АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2011 року м. Дніпропетровськ 22 грудня 2011 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_6 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна як такого що було набуте під час спільного проживання, поділу майна та виділення із спільної сумісної власності ? частини квартири, визнання права власності на ? частину квартири, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2011 року позивачка звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що з лютого 2001 року вона та відповідач проживали однією сім'єю до реєстрації шлюбу 30.09.2005 року. 28.09.2005 року було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_6 купив двокімнатну квартиру АДРЕСА_1; оскільки дане нерухоме майно було придбано сторонами під час проживання однією сім»єю позивачка, згідно уточнених позовних вимог, просила суд встановити факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_7 з ОСОБА_6 з лютого 2001 року по день реєстрації шлюбу - 30 вересня 2005 року; визнати квартиру № 36 в житловому будинку № 6 - а по вул. Чіатурській в м. Орджонікідзе об'єктом їх спільної сумісної власності; визнати за ОСОБА_7 право власності на ? частину квартири № 36 в житловому будинку № 6 - а по вул. Чіатурській в м. Орджонікідзе та стягнути з ОСОБА_6 судові витрати по справі.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2011 року позовів вимоги задоволені; встановлено факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_7 з ОСОБА_6 з лютого 2001 року по день реєстрації шлюбу - 30 вересня 2005 року; визнано квартиру № 36 в житловому будинку № 6-а по вул. Чіатурській у м. Орджонікідзе Дніпропетровської області об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_6; визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину квартири № 36 в житловому будинку № 6-а по вул. Чіатурській в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області; вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 28.09.2005 року у письмовій нотаріальній формі було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_6 купив у ОСОБА_8 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 12).

30.09.2005 року між позивачкою ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб, що стверджується відповідним свідоцтвом на а.с. 7.

12.01.2007 року у ОСОБА_7 та ОСОБА_6 народилась дочка ОСОБА_9 (а.с. 8), в подальшому сторони сімейні стосунки припинили.

Статтею 74 СК України, в редакції станом на вересень 2005 року, визначено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної слабості, якщо інше не установлено письмовим договором між ними. На майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 СК України «Право спільної сумісної власності подружжя».

Згідно п. 1 розділу УП «Прикінцеві положення» СК України, цей кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, з 01.01.2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Відповідно до чинного у 2001 2003 роках законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України "Про власність", ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду").

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності").

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що діючий Цивільній процесуальний кодекс України, де у ст. 256 передбачено можливість розгляду судом справи про встановлення факту проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, набрав чинності з 01.09.2005 року, місцевий суд дійшов помилкового висновку про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім»єю без реєстрації шлюбу з лютого 2001 року, оскільки на той час був відсутній відповідний матеріальний закон і вказаний факт не мав юридичного значення.

Крім того, колегія звертає увагу, що місцевий суд обґрунтовано не взяв до уваги у якості доказів пояснення усіх свідків з боку відповідача у зв»язку з їх упередженістю.

Разом з тим, районний суд не звернув увагу на те, що свідки з боку позивачки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 є її знайомими, а отже є упередженими, як і свідки з боку відповідача.

Тому, відповідно до вимог ст.ст. 60, 212 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що у якості доказів у даній справі не можуть бути прийняті як покази свідків з боку відповідача, так і покази свідків з боку позивачки.

Виходячи з викладеного, колегій дійшла висновку про відсутність доказів спільного проживання сторін однією сім»єю без реєстрації шлюбу по 30.09.2005 року, тому не вбачає підстав для задоволення позову в частині встановлення відповідного факту.

Приймаючи до уваги, що позов заявлено за підставами ст. 74 СК України, 325, 334 ЦК України (а.с. 18 19), договір купівлі-продажу спірної квартири було укладено відповідачем до реєстрації шлюбу з позивачкою, підстави для встановлення факту спільного проживання сторін однією сім»єю без реєстрації шлюбу відсутні, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання спірної квартири об»єктом права спільної сумісної власності позивачки і відповідача, визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину даного нерухомого майна.

Колегія звертає увагу, що суду не надані докази реєстрації права власності відповідача на спірну квартиру після реєстрації шлюбу сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням вимог матеріального закону, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна як такого що було набуте під час спільного проживання, поділу майна та виділення із спільної сумісної власності ? частини квартири, визнання права власності на ? частину квартири - відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді