Справа № 22-ц-5337/11 Головуючий у І інстанції Дмитренко А.М.
Категорія 20 06.10.2011
УХВАЛА

Іменем України

06 жовтня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Данілова О.М., Мельника Я.С.

при секретарі : Клименко В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, 3-ї особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Білоцерківська районна державна нотаріальна контора, Дроздівська сільська рада в особі секретаря Лець Валентини Іванівни про визнання договорів дарування та заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2009 року ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом про і визнання недійсними договорів дарування мотивуючи тим, що

26.09.2005року помер їхній батько ОСОБА_7, який залишив заповіт на все своє майно на четверо своїх дітей: позивачів і ОСОБА_8 - батька відповідачів, спадкове майно складалося із житлового будинку і земельної ділянки біля будинку в с. Мазепинці Білоцерківського району по вул. Радянській, 12, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори позивачі не подавали, 08.10.2008 року помер ОСОБА_8 і тільки після його смерті вони знайшли в документах брата договір дарування батьком та ім'я брата вказаного вище будинку та земельної ділянки, починаючи з 2000 року батько тяжко хворів, на момент підписання договорів дарування 23.05.2003 року батько був в такому стані, що не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому позивачі просили суд визнати недійсними з цих підстав договори дарування житлового будинку та земельної ділянки біля будинку по вул. Радянській, 12 в .Мазепинці, укладені 23.05.2003 року.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2011 року позов ОСОБА_3 задоволено і визнано недійсними договір дарування житлового будинку по вул. Радянській, 12 в с. Мазепинці Білоцерківського району Київської області, укладений 23 травня 2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідчений державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за № 2-879, та договір дарування земельної

ділянки площею 0,6076 га, наданої для ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на території с. Мазепинці Білоцерківського району Київської області по вул. Радянській, 12, укладений 23 травня 2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідчений державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за № 2-881.

Визнано недійсним заповіт ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_8, посвідчений 26 лютого 2003 року секретарем виконавчого комітету Дроздівської сільської ради Білоцерківського району ОСОБА_10, зареєстрований в реєстрі за № 15.

На обгрунтування ухваленого рішення судом першої інстанції зазначено, що ОСОБА_7 на час посвідчення зазначеного заповіту та договору дарування не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

ОСОБА_2, не погоджуючись із вказаним рішенням, подала апеляційну скаргу, посилаючись на його невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Суд, закінчивши зясування обставин і перевірку їх доказами у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши учасників процесу у судових дебатах, вважає за необхідне відмовити у задоволенні заявлених вимог, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом першої інстанції і підтверджено при апеляційному розгляді скарги, що 05 жовтня 1999 року ОСОБА_7 склав заповіт, відповідно до якого заповів все належне йому майно своїм дітям - ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_5 в рівних частинах, що слідує з копії цього заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Дроздівської сільської ради ОСОБА_10, зареєстрованого в реєстрі за № 65 (т. 1, а.с.25)

26.02.2003 року секретарем виконавчого комітету Дроздівської сільської ради ОСОБА_10 посвідчено заповіти ОСОБА_11 та ОСОБА_7, відповідно до яких вони заповіли все належне їм майно на ім'я ОСОБА_8, що вбачається з копій цих заповітів, зареєстрованих в реєстрі за № 14 і № 15 /т.1, 42-43/. На запит суду ОСОБА_10 було надано дублікати вказаних заповітів, що мають силу оригіналу і які зберігаються в Дроздівській сільській раді, дублікати заповітів було видано 10.06.2010 року ОСОБА_2 замість втрачених, дублікати заповітів оглядалися судом, копії приєднано до справи /т.2, а.с.7-8/.

23 травня 2003 року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_8 житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами по вул. Радянській, 12 в с. Мазепинці Білоцерківського району, який належав дарителю на підставі свідоцтва про право власності від 09.11.1987 року, також подарував земельну ділянку площею 0,6076 га для ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування житлового,будинку, господарських

будівель і споруд по вул. Радянській,!2 в с. Мазепинці, яка належала дарителю на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого Дроздівською сільською радою 12.11.1998 року і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 126.

Дані обставини підтверджуються договорами дарування житлового будинку і земельної ділянки, які посвідчено державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, зареєстровано в реєстрі за № 2-879 і № 2-881, оригінали договорів оглядалися судом, копії договорів є в матеріалах справи/т.1, а.с.20-21, 26-28/.

Зареєстровано право власності на вказаний вище будинок за ОСОБА_8

12.02.2006року, що слідує із витягу з реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно Білоцерківського МБТІ /т.1, а.с.22/, тобто, після смерті його батька ОСОБА_7

З матеріалів справи вбачається, що 08 жовтня 2008 року помер ОСОБА_8, не оформивши спадщину після смерті свого батька ОСОБА_7, після смерті ОСОБА_8 із заявою про прийняття спадщини до Першої Білоцерківської державної нотаріальної контори 18.11.2008 року звернулася відповідачка ОСОБА_2 - дочка померлого, ОСОБА_4 - дочка померлого, відмовилася від прийняття спадщини після смерті батька на користь ОСОБА_2, подавши 07.04.2009 року заву про це, що стверджується копією спадкової справи № 1004/2008 (т.1, а.с. 61-90). Таким чином, спадкоємцем на все майно померлого ОСОБА_8 є його дочка ОСОБА_2

Відповідно до ст..55 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення та посвідчення оспорюваного заповіту і договорів дарування, угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Як роз'яснено в п. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року за № 3 (зі змінами) «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, правила ст.55 ЦК поширюються на випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення угоди він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними /тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення угоди суд першої інстанції призначає судово-психіатричну експертизу.

Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Відповідно до п.16 (є) даної Постанови Пленуму Верховного Суду, визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором.

ОСОБА_7, згідно актів посмертної судово-психіатричної експертизи від 23.12.2010 року за № 611 (т.2, а.с.51-52) ОСОБА_7 в період вчинення юридичних дій 26.02.2003 року та 23.05.2003 року страждав на органічне ураження головного мозку внаслідок церебрального атеросклерозу, гіпертонічної

хвороби з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням. За своїм психічним станом ОСОБА_7 26.02.2003 року та 23.05.2003 року не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

.Відповідно до акту повторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 07.06.2011 року № 567, виконаної експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи (т.2, а.с.100-103) ОСОБА_7 на момент підписання і посвідчення заповіту від 26.02.2003 року та договорів дарування житлового будинку і земельної ділянки від 23.05.2003 року страждав на психічний розлад: органічне ураження головного мозку судинного ґенезу з інтелектуально- мнестичним зниженням в ступені, котрий суттєво впливав на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними в даний проміжок часу.

Як вбачається з наданих суду медичних документів-медичної картки амбулаторного хворого з Дроздівської лікарської амбулаторії (т.1, а.с.137-199) ОСОБА_7 ще в 1979 році виставлено діагноз: хронічна ішемічна хвороба серця, кардіосклероз атеросклеротичний, який потім підтверджується неодноразово при його огляді терапевтом, невропатологом, пізніше при медоглядах зазначається захворювання на гіпертонічну хворобу, серцево-судинну недостатність, стенокардію напруги, скарги на болі в області серця та головний біль, загальну слабкість, записи за 28.02.2003 року - вказано на ці ж захворювання, стаціонарно не лікувався, 26.09.2005 року останній запис про те. що помер вдома 26.05.2005 року, видано свідоцтво про смерть № 35, діагноз: хронічна серцева недостатність, хронічна ішемічна хвороба серця, загальний атеросклероз.

Згідно довідок за підписом головного лікаря Дроздівської лікарської амбулаторії (т. 1, а.с.23, 31) ОСОБА_7 страждав на ішемічну хворобу серця, стенокардію напруги, кардіосклероз атеросклеротичний, хронічний бронхіт, склероз судин головного мозку.

Отже, на підставі даних медичної документації, експерти вказують на те, що на фоні захворювання судинного ґенезу з неврологічною симптоматикою, у ОСОБА_7 були наявні психічні розлади, які суттєво впливали на його дієздатність і які позбавляли його можливості повністю усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

У висновках обох експертиз вказано на те, що ОСОБА_7Я, страждав на органічне ураження головного мозку судинного генезу з інтелектуально- мнестичним зниженням.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність задоволення заявлених вимог позивачів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При цьому, ним дана належна оцінка доказів по справі у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України.

Доводи ОСОБА_2 про незаконність рішення, порушення судом її прав та. охоронюваних законом інтересів, норм матеріального і процесуального права при його ухваленні, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи і повністю спростовуються дослідженими судом першої інстанції доказами по справі.

Не можуть бути, на думку апеляційного суду, підставами для задоволення скарги і зазначені ОСОБА_2 обставини щодо того, що судом першої інстанції не розглядалося питання про обмеження дієздатності ОСОБА_7

ОСОБА_12, і те, що рішення суду першої інстанції фактично обмежило її дієздатність так як апелянт не надала належних доказів.

Безпідставні і твердження, викладені в апеляції, щодо того, що суд першої інстанції не застосував строку позовної давності, в супереч вимогам ч.4. ст.267 ЦК України та не відмовив у задоволенні позову.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. З ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2011 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді