Апеляційний суд Житомирської області
Справа 22-ц/0690/350/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2011 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого-судді Кашапової Л.М.

суддів Рафальської І.М.

ОСОБА_1

при секретарі Пюра Г.В.

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ПП „Житлоремсервіс, про визнання особи втратившою право на користування жилим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 22 грудня 2010 року, -

в с т а н о в и л а :

В вересні 2010 року ОСОБА_2 звернувся в суд з вказаним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1, посилаючись на те, що відповідач, який являється чоловіком його матері, в серпні 2005 року вибув на інше постійне місце проживання разом зі своєю дружиною, а саме: в кв.№7 по вул.І.Франка, 6 в м.Радомишлі.

Зазначав, що реєстрація відповідача в спірній квартирі створює різного роду незручності, повязані з оплатою комунальних послуг, обліку спожитого газу, води, можливої реєстрації інших осіб.

Ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області від 01.10.2010 року до участі в справі в якості третьої особи ПП „Житлоремсервіс.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 22.12.2010 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_3 втратившим право користування квартирою №33 в будинку №52-б по вул.Червоноармійській в м.Радомишлі Житомирської області з серпня 2005 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на те, що суд не дав належної оцінки зібраним по справі доказам, неправильно застосував норми матеріального закону, а тому висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з врахуванням наступного.

Задовольняючи позов про визнання відповідача втратившим право на користування жилим приміщенням, суд виходив з того, що ОСОБА_3 в серпні 2005 року добровільно виселившись зі спірної квартири, вибув на інше постійне місце проживання.

З таким висновком суду погодитись неможливо, оскільки він не відповідає дійсним обставинам справи.

Згідно вимог ч.2 ст.107 ЖК України у випадку вибуття наймача або членів його сімї на постійне місце проживання в інший населений пункт чи в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сімя, то договір найму жилого приміщення не розривається, а вибувший член сімї втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, трикімнатна квартира АДРЕСА_2 була надана ОСОБА_4 в грудні 1995 року на сімю з чотирьох чоловік: чоловіка ОСОБА_3, відповідача по справі, та двох синів ОСОБА_5 та ОСОБА_2, що підтверджується копією ордеру №45 від 29.12.1995 року (а.с.7).

На даний час в спірному жилому приміщенні зареєстровані ОСОБА_4 основний квартиронаймач, відповідач ОСОБА_3 її чоловік, ОСОБА_2 син, ОСОБА_5 син, ОСОБА_6 невістка, ОСОБА_7 внук, ОСОБА_8 внук (а.с.9).

З пояснень сторін по справі вбачається, що в серпні 2005 року між сімєю ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а також сімєю ОСОБА_2 та ОСОБА_6, в якій підростало двоє малолітніх дітей 1997 та 2000 років народження, і ОСОБА_5 досягнуто домовленості, що мати і вітчим перейдуть тимчасово проживати в однокімнатну квартиру АДРЕСА_3, яка належить на праві власності ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_5, а сімя старшого сина, яка раніше проживала в однокімнатній квартирі, перейде проживати у спірну трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 разом з молодшим сином ОСОБА_5 до часу вирішення питання про поліпшення житлових умов.

Крім того, в судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 пояснив, що він з червня 2010 року не проживає в однокімнатній квартирі своєї дружини, яка співмешкає на даний час з іншим чоловіком, позивач чинить йому перешкоди в поверненні до трикімнатної квартири, в якій він офіційно зареєстрований, а тому він змушений шукати притулку у своїх знайомих або у своєї матері, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто в 17/100 частинах вказаного домоволодіння, які він відчужив на її користь в 1997 році, що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору дарування від 17.05.1997 року (а.с.27). Вказаних обставин позивач по справі не оспорює.

З вищенаведеного вбачається, що на час подання позову (15.09.2010 року), відповідач в однокімнатній квартирі, яка належить на праві власності його дружині та пасинкам, не проживав, іншого житла на праві власності не мав, відносився до спірного житлового приміщення, як до свого основного місця проживання, та намагався вселитися в нього, однак не зміг цього зробити по причині чинення йому перешкод зі сторони позивача.

За вказаних обставин суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги довідку виконкому Радомишльської міської ради від 08.09.2010 року №1715, яка отримана безпосередньо перед зверненням до суду і не ґрунтується на дійсних обставинах справи, та акти від 15.12.2007 року, 15.11.2008 року, 22.12.2009 року і 15.09.2010 року, три з яких оформлені заднім числом, на що вказує один і той же почерк та стиль викладу їх змісту, та всі вони підписані особами, зацікавленими в результаті розгляду справи, а саме: ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_4

З врахуванням вищенаведеного та обставин справи, які свідчать про те, що основним квартиронаймачем спірного жилого приміщення є дружина відповідача ОСОБА_4, яка позов не заявляла, і на час розгляду справи шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_3 не розірвано; що позивач на даний час не відноситься до членів сімї своєї матері, так як має власну сімю, двох малолітніх дітей і веде окреме господарство; що відповідач іншого житла не має і відноситься до спірного жилого приміщення, як до свого основного місця проживання; що однокімнатна квартира АДРЕСА_4 не являється і не може бути постійним місцем проживання відповідача, оскільки приватизована позивачем, його братом та їх матірю; що відповідач виїхав зі спірного жилого приміщення не по власній ініціативі і не на постійне місце проживання, а тимчасово на підставі домовленості, в тому числі і з позивачем по справі, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо втрати відповідачем права на користування квартирою №33 в будинку №52-б по вул.Червоноармійській в м.Радомишлі не відповідають вимогам закону та дійсним обставинам справи, а тому рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 22 грудня 2010 року скасувати.

Ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді