, встановлення сервітуту на яку він вимагає, не виготовив проект кадастрового плану спірної земельної ділянки.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає що суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні і в цій частині позову.

Судова колегія вважає, що апелянтом не наведені переконливі доводи, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.30З, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 4 червня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту

проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді