АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-2611/11 Номер провадження 22-ц/1690/3341/11Головуючий у 1-й інстанції Татіщева Я.В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2011 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі

головуючого судді Лобова О.А.,

суддів Петренка В.М., Акопян В.І.,

при секретарі Колодюк О.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 24 травня 2011 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна подружжя в натурі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким визнати спільною сумісною власністю садибу №3 по вул. Пушкіна у м.Гребінці, а також два автомобілі і два автомобільні причіпи, поділити зазчначене майно згідно запропонованого варіанту, зобов'язати відповідача не чинити позивачці перешкоди у користуванні виділеним їй у власність майном.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що спірна садиба у період шлюбу істотно збільшилася у ціні, рухоме майно, яке є предметом спору, придбане за спільні сімейні кошти.

Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 24 травня 2011 року позов задоволений частково:

Садиба №3 по вул. Пушкіна у м.Гребінці, автомобіль РАФ-220301, 1988 року випуску, № двигуна 6090040, №кузова 174 35, д.н.з. НОМЕР_1, автомобіль НОМЕР_2, причіп автомобільний ПГА-2 №шасі 000178, д.н.з. ВІ 1666 XX визнані спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_2;

За ОСОБА_3 визнане право власності на господарські будівлі: гараж «В-2», літня кухня «В.в», погріб «Е» загальною вартістю 119 785 грн., що розташовані на території садиби №3 по вул. Пушкіна у м.Гребінці.

За ОСОБА_2 визнане право власності на житловий будинок «Аіа,а- 1», сарай «Ж», стінку підпірну №8, колодязь №2, розташовані на території садиби №3 по вул. Пушкіна у м.Гребінці, а також на автомобіль РАФ-220301, 1988 року випуску, № двигуна 6090040, №кузова 174 35, д.н.з. НОМЕР_1, автомобіль НОМЕР_2, причіп автомобільний ПГА-2 №шасі 000178, д.н.з. ВІ 1666 XX загальною вартістю 146 225 грн.

У загальному користуванні сторін залишено земельну ділянку площею 0,1519 по вул. Пушкіна,3 у м.Гребінці, скважину №7, огорожу №3,4,5, зливну яму №6, вбиральню «Д».

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено, вирішене питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що висновки суду суперечать встановленим обставинам та наданим доказам.

Колегія суддів, вислухавши пояснення осіб, які приймають участь в розгляді справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до п.2 ч.І ст.307, п.4 ч.І ст.309 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд . вправі скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове по суті позовних вимог у разі порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 лютого 2003 року по 22 червня 2010 року, від якого мають дитину - неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За станом на час укладення шлюбу ОСОБА_2 був власником садиби №3 по вул. Пушкіна у м.Гребінці на підставі договору купівлі - продажу від 11 квітня 2001 року та договору дарування від 03 листопада 2001 року.

Вказана садиба розташована на земельній ділянці площею 0,1519 га та належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Державного акту серії ІІ-ПЛ № 007916, виданого 08 січня 2002 року.

За станом на 2001 рік згідно обох договорів відчуження спірна садиба складалася з житлового будинку А-1, сараю «Б», літньої кухні «В», сажу «Г», вбиральні «Д», паркану №1,3,4, колодязя №2.

Рішенням виконавчого комітету Гребінківської міської ради № 520 від 23 липня 2003 року ОСОБА_2 дозволено оформити документи на раніше збудований гараж 4,30 х 6,65, добудову до веранди 2,30 х 3,05, а також дозволено побудувати гараж для автомобіля 6,0 х 10,0.

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно за станом на 07 червня 2010 року до складу спірної садиби також входять прибудова «в», гараж «ві», погріб «Е», сарай «Ж», огорожа №5, зливна яма №6, які зведені на підставі рішення виконавчого комітету Гребінківської міської ради №411 від ЗО травня 2007 року, а також свердловина №7. При цьому саж «Г», сарай «Б», огорожа №1 знесені.

Під час перебування у шлюбі сторонами придбані автомобіль РАФ- 220301, 1988 року випуску, № двигуна 6090040, №кузова 174 35, д.н.з. НОМЕР_1; автомобіль НОМЕР_3; причіп автомобільний ПГА-2 № шасі 000178, д.н.з. ВІ 1666 XX.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що за час перебування сторін у шлюбі істотно збільшилася вартість садиби №3 по вул. Пушкіна у м.Гребінці, отже є підстави визнати її об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів вважає такий висновок помилковим та таким, що суперечить вимогам закону і встановленим фактичним обставинам з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.І ст.57, ч.І ст.62 СК України об'єкт приватної власності одного з подружжя, тобто той, який придбаний ним до укладення шлюбу, може бути визнаний судом об'єктом права спільної сумісної власності подружжя лише за умови, якщо це майно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з поджружжя.

При цьому за змістом наведених норм закону збільшення вартості майна має відбуватися внаслідок поліпшення його якісних властивостей чи характеристик, збільшення його розміру, обсягу, тощо, які об'єктивно збільшують його реальну цінність.

Обгрунтовуюючи вимогу про визнання об'єктом спільної сумісної власності спірної садиби, позивачки послалася виключно на інвентаризаційні оцінки вартості цього об'єкту нерухомості за 2001 рік і за 2010 рік - 8 930 ; грн. і 252 873 грн. відповідно.

Колегія суддів, проаналізувавши за правилами ст.212 ЦПК України дані витягу з реєстру прав власності (а.с.9), технічного паспорту (а.с. 17-20), довідку КП «Лубенське міжрайонне БТІ» № 598 від 12 вересня 2011 року у сукупності з поясненнями відповідача ОСОБА_2, які він дав у суді апеляційної інстанції, дійшла висновку, що за період з 2003 року по 2010 рік на території спірної садиби зведений гараж В1 (не введений в експлуатацію), погріб Е, сарай Ж, свердловина №7, підпірна стіна.

Позивачка у порушення вимог ст.60 ЦПК України не пояснила та не обгрунтувала належними і допустимими доказами які саме поліпшення зроблені у спірній садибі за час шлюбу і яким чином та в якій мірі вони підвищили цінність (вартість) цього об'єкту нерухомості.

Таким чином, зростання інвентаризаційної оцінки спірної садиби слід вважати наслідком переважно інфляційних процесів у Державі.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що за змістом ст.381 ЦК України садиба - це комплекс житлових, господарських, гаражних, паркових та інших будівель, які становлять єдину господарсько-архітектурну цілісність.

Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув та безпідставно визнав садибу спільною сумісної власністю сторін, визнавши при цьому за позивачкою право власності на допоміжні споруди.

За таких обставин рішення суду першої інстанції у цій частині, а також частині вирішення питання про спільне користування земельною ділянкою, свердловиною, огорожею, зливною ямою, вбиральнею слід скасувати як незаконне.

Рішення суду першої інстанції відносно двох автомобілів та автомобільного причепу, враховуючи положення ч.2 ст.308 ЦПК України, а також відсутність позовної вимоги про стягнення різниці вартості поділеного майна, слід залишити без змін.

Керуючись ст.ЗОЗ, п.2 ч.І ст.307, п.4 ч.І ст.309, ст.316, ст.319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 24 травня 2011 року у частині визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_2 садиби №3 по вул. Пушкіна у м.Гребінці, її поділу між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, а також у частині залишення у загальному користуванні ОСОБА_3 і ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1519 га по вул. Пушкіна,3 у м.Гребінці, свердловини, огорожі, зливної ями, вбиральні скасувати, ухваливши у цій частині нове рішення.

ОСОБА_3 відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю садиби №3 по вул. Пушкіна у м.Гребінці та її поділ у натурі за недоведеністю.

В іншій частині рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 24 травня 2011 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: О.А. Лобов

Судді: В.І. Акопян

ОСОБА_5