АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2011 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого Котушенко С.П.

суддів Петренко І.О., Романюк М.М.

при секретарі Солодовій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 жовтня 2010 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Дніпропетровська міська рада про спонукання до вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2008 року ОСОБА_2 звернулася до суду з уточненим в ході розгляду справи позовом (а.с.90-97, 124-125) до ОСОБА_3 про спонукання до вчинення певних дій. Позивачка вказувала на те, що в 1993 році на підставі рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ "Дніпропетровський домобудівний комбінат №2" вона вселилася в гуртожиток розташований на пр.Кірова,107-Г у м.Дніпропетровську, де до цього часу проживає в кімнаті №142. Пізніше зазначене підприємство збанкрутувало та припинило свою діяльність, але всі мешканці залишилися проживати у гуртожитку, власником якого на підставі договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2002 року став ОСОБА_3

Після придбання гуртожитку відповідач всіляко намагається ущемити її права: встановлює оплату за проживання на свій розсуд, відмовляється укласти договір найму з урахуванням тарифів встановлених законом.

Посилаючись на те, що зміна власника не позбавляє від права на житло, позивачка просила суд визнати за нею право користування житловим приміщенням - кімнатою 142 у гуртожитку по пр.Кірова,107-Г у м.Дніпропетровську; зобов'язати відповідача видати їй належним чином оформлений ордер на вказане житло; усунути порушення її прав як споживача шляхом спонукання ОСОБА_3 до укладення з нею договорів: а) найму житлового приміщення б) про надання послуг з утримання будинків і споруд та при будинкових територій; в) про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодною й гарячою водою й водовідведення в обсязі вимог Типового договору на такі послуги; зобов'язати відповідача належним чином погодити тарифи з житлово-комунальних послуг з належним органом місцевого самоврядування - виконкомом Дніпропетровської міської ради, у відповідності з Порядками та Тарифами сплати громадянами, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відокремленому користуванні, таких послуг.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 жовтня 2010 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ставить питання про скасування рішення, посилаючись на неправильне застосування судом норм процесуального та матеріального права, а також про ухвалення нового рішення.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 подала заяву про відмову від позову в частині визнання права користування гуртожитком та видачі ордера на житло.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2011 року відмова ОСОБА_2 від вказаної частини позову прийнята, рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 жовтня 2010 року в зазначеній частині скасовано, провадження у справі закрито.

Вивчивши доводи скарги, перевіривши їх матеріалами справи, колегія суддів вважає апеляційну скаргу підлягаючою частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 в 1993 році у встановленому законом порядку вселилася в гуртожиток, розташований на пр.Кірова,107-Г у м.Дніпропетровську, який належав ВАТ "Дніпропетровський домобудівний комбінат №2", де до цього часу проживає в кімнаті №142.

Пізніше, на підставі договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2002 року, власником частини будівлі гуртожитку, в якій проживає позивачка, став ОСОБА_3, правовий статус будівлі, як гуртожитку, не змінювався.

За змістом ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Звертаючись до суду із позовом про спонукання відповідача до укладення договорів найму житлового приміщення, про надання послуг з утримання будинків і споруд та при будинкових територій, про надання послуг теплопостачання, водопостачання й водовідведення та про зообов'язання відповідача належним чином погодити тарифи з житлово-комунальних послуг з належним органом місцевого самоврядування, ОСОБА_2 позовні вимоги не обгрунтувала, не зазначила, які саме її права та інтереси порушено у зв'язку з відмовою відповідача укласти такі договори та не виклала обставини, якими це підтверджено.

Разом з тим, відповідно до ст. ст.128, 129 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку видається спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Права та обов'язки власника та мешканців гуртожитку визначені Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року №208, відповідно до п.14 якого вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера.

Згідно п.16 зазначеного Примірного положення громадяни, які проживають у гуртожитку, мають право користуватися приміщеннями культурно-побутового призначення, обладнанням, інвентарем гуртожитку та комунально-побутовими послугами.

Зазначені норми закону не передбачають укладення договорів найму житла з особами, які вселились на надану жилу площу в гуртожитку на підставі ордера.

З матеріалів справи вбачається, що після зміни власника гуртожитку, починаючи з 28 листопада 2002 року, між сторонами неодноразово укладалися договори оренди приміщення, договори найму, строк дії останнього з них закінчився 31 березня 2007 року.

Оскільки діючим законодавством не передбачений обов'язок власника приміщення укладати договори найму, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні даної частини позову.

Щодо вимог про укладення інших договорів, то відповідно до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" такі договори укладаються з виконавцями комунальних послуг. Відповідач не здійснює надання житлово-комунальних послуг мешканцям гуртожитку, а лише забезпечує експлуатацію гуртожитку на підставі укладених договорів з підприємствами - виробниками (виконавцями) комунальних послуг, тому суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні і цієї частини позову.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як власник приміщень та платник за договорами постачання комунальних послуг має право встановлювати плату мешканцям за фактично спожиті послуги та користування житловою площею.

З даним висновком погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч.1, 3 ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч.1 ст.820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за користування житлом, плата, встановлена у договорі, не може перевищувати цього розміру.

Таким чином, відповідач, як власник житла, може встановлювати розмір плати за користування житлом, але цей розмір не може перевищувати максимальний розмір, якщо він встановлений законом.

Питання встановлення розміру та порядку оплати житлово-комунальних послуг за тарифами, встановленими для будинків державного фонду та гуртожитків регулюються відповідним законодавством, зокрема, Законом України "Про ціни та ціноутворення", Законом України "Про житлово-комунальні послуги", Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", постановами Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, від 20 травня 2009 року №529 та іншими нормативними актами і до компетенції суду не відносяться.

Крім того, порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року №529, визначає механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (далі - послуги) і поширюється на суб'єктів господарювання всіх форм власності, які надають послуги (далі - виконавці), суб'єктів господарювання всіх форм власності, що спеціалізуються на виконанні окремих послуг, на умовах субпідрядних договорів з виконавцями (далі - субпідрядники), органи місцевого самоврядування, власників житлових будинків (гуртожитків), власників (наймачів) квартир (житлових приміщень у гуртожитках), власників нежитлових приміщень у житлових будинках (гуртожитках).

Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, регулюють відносини між суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі - послуги).

Таким чином, вимоги позивача зобов'язати відповідача належним чином погодити тарифи з житлово-комунальних послуг з належним органом місцевого самоврядування - виконкомом Дніпропетровської міської ради, у відповідності з Порядками та Тарифами сплати громадянами, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відокремленому користуванні, таких послуг не ґрунтуються на законі.

Враховуючи те, що суд першої інстанції не взяв до уваги наведені обставини та норми закону, що регулюють встановлені правовідносини, висновки суду протирічать матеріалам справи, постановлене судове рішення, на підставі п.3,4 ст.309 ЦПК України, підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позову, а апеляційна скарга позивача - частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 жовтня 2010 року змінити в частині обґрунтування відмови в задоволенні позову відповідно з даним рішенням, а в іншій частині - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: