Справа № 22-ц-3925/11 Головуючий у 1 інстанції: Ригіна Л. М.
Провадження № 22-ц/1390/2274/11 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Зубарєвої К.П., Бакуса В.Я.,

секретаря Кубішин І.В.,

з участю ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою прокурора Залізничного району м. Львова на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 липня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Львівської міської ради, треті особи - ЛКП Левандівка, Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, про визнання права власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 24 липня 2008 року у позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 696 кв.м. за адресою: м. Львів, вул. Олесницького, 121.

Рішення суду оскаржив прокурор Залізничного району м. Львова на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 липня 2008 року.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом не зясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права, що потягло за собою ухвалення незаконного рішення та порушення інтересів держави. Вважає, що 15-річний строк безперервного та добросовісного володіння позивачем спірної земельної ділянки не сплив. Крім того, наголошує, що суд безпідставно взяв до уваги покази свідків.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 липня 2008 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та анулювати державну реєстрацію права власності позивача на земельну ділянку у м. Львові по вул. Олесницького, 121.

Вислухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, зазначене рішення таким нормам закону не відповідає.

Згідно із ст. 121 Конституції України, прокуратура України здійснює представництво інтересів громадянина або держави у суді у випадках визначених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України, прокурор здійснює в суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, районний суд виходив з того, що позивач користується земельною ділянкою протягом 17 років добросовісно, а тому, відповідно до ст. 119 ЗК України, набув право власності на неї.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 дійсно на протязі 17 років користувався земельною ділянкою площею 696 кв.м. по вулиці Олесницького у м. Львові, що знаходиться за будинком № 121, однак в нього відсутні документи на право користування, володіння нею.

Згідно з матеріалами справи, ОСОБА_3 звертався до відповідача Львівської міської ради з проханням виділити йому цю земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку, однак йому в цьому було відмовлено (а.с. 6).

Будь-які інші документи, що свідчили б про звернення позивача до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про надання йому спірної земельної ділянки саме за давністю користування відсутні.

Відповідно до листа № 40/01-14/809 від 30 січня 2008 року Управління земельних ресурсів у місті Львові, згідно земельно-кадастрових даних земельна ділянка по вул. Олесницького біля будинку № 121 відноситься до земель м. Львова, що не надані у власність або користування (а.с. 8).

У відповідності до вимог статті 344 ЦК України, на яку в позові посилається ОСОБА_3, як на підставу задоволення його вимог, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У відповідності до вимог п. 8 Перехідних та прикінцевих положень ЦК правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Ураховуючи, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України), норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю не може мати місця раніше 1 січня 2011 року.

Спеціальним законом, що регулює земельні відносини в Україні є Земельний кодекс України, згідно з ч. 1 ст. 116 якого (у редакції, чинній при відмові у наданні щодо передачі земельної ділянки) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Статтею 119 ЗК України встановлено, що громадяни, які відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Таким чином, зі змісту вказаної статті вбачається, що сама по собі наявність строку набувальної давності не є єдиною та безпосередньою підставою для виникнення у особи права власності або права користування земельною ділянкою. Вона є лише умовою для застосування інших способів встановлення цих прав. Набувальна давність користування земельною ділянкою згідно з вказаною статтею є лише підставою для звернення до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з відповідним клопотання щодо офомлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Задоволення вищевказаного клопотання і оформлення відповідних документів про право власності або користування на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому зазначеним Кодексом. При отриманні відмови в задоволенні зазначеного клопотання або залишення його без розгляду, особа має право оскаржити такі дії органу виконавчого влади чи місцевого самоврядування до суду в установленому законодавством порядку.

Колегією суддів встановлено, що позивач не звертався до відповідача з клопотанням (заявою) про передачу спірної земельної ділянки у власність або надання у користування та щодо офомлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку за набувальною давністю.

У порушення ст. 213 ЦПК України районний суд зазначених вимог закону не врахував, допустив неправильне застосування норми матеріального права, зокрема ст. 119 ЗК України, у зв'язку з чим висновок цього суду щодо задоволення вимог позивача не можна визнати законним.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з доводами апелянта в частині неможливості застосування ст. 119 ЗК України до спірних правовідносин у зв'язку з відсутністю зворотної дії в часі норми про набувальну давність.

Так, ЗК України набрав чинності в січні 2002 року. Попереднім Земельним кодексом України 1991 року норми щодо набуття права на земельну ділянку за давністю користування передбачено не було.

Враховуючи викладене та зміст ст. 119 ЗК України, можна зробити висновок, що зі вступом в дію вказаного Кодексу фізичні особи, в разі наявності визначених вказаною статтею підстав, набули можливості на звернення до відповідних органів щодо оформлення права на земельну ділянку за набувальною давністю.

Ураховуючи те, що районний суд при вирішенні спору неправильно застосував норми матеріального права, судове рішення на підставі ч. 1 п. 4 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Щодо вимог апелянта - анулювати державну реєстрацію права власності позивача на земельну ділянку у м. Львові по вул. Олесницького, 121, то такі вимоги не були предметом спору, а тому суд не вправі виходити за їх межі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, ч. 1 п. 4 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Залізничного району м. Львова задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 липня 2008 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

В позові ОСОБА_3 до Львівської міської ради, треті особи - ЛКП Левандівка, Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, про визнання права власності на земельну ділянку відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Зубарєва К.П.

ОСОБА_4