КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 2-969/11 р.
28.07.2011 року м.Миколаїв
Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого по справі судді - Безпрозванного В.В.,
при секретарі судового засідання - Мізюн Р.І.,
за участю позивача - ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог - Управління Держкомзему у м.Миколаєві, про визнання права власності на земельну ділянку, визнання недійсним державного акту та скасування його державної реєстрації,
ВСТАНОВИВ:
28.01.2011 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, просив визнати за ним право власності на земельну ділянку для індивідуального житлового будівництва, площею 519 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, пров. Львівський, 19. Крім того, позивач просив визнати недійсним державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку та скасувати його державну реєстрацію.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач у судовому засіданні вказував, 19 червня 1993 року придбав у відповідачп ОСОБА_3 незакінчений будівництвом житловий будинок № 19 по пров. Львівському в м. Миколаєві, який 15 березня 1996 року ввів в експлуатацію. При зверненні до Управління держкомзему із питанням оформлення права власності на земельну ділянку, на якій розташований зазначений житловий будинок, позивачу було відмовлено у звязку із наявністю державного акту на спірну земельну ділянку за колишнім власником будинку - ОСОБА_4
Відповідачі в судове засідання не зявились, про час та місце слухання справи повідомлялись своєчасно та належним чином, доказів проти задоволення позову не представили, тому суд на підставі ст. 224 ЦПК України, за згодою позивача, вважає за можливе розглянути справу заочно.
Третя особа - Управління держкомзему м. Миколаєва - в судове засідання не направили свого представника для участі у справі. Надали до суду заяву, в якій просили слухати справу у їх відсутність.
Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до статті 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається та реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Враховуючи, що спірні правовідносини існували до набрання чинності Земельним кодексом України від 25.10.2001 року, до них підлягають застосуванню зокрема положення ст. 30 ЗК України від 18.12.1990 р. в редакції Закону України від 13 березня 1992 року.
Відповідно до вимог ст. 377 ЦК України та ст. 30 ЗК України в редакції 1992 року до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
Судом встановлено, що 19 червня 1993 року між позивачем та відповідачем по, справі був укладений договір купівлі-продажу № 2-2693, за яким відповідач ОСОБА_3 продав, а позивач купив та прийняв у власність незакінчений будівництвом житловий будинок, процент готовності якого становив 10%, що знаходиться в м. Миколаєві по пров. Львівський, 19. Зазначений договір був посвідчений державним нотаріусом Пятої Миколаївської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 та зареєстрований в органах МЕТІ за № 8505 від 22.05.1996 року (а.с. 8). В п. 1 зазначеного договору зазначено, що вказаний незавершений будівництвом житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 519 кв.м.
15 березня 1996 року позивач ввів в експлуатацію зазначений вище будинок, що підтверджується відповідним актом, зареєстрованим у Миколаївському МЕТІ (а.с. 12).
Позивач звернулась до Управління держкомзему м. Миколаєва із питанням оформлення права власності на земельну ділянку, на якій розташований вказаний житловий будинок, але їй було відмовлено у звязку з тим, що це право зареєстроване за відповідачем ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку № 152 від 25.02.1993 року та запропоновано звернутись до суду.
Вважаючи, що суд повинен вирішити спір по суті, суд вважає, що позивач має право на визнання за ним прав на земельну ділянку, розмір якої відповідає розміру ділянки, на отримання якої у власність має сторона за ст. 121 ЗК України та яка перебуває у його фактичному використанні відповідно до наданих документів. Встановивши наявність у позивача прав на відповідну земельну ділянку, суд має визначити порядок і спосіб захисту порушеного (невизнаного) права, задовольнивши позов про визнання за позивачем права власності на відповідну земельну ділянку та зобов'язавши відповідний державний орган погодити спірну земельну ділянку у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Статтею 378 Цивільного Кодексу України передбачено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.
Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача та визнати за нею право власності на спірну земельну ділянку та визнати недійсним державний акт на спірну земельну ділянку та скасувати його державну реєстрацію.
Керуючись ст. ст. 10-11; 28-29; 57-60; 158; 179; 185; 208-209; 212; 214-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог - Управління Держкомзему у м.Миколаєві, про визнання права власності на земельну ділянку, визнання недійсним державного акту та скасування його державної реєстрації - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку для індивідуального житлового будівництва, площею 519 кв.м, що знаходиться за адресою: м.Миколаїв, пров. Львівський, 19.
Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю № 192 від 25 лютого 1993 року, виданий на імя ОСОБА_4, на земельну ділянку, розташовану по пров. Львівський, 19 в м. Миколаєві та скасувати його державну реєстрацію.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Корабельний районний суд м. Миколаєва шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя В.В.Безпрозванний