АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/8778/11 Справа № 22ц-8412/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2011 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.,

суддів - Максюти Ж.І., Костюченко Н.Є.,

при секретарі - Коляді О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2011 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», виконавчий комітет Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, Житлово-будівельний кооператив №138 «Сатурн» про визнання заповіту та свідоцтва про право власності недійсними, визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2011 року задоволено частково позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2

Заповіт від імені ОСОБА_4, померлої 09 квітня 2007 року, посвідчений 29 січня 1992 року державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 1-457, на ім'я ОСОБА_2 - визнаний частково недійсним.

Довідку ЖБК № 138 «Сатурн» від 17.04.1992 року та реєстраційне посвідчення про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 від 12.11.1993 року, що було видане на її підставі, - визнано недійсними.

Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлого 12 червня 2004 року, на кімнату площею 10, 6 кв. м. та ? частину приміщень: коридору, кухні, туалету, ванної кімнати у квартирі АДРЕСА_2.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 58, 5 гривень судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає встановленим обставинам у справі та нормам матеріального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін із наступних підстав.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що 30.03.1939 року народився ОСОБА_6 батьком якого є ОСОБА_7 11.12.1951 року народилася ОСОБА_8, батьком якої є ОСОБА_7 Отже ОСОБА_8 є рідною сестрою ОСОБА_6.

Після укладення шлюбу з ОСОБА_9 ОСОБА_8 прийняла прізвище ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 27.12.1975 року.

Згідно довідки Кіровського відділу РАЦС ДМУЮ від 29.06.2007 року, 02.09.1968 року брат позивачки ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_4. актовий запис про шлюб № 953. 15.09.1978 року шлюб було розірвано Індустріальним відділом РАЦС ДМУЮ, актовий запис № 402. Крім того, факт розірвання шлюбу, а також факт поділу майна подружжя підтверджується рішенням Народного суду Індустріального району м. Дніпропетровська від 25.07.1978 року.

26.11.1968 року ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_3 був виданий ордер. Членом сім'ї в ордері вписано її чоловіка ОСОБА_6

Рішенням Народного суду Індустріального району м. Дніпропетровська від 14.12.1978 року встановлено, що квартира АДРЕСА_3 отримана на підставі ордеру від 26.11.1968 року. Членом кооперативу була ОСОБА_4, яка до укладання шлюбу з ОСОБА_6 внесла загалом внесок паю в розмірі 1630 карбованців. На час вселення до квартири між сторонами був зареєстрований шлюб, в зв'язку з чим в ордер на отримання квартири ОСОБА_6 був записаний як член сім'ї. В подальшому внески вносилися сторонами спільно і на липень 1978 року ними було внесено 1415 карбованців спільних коштів. Отже ОСОБА_6 мав право на частину паю, тобто на 707,5 карбованців. Цим рішенням суду поділено паєнакопичення на квартиру АДРЕСА_3 в сумі 3045 карбованців; виділено ОСОБА_6. 1294,5 карбованців паю, а ОСОБА_4 - 1750,5 карбованців паю. Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 587 карбованців. Виділено ОСОБА_6 у користування кімнату розміром 10,6 кв. м в квартирі АДРЕСА_3, залишено у користуванні ОСОБА_4 кімнату розміром 17, 8 кв. м., інші приміщення залишено в загальному користуванні. В тексті рішення суду зазначено, що ? частину вартості вказаних приміщень, що складає 574 карбованці. ОСОБА_6 також повинен сплатити ОСОБА_4

Відповідно до п. 43 Примірного статуту ЖБК, затвердженого ОСОБА_10 міністрів УРСР від 30.04.1985 року № 186, з часу набрання законної сили рішенням суду про поділ квартири колишній із подружжя визнається членом кооперативу.

Тому суд вважав, що із 14.12.1978 року ОСОБА_6 став членом кооперативу і відповідно до вказаного рішення мав право на ? частину паю, тобто право користування частиною спірної квартири, а саме на кімнату розміром 10,6 кв. м.

Але 17.04.1992 році ЖБК «Сатурн» надав ОСОБА_4 довідку № 138, за текстом якої вона виплатила вартість 3814,04 карбованців за спірну квартиру.

У 1993 році ОСОБА_4 зареєструвала за собою право власності на всю спірну квартиру, що підтверджується листом КП «ДМБТІ» № 8230 від 16.07.2007 року. Підставою для реєстрації була довідка ЖБК від 17.04.1992 року.

Ці обставини підтверджуються реєстраційним посвідченням КП «ДМБТІ» від 12.11.1993 року, за яким реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 була здійснена на підставі довідки ЖБК від 17.04.1992 року про виплату вартості квартири.

Із листа КП «ДМБТІ» № 8236 від 16.07.2007 року вбачається, що за ОСОБА_6 реєстрація права власності на вказану квартиру не проводилась.

12.06.2004 року ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 15.06.2004 року. До цього часу він мешкав і був зареєстрований у спірній квартирі, що підтверджується довідкою із адресного бюро від 05.09.2007 року.

За викладених обставин ЖБК «Сатурн» у 17.04.1992 році видав довідку № 138, яка не відповідала дійсності, оскільки із 14.12.1978 року ОСОБА_6 набув статус члена кооперативу і відповідно до рішення народного суду Індустріального району м. Дніпропетровська від 14.12.1978 року мав право на ? частину паю, а відомості про несплату ним своєї частини паю в матеріалах справи відсутні.

Крім того, із 26.03.1991 року вступив в дію Закон України «Про власність», за ст. 15 якого член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру надану йому у користування, набуває на неї права власності.

Оскільки ОСОБА_6 набув права власності на спірну квартиру, а тому довідку ЖБК «Сатурн» № 138 від 17.04.1992 року суд визнав недійсною. Разом із тив суд визнав недійсним реєстраційне посвідчення КП «ДМБТІ» від 12.11.1993 року про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4, оскільки підставою видання вказаного реєстраційного посвідчення була довідка ЖБК «Сатурн» № 138 від 17.04.1992 року.

09.04.2007 року ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 23.04.2007 року. За життя вона залишила заповіт, за яким спірну квартиру заповіла відповідачу ОСОБА_2

Але суд вважав, що вказаний заповіт необхідно визнати частково недійсним, оскільки недійсність реєстраційного посвідчення КП «ДМБТІ» від 12.11.1993 року про реєстрацію права власності на квартиру тягне за собою часткову недійсність заповіту, оскільки у майбутньому на дату відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4, останній належала ? частина спірної квартири, якою вона мала право розпорядитися, в тому числі і скласти заповіт на вказану частину.

Що стосується строків позовної давності, на які посилалася відповідач, то суд зазначав що до вступу в дію 01.01.2004 року ЦК України право власності було врегульовано Законом України «Про власність», за ст. 15 якого, як вже було зазначено судом, член ЖБК який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру надану йому у користування, набуває на] неї право власності. На той час в державній реєстрації права власності не було необхідності.

За діючим ЦК України з 01.01.2004 року, право власності виникає з моменту його державної реєстрації. Отже ОСОБА_6 міг дізнатися про своє порушене право власності на належну йому частку квартири після 01.01.2004 року і лише при зверненні до КП «ДМБТІ» для реєстрації цього права.

Відповідно до ст. 257 ЦК України (в редакції 2004 року), строк загальної позовної давності встановлюється тривалістю в три роки. Згідно ст. 261 ЦК України, строк позовної давності починається з дня коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права, або про особу, яка таке право порушила.

Отже ОСОБА_6 повинен був дізнатися про своє порушене право з січня 2004 року, але суд першої інстанції встановив, що спадкодавець був хворою людиною, що підтверджується випискою із історії хвороби Шостої міської лікарні м. Дніпропетровська від 21.05.2008 року, і не міг займатися обов'язковою реєстрацією права власності на належну йому частку спірної квартири і відповідно дізнатися про те, що право власності на всю квартиру зареєстровано за його колишньою дружиною ОСОБА_4 та його право власності на належну йому частку квартири порушено. 12 червня 2004 року ОСОБА_6 помер. ОСОБА_3 дізналася про наявність спадкового майна після смерті свого брата ОСОБА_6, тільки після смерті його колишньої дружини - ОСОБА_4, в травні 2007 року, отримавши в архіві Індустріального районного суду м. Дніпропетровська копії рішень Народного суду Індустріального району м. Дніпропетровська від 25.07.1978 року та від 14.12.1978 року про розірвання шлюбу, поділ майна та паю - спірної квартири, а тому суд обґрунтовано вказав на те, що строк позовної давності для звернення позивача із позовом до суду не сплив та обчислюється із травня 2007 року.

Тому суд вважав за можливе визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 на кімнату площею 10,6 кв. м та ? частину приміщень: коридору, кухні, туалету, ванної кімнати у квартирі АДРЕСА_3.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував обставини у справі та вимоги законодавства є безпідставними.

Суд обґрунтовано вказав, що рішенням народного суду Індустріального району м. Дніпропетровська від 14.12.1978 року ОСОБА_6 мав право на ? частину паю, а відомості про несплату ним своєї частини паю в матеріалах справи відсутні. А тому врахуванням вимог ст..15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру надану йому у користування, набуває на неї права власності. Інші норми законодавства при таких обставинах застосовані бути не можуть.

Не може бути підставою для скасування рішення суду і не звернення за життя ОСОБА_6 із вимогами про визнання права власності, оскільки на той час його право на частину квартири було визначено рішенням суду.

Також не відповідають вимогам закону твердження ОСОБА_2 щодо неможливості визнання заповіту частково недійсним, оскільки в судовому засіданні встановлено, що на момент складання заповіту ОСОБА_4 вся спірна квартира її власністю не була.

Таким чином, апеляційну скаргу необхідно відхилити, оскільки відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, передбачені ст.309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 307,308, 315 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: