Справа № 2-3277/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2011 року м. Київ

Соломянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Прокопчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Соломянської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа ОСОБА_2 про визнання права на відчуження частини квартири,

в с т а н о в и в:

23 березня 2011 року ОСОБА_1 звернувся в суд з зазначеним позовом до Соломянської районної в місті Києві державної адміністрації та просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право на відчуження належної йому на праві власності 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 без згоди Соломянської районної у місті Києві державної адміністрації та надати дозвіл на її продаж.

Свої вимоги мотивує тим, що вони з третьою особою ОСОБА_2 є співвласниками спірної квартири в рівних частках. Остання відмовилася придбати його частку квартири, тому він бажає продати свою частку іншому покупцеві.

У квартирі крім них, співвласників, зареєстровані повнолітня донька ОСОБА_3 та неповнолітня донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. У звязку з цим, 17 лютого 2010 року він звернувся з заявою до відповідача, в якій просив надати йому дозвіл на продаж квартири матері дитини ОСОБА_1

Листом № 6480/01 від 31 травня 2010 року відповідач повідомив його про те, що у звязку з відмовою матері дитини від придбання частини квартири, йому відмовлено у надані згоди на продаж квартири.

Вважає, що відповідачем порушене його право на розпорядження своєю власністю.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов з підстав, наведених у позовній заяві, та просив його задовольнити. Вважає, що діти позивача та третьої особи не є членами сімї позивача, а тому не мають права користування його частиною квартири.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечує. Пояснила суду, що у випадку відчуження квартири невідомій особі, права неповнолітньої дитини будуть порушені. Ця особа буде сторонньою для дітей, на відміну від батьків. Вважає, що за законом неповнолітня дитина є членом сімї позивача, незважаючи на його розірвання шлюбу з матірю дитини.

Представник третьої особи проти задоволення позову також заперечує. Надав суду письмові заперечення (а.с. 77-79), у яких зазначено, що Соломянська районна в місті Києві державна адміністрація правомірно відмовила позивачу в наданні дозволу на відчуження частини квартири. Зазначену відмову позивач не оскаржував. Вважає, що позивач вкрай невдало вибрав спосіб захисту своїх інтересів, оскільки просить суд визнати за ним право на відчуження частини житла без згоди органу опіки та піклування, а також просить надати йому дозвіл суду на продаж квартири. Відповідно до вимог чинного законодавства отримання попередньої згоди органу опіки та піклування щодо відчуження нерухомого майна, право користування яким має неповнолітня дитина, є обовязковим. Суд не вправі своїм рішенням зробити виключення для позивача. Також суд не вправі надавати дозвіл на продаж частини квартири, оскільки надання таких дозволів віднесено законом до компетенції органу опіки та піклування.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 на підставі рішення Соломянського районного суду міста Києва від 19 березня 2007 року (а.с. 8-11).

Зазначеним рішенням в користування позивачу виділена жила кімната площею 18,2 кв. метри; в користування ОСОБА_2 дві жилі кімнати площею 13,7 кв. метри та 18,2 кв. метри. Місця загального користування залишені у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2

У квартирі зареєстровані сторони, їх повнолітня донька ОСОБА_3 та неповнолітня донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

17 лютого 2010 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до відповідача, в якій просив надати йому дозвіл на продаж квартири матері дитини ОСОБА_1 (а.с. 14).

Рішенням комісії з питань захисту прав людини при Соломянській районній у місті Києві державній адміністрації від 18 травня 2010 року позивачу відмовлено у надані такої згоди, оскільки ОСОБА_2 повідомила комісію про відмову від придбання частки позивача в спірній квартирі (а.с. 24).

Листом № 6480/01 від 31 травня 2010 року ОСОБА_1 був повідомлений відповідачем про те, що у звязку з відмовою матері дитини від придбання частини квартири йому відмовлено в надані згоди на продаж квартири (а.с. 23).

У жовтні 2010 року ОСОБА_1 повторно звернувся з заявою про надання згоди на продаж своє частки у спірній квартирі без зазначення покупця (а.с. 19-20).

Листом № К-1261/3 від 11 листопада 2010 року Соломянська районна у місті Києві державна адміністрація повідомила, що таке звернення вже було предметом розгляду і що ОСОБА_2 не змінила свою думку стосовно придбання його частки в квартирі, тому заява не підлягає повторному розгляду (а.с. 25-26).

Проаналізувавши доводи представників сторін та третьої особи, надані докази та відповідність вимог позивача закону, суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі.

Позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право на відчуження належної йому частини квартири без згоди Соломянської районної у місті Києві державної адміністрації.

При цьому позивач не ставить питання щодо вирішення такого питання стосовно конкретного покупця, а ставить питання про визнання за ним права, як такого.

Зі змісту заяви позивача вбачається, що 17 лютого 2010 року він звернувся до відповідача про надання згоди на продаж своє частини іншому співвласнику матері неповнолітньої дитини, яка не виявила бажання придбати цю частку.

У заяві від жовтня 2010 року ОСОБА_1 просить просто надати йому згоду на продаж частини квартири без зазначення покупця, кількості осіб, що будуть вселятися в квартиру, та інших істотних даних щодо особи можливого покупця квартири. (а.с. 19-20).

Така вимога суперечить ст. 12 Закону України Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітейта ст. 18 Закону України Про охорону дитинства.

Статтею 12 Закону України Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітейпередбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна.

Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав та інтересів дітей.

Вбачається, що наведена правова норма покладає на орган опіки та піклування здійснення контролю за дотримання батьками житлових прав та інтересів дітей, що унеможливлює ухвалення рішення про усунення цього органу від своїх повноважень в кожному конкретному випадку.

Аналогічна вимога міститься і в ст. 18 Закону України Про охорону дитинства, якою передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Органи опіки та піклування зобовязані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Тобто, закон покладає на орган опіки та піклування контроль за укладенням конкретної угоди купівлі-продажу житла, в якому мешкає неповнолітня дитина.

Позивач при зверненні до відповідача та до суду не зазначає реального покупця чи покупців його частки в квартирі. Фактично заявлені вимоги стосуються усунення державного органу на майбутнє від контролю при відчуженні частки позивача в квартирі, де зареєстрована та мешкає неповнолітня дитина.

З огляду на наведене, в задоволені позову слід відмовити.

Керуючись статтями 13, 79, 319, 383 ЦК України, статтями 65, 150, 154 ЖК України, ст. 3 СК України, ст. 12 Закону України Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей, ст. 18 Закону України Про охорону дитинства, статтями 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: