АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-1868 Головуючий в І інстанції
Категорія 27 Доповідач Колісниченко А.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2011 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Херсонської області у складі :

головуючого Колісниченка А.Г.,

суддів Капітан І.А.,

ОСОБА_2,

при секретарі Лукашевич Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 16.12.2010 року по справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору , -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 16.12.2010 року ОСОБА_3 у задоволенні зустрічного позову відмовлено за необґрунтованістю.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Представник апелянтки, у судовому засіданні, на задоволенні скарги наполягав, посилаючись на те, що судом неправильно застосовано норми матеріального права, оскільки грошові зобовязання у кредитному договорі виражені в іноземній валюті, що суперечить чинному законодавству і цій обставині належної оцінки не дано.

Представник відповідача до судового засідання не з'явився з неповажних причин, у звязку із чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, які з'явились до судового засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у межах, визначених процесуальним законом, колегія суддів вважає, що апеляція задоволенню не підлягає.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 01.08.2008 року між ОСОБА_3 та відповідачем укладено кредитний договір № 0, за умовами якого банк надав позивачці кредит у розмірі 33 500 доларів США зі сплатою 14,5% річних, а остання зобовязувалась здійснювати погашення кредиту, сплачуючи нараховані відсотки у визначені договором строки. Під час укладення кредитного договору ОСОБА_3 самостійно і без стороннього впливу приймала рішення про обрання валюти кредитування. З часу укладення договору ОСОБА_3 виконувала, передбачені ним зобовязання, претензій щодо його умов, зокрема і щодо валюти договору не заявляла. Згідно з п.7.2 оспорюваного договору підписанням договору позичальник стверджує, що він повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе всі умови договору, а також свої права та обовязки за договором та погоджується із ними, перед його укладанням позичальник отримав від банку інформаційний лист, згідно з Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, відповідно до закону та умов договору.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Оскільки судом достовірно встановлено, що між сторонами було укладено кредитний договір, за яким банк свої зобов'язання з надання кредиту виконав у повному обсязі, а відповідачка своїх зобовязань із своєчасного повернення кредиту не виконала, то колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приват Банк» та стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідачки-позивачки ОСОБА_4

Також правильним є рішення суду,в частині відмови ОСОБА_4 у задоволенні її зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним. При цьому, колегія суддів виходила з наступного.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_4 як на підставу недійсності кредитного договору, укладеного між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» 10.10.2007 року посилалась на невідповідність його змісту цивільному законодавству ( п.1 ст.203 ЦК України). Зокрема, вона посилалась на те, що банк не мав права на укладення кредитного договору в іноземній валюті, оскільки не мав індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, як це передбачено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Окрім того, вона здійснювала платежі з погашення кредиту, а банк приймав ці платежі в іноземній валюті, що також є порушенням чинного законодавства.

Однак, за змісту ст.1054 ЦК України випливає, що за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором. Відповідно до ст.ст.47,49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» розміщення банком залучених коштів визначено кредитною операцією, крім того, банківські установи на підставі банківської ліцензії мають право здійснювати кредитні операції, в тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені. Згідно зі ст.2 цього ж закону кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Отже спеціальне законодавство, що визначає правовідносини у сфері банківської діяльності визначає правомочність банків надавати кредити, у тому числі і у іноземній валюті на підставі відповідних ліцензій і не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті. Проте, використання іноземної валюти як предмету кредитування можливе у порядку, визначеному законодавством у сфері валютного регулювання та валютного контролю. Основним документом, що регулює відносини у цій сфері є Декрет КМУ № 15-93 від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Пунктом 4 статті 5 цього Декрету передбачено наявність у банку індивідуальної ліцензії на надання кредиту в іноземній валюті. Однак, підпунктом «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету визначено, що така ліцензія необхідна банку для надання кредитів лише у разі якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Оскільки на час укладення оспорюваного договору і на цей час чинним законодавством не визначено означених меж, єдиною правовою підставою для надання валютного кредиту була наявність у банку генеральної ліцензії. Факт володіння ПАТ КБ «Приватбанк» такою ліцензією при укладенні оспорюваного кредитного договору встановлений судом і не заперечувався позивачкою.

Таким чином кредитний договір від 10.10.2007 року, укладений між сторонами не може бути визнаний недійсним з підстав, заявлених ОСОБА_4 у її зустрічному позові.

Доводи апелянтки щодо неправильного застосування судом першої інстанції ст.1050 ЦК України спростовуються положенням ч.2 ст.1054 ЦК України відповідно до яких до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. А ст.1050 розташована саме у параграфі 1 глави 71 ЦК України. Заперечення позивачки щодо застосування ст.1050 ЦК України грунтуються на невірному тлумаченні змісту ст.ст.1050,1054 ЦК України.

Доводи щодо незаконного визначення у договорі кредитного зобов'язання у доларах США з посиланням на норми Господарського кодексу України, до уваги не приймаються, оскільки між сторонами виникли цивільно-правові відносини і норми господарського права на них не поширюються.

Доводи, щодо винесення судом рішення на підставі неналежних доказів, зокрема доказів, добутих внаслідок розголошення банківської таємниці також відхиляються, оскільки надання банком до суду інформації про стан розрахунків боржника, за укладеним ним кредитним договором у якості доказу по справі, не є розголошенням банківської таємниці у смислі ст. 30 Закону України «Про інформацію» та ст.60 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Інші доводи апелянтки також відхиляються з огляду на положення ч.1 ст.303 ЦПК України, оскільки вони виходять за межі підстав, заявленого нею позову.

Враховуючи наведене підстав для скасування чи зміни рішення суду, а відтак і для задоволення апеляції не вбачається.

Керуючись ст.ст.303,307,308,315 ЦПК України колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 10.06.2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий Колісниченко А.Г.

судді Капітан І.А.

ОСОБА_5