Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-4681 Головуючий у 1 інстанції: Мусієнко Н.М.
2011 р. Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„07 жовтня 2011 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Стрелець Л.Г., Кочеткової І.В.

при секретарі: Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства „ОТП Банк про визнання кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2010 року ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ „ОТП Банк про визнання кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки недійсними.

У позові зазначав, що 18.07.2008 року між ОСОБА_2 та відповідачем був укладений кредитний договір на суму 60 000,00 доларів США зі сплатою по процентній ставці: фіксований відсоток (4,25%) + FIDR (Процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в Банку на строк 366 днів), строком дії договору до 18.07.2033 року.

В порядку забезпечення кредитного договору 18.07.2008 року між банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки, а з ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки.

18 червня 2009 року між позивачем та відповідачем були укладені додатковий договір № 1 до кредитного договору, договір про внесення змін № 1 до договору іпотеки, та додатковий договір № 1 до договору поруки між ОСОБА_4 та банком, якими були внесені зміни до основних договорів.

16 березня 2010 року були укладені додатковий договір № 2 до кредитного договору між позивачем та відповідачем, додатковий договір № 2 до договору поруки між ОСОБА_4 та відповідачем, якими були внесені зміни до основних договорів.

Вважаючи, що договори були укладені з порушенням вимог чинного законодавства, Закону України „Про Національний банк України, Закону України „Про банки та банківську діяльність, Декрет КМУ „Про систему валютного регулювання і валютного контролю, Постанови НБУ „Про затвердження Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, просив суд визнати недійсними кредитний договір № ML-202/071/2008 від 18 липня 2008 року, додатковий договір № 1 від 18.06.2009 року та додатковий договір № 2 від 16.03.2010 року до кредитного договору, укладеній між ОСОБА_2 та ПАТ „ОТП Банк; договір поруки № SR-202/071/2008 від 18 липня 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ „ОТП Банк, що є договором забезпечення до кредитного договору; додатковий договір № 1 від 18.06.2009 року та додатковий договір № 2 від 16.03.2010 року до договору поруки, укладений між ОСОБА_5 та ПАТ „ОТП Банк; договір іпотеки PML-202/071/2008 від 18 липня 2008 року, який був укладений між ОСОБА_2 та ПАТ „ОТП Банк, що є договором забезпечення до кредитного договору; договір про внесення змін № 1 від 18 червня 2009 року до договору іпотеки, який був укладений між ОСОБА_2 та ПАТ „ОТП Банк, застосувати наслідки недійсності правочину до кредитного договору, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2011 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В засідання апеляційного суду позивач по справі апелянт ОСОБА_2, який згідно поштової розписки про вручення повістки про час і місце розгляду справи був повідомлений 29.10.2011 року, не зявився, тому відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута за його відсутності.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За положеннями ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. А також моральним засадам суспільства.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону.

Ухвалюючи рішення, суд з дотриманням вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обгрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відмовляючи у позові, суд обгрунтовано виходив з того, що між сторонами склалися договірні правовідносини з надання позивачу можливості користуватися грошовими коштами(кредитом) в іноземній валюті, а ОСОБА_2, отримавши їх, зобовязався повернути ці грошові кошти зі сплатою відповідних відсотків на умовах, зазначених у договорі. Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що банк на підставі отриманої від Національного банку України генеральної ліцензії діяльність з надання кредитів в іноземній валюті здійснював законно.

Висновки суду відповідають матеріалам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 18.07.2008 року між ОСОБА_2 та відповідачем був укладений кредитний договір № ML-202/071/2008 на суму 60 000,00 доларів США зі сплатою по процентній ставці: фіксований відсоток (4,25%) + FIDR (Процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в Банку на строк 366 днів), строком дії договору до 18.07.2033 року.

В порядку забезпечення кредитного договору 18.07.2008 року між банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки № SR-202/071/2008, а з ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки PML-202/071/2008.

18 червня 2009 року між позивачем та відповідачем були укладені додатковий договір № 1 до кредитного договору, договір про внесення змін № 1 до договору іпотеки, та додатковий договір № 1 до договору поруки між ОСОБА_4 та банком, якими були внесені зміни до основних договорів.

16 березня 2010 року були укладені додатковий договір № 2 до кредитного договору між позивачем та відповідачем, додатковий договір № 2 до договору поруки між ОСОБА_4 та відповідачем, якими були внесені зміни до основних договорів.

В обгрунтування позову про визнання кредитного договору від 18.07.2008 року та додаткових до нього договорів від 18.06.2009 року та 16.03.2010 року недійсними, а у звязку з цим і похідних, як укладених в порядку забезпечення його виконання, договорів поруки та іпотеки, позивач посилався на те, що умови кредитного договору суперечать законодавству у сфері валютного регулювання й контролю, у т.ч. ст.ст. 524, 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю, оскільки кредит було надано в іноземній валюті, а банк не отримав індивідуальної ліцензії, необхідної для надання й одержання резидентами кредитів в іноземній валюті та використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Наявність генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій (дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями) не звільняло від обовязку отримання індивідуальної ліцензії відповідно до п.г ч.4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю.

Зазначені доводи фактично повторені і в апеляційній скарзі в обгрунтування незаконності оскаржуваного рішення, однак правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Так, ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому ОСОБА_6 не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

ОСОБА_6 законодавчим актом, який регулює правовідносини в сфері валютного регулювання є Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю.

Ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому ст. 2 Закону України „Про банки і банківську діяльність установлено, що кошти це гроші у національній чи іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій установлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17.07.2001 року № 275, у п.5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу(генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями згідно з п.2 ст. 5 цього ж Декрету.

Аналіз наведених норм матеріального права свідчить, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог пп.в п.4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальої ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлені межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального лицензування поширюється на валютні операції, повязані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видічі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, заствердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідаульної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк(ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідаульного ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, повязані з іноземною валютою.

У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 березня 2011 року і згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів, які повинні судову практику привести у відповідність із рішенням Верховного Суду.

Тому встановивши, що відповідачем ПАТ „ОТП Банк 08.11.2006 року було отримано банківську ліцензію № 191 та письмовий дозвіл № 191-1 на здійснення певних валютних операцій, які є генеральною ліцензією(а.с.37-40), суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо законності діяльності відповідача.

Наведені в апеляційній скарзі доводи щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права безпідставні.

Керуючись ст.ст.307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2011 року по даній справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: