Справа № 2-766/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2011 м. Кіцмань

Кіцманський районний суд Чернівецької області у складі: головуючої судді Масюк Л.О.

при секретарі Токаренко О.В.

за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м.Кіцмань справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у травні 2011 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями що знаходиться в с.Драчинці, вул. Кармелюка,13, Кіцманського району Чернівецької області який було укладено 12.12.2008 року та посвідчено державним нотаріусом Кіцманської державної нотаріальної контори.

Вказує на те, що вона є людиною похилого віку, малограмотною і даний договір укладений нею в результаті помилки, оскільки вона не мала волевиявлення на безоплатне відчуження будівель. При укладенні вказаного договору дарування вона мала на меті укладення договору, за яким відповідач зобовязаний був матеріально її утримувати, тобто забезпечувати продуктами харчування, необхідним медичним лікуванням, предметами першої необхідності та підтримувати господарство в належному стані.

Також посилається на те, що вона продовжує проживати в спірному будинку, іншого житла не має, є хворою людиною, яка потребує сторонньої допомоги, волевиявлення на позбавлення себе власності на житло у неї не було - вона бажала отримати довічне утримання, а тому просить визнати угоду недійсною.

Відповідач в судовому засіданні, заперечуючи проти позову, пояснив, що позивачка 12.12.2008 року подарувала йому, ОСОБА_3, житловий будинок з господарськими спорудами в с.Драчинці Кіцманського району. Державним нотаріусом позивачці було розяснено природу правочину, перевірено її дієздатність та прочитано їй текст договору вголос. Твердження позивачки про те, що вона мала на меті укладення договору, за яким відповідач зобовязаний був би надавати їй належний догляд та матеріально утримувати, але він не проявляє ніякого піклування й нічого з наведеного не виконує, є неправдою, адже з моменту отримання в дар будинку він та члени його родини забезпечували позивачку продуктами харчування та ліками. Це свідчить про те, що відповідачем в повному обсязі здійснюється догляд за позивачкою, господарство підтримується в хорошому стані, ним та його родиною обробляється город позивачки. З позивачкою попередньо були обумовлені всі істотні ознаки правочину, але вона чітко зазначила, що бажає укладення саме договору дарування, а тому ніколи не ставилось і не буде ставитись питання про виселення ОСОБА_1 з подарованого будинку. При вчиненні правочину було дотримано всіх вимог, визначених законом, які є необхідними для його дійсності, доказів, які б свідчили про помилку щодо істотних обставин правочину, позивачка суду не надала, а тому не вбачається будь-яких підстав для визнання договору дарування житлового будинку від 12.12.2008 року недійсним.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши інші докази по справі, суд вважає, що вимоги позивачки підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність - скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу).

Договір дарування укладено 12.12.2008 року, а до суду з позовом ОСОБА_1 звернулась 25.05.2011 року. Таким чином позивачкою не пропущено строку звернення до суду з вимогою про визнання договору дарування недійсни.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні безоплатно майно у власність. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Судом встановлено, що за договором дарування від 12 грудня 2008 року позивачка ОСОБА_1 подарувала належний їй на праві власності житловий будинок, що знаходиться в с.Драчинці, вул. Кармелюка,13, Кіцманського району, Чернівецької області відповідачу ОСОБА_3

Договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Кіцманської державної нотаріальної контори 15 грудня 2008 року в Кіцманському районному бюро технічної інвентаризації за відповідачем зареєстровано право власності на цей житловий будинок.

Також встановлено, що після підписання договору дарування і до цього часу позивачка продовжує проживати у спірному будинку.

Вищенаведене підтверджується договором дарування будинку від 12.12.2008 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.08.2004 рокую.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Як встановлено в судовому засіданні, позивачка, вчиняючи спірний правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, щодо природи правочину, оскільки в нього було відсутнє волевиявлення на безоплатне відчуження будинку за своє життя, внаслідок чого договір дарування був укладений під впливом помилки.

Крім того, відповідачем не заперечувалися обставини про те, що іншого житла крім спірного житлового будинку у позивачки немає, і вона, внаслідок похилого віку, стану здоровя та неможливості самостійно пресуватися, а тільки в інвалідному кріслі-колясці, потребує догляду.

Вище наведені обставини підтверджуються показами свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які підтвердили, що позивачка після смерті чоловіка залишилась сама, раніше до неї приходив соціальний працівник, який надавав допомогу. Позивачка є немічною людиною, нічого сама не може робити і потребує допомоги. Вона нікому не говорила, що віддає житло, всі знають, що відповідач мав її обходити. Своє житло вона не могла віддати, оскільки іншого не має.

Посилання ОСОБА_3 та його представника на те, що позивачка була забезпечена ним всім необхідним для життя, а саме побутовими речами, свідчить саме про те, що ОСОБА_1 не мала наміру відчужити свій будинок позивачу та покинути його, а саме сподівалась на належний догляд та утримання сином ОСОБА_9.

Неодноразове складання позивачкою ОСОБА_1 заповітів на всіх своїх пятьох дітей у різний час вказує на те, що право власності на майно вона всеж таки залишала за собою до моменту смерті.

У відповідності з ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та недодержання цього в момент вчинення правочину є підставою для недійсності правочину.

Приймаючи до уваги наявність вимог позивачки щодо умов укладення договору та враховуючи похилий вік ОСОБА_1, що вона є малограмотною людиною, відсутність у власності іншого нерухомого майна, крім спірного будинку, суд вважає, що позивачка вчинила правочин під впливом помилки, яка викривила її уяву про зміст правочину, його правову природу.

Враховуючи викладене, оскільки позивачка ОСОБА_1 неправильно сприймала істотні умови договору, не зрозуміла, що будинок після підписання договору буде власністю відповідача, суд приходить до висновку, що правочин був вчинений під впливом помилки, що має істотне значення, а тому є недійсним, на що вказує норма ст. 229 ЦК України, оскільки не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зокрема, ч. 3 ст. 203 ЦК України, оскільки внутрішня воля позивача не відповідала її зовнішньому прояву волевиявленню учасника, яке сформоване під впливом помилки.

Наслідками визнання правочину недійсним згідно ст. 216 ЦК України та п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійснимиє двостороння реституція - повернення сторін у той майновий стан, в якому вони перебували до його вчинення. Таким чином, при визнанні недійсним спірного договору, право власності на житловий будинок з господарськими спорудами в с.Драчинці Кіцманського району повертається до позивачки ОСОБА_1

На підставі наведеного, ст.ст. 203, 204, ч. 1 ст. 229, ст. 717 ЦК України, постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 60, 212, 214-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати договір дарування житлового будинку, який розташований в с.Драчинці по вул. Кармелюка,13, Кіцманського району Чернівецької області укладений 12 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Кіцманської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 1-4052 - недійсним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Чернівецької області через Кіцманський районний суд.

Суддя: