АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 22-ц-3328/2011 р. Головуючий 1 інст.: Трофименко М.А.
Категорія: «спадкування» Доповідач: Піддубний Р.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2011 року. м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Тичкової О.Ю., Солодкова А.А.,

при секретарі: Соколовій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Харківської міської ради, третя особа - Шоста Харківська державна нотаріальна контора, про встановлення факту належності заповіту та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

встановила:

У листопаді 2008 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, мотивуючи який зазначив, що ОСОБА_4 на підставі свідоцтва від 03 лютого 1954 року на праві власності належав жилий будинок № 146 по вул. Дербентській у м. Харкові. 05 травня 1972 року ОСОБА_4 помер. Відповідно до посвідченого 25 червня 1969 року нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори заповітом 80/100 частин належного йому будинку ОСОБА_4 заповідав в рівних частинах ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а 20/100 частин - ОСОБА_8. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 лютого 1973 року право власності на 80/100 частин жилого будинку з надвірними будівлями в порядку спадкування було визнано за ОСОБА_9, який 23 червня 1973 року продав 53/100 частини будинку ОСОБА_10, після смерті 06 жовтня 2007 року якої, свідоцтва про право на спадщину за заповітом на зазначене нерухоме майно отримали відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2

13 грудня 1995 року ОСОБА_11 померла. Відповідно до складеного нею та посвідченого 06 серпня 1994 року Шостою Харківською державною нотаріальною конторою заповіту все належне на час смерті майно, у тому числі жилий будинок № 146 по вул. Дербентській в м. Харкові, ОСОБА_11 заповіла позивачу ОСОБА_3, який у передбачений 6-місячний строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_11 йому було відмовлено, оскільки у залишеному ОСОБА_4 заповіті від 25 червня 1969 року імя та по-батькові спадкоємця ОСОБА_11 невірно зазначені як «Ксенія Кириловна», яка до того ж, не отримала за життя свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 та не зареєструвала своє право власності у встановленому законом порядку. Посилаючись на те, що після смерті ОСОБА_4, ОСОБА_11 прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала у спадковому будинку та була зареєстрована за його адресою, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_3 просив встановити факт належності складеного ОСОБА_4 та посвідченого 25 червня 1969 року нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори заповіту ОСОБА_11, визнати за нею право власності на 20/100 частин жилого будинку № 146 з надвірними будівлями по вул. Дербентській в м. Харкові після смерті ОСОБА_4, визнати за ним - ОСОБА_3 право власності на зазначену частину нерухомого майна в порядку спадкування за заповітом після смерті 13 грудня 1995 року ОСОБА_11

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2010 року позов задоволено частково. Встановлено факт належності складеного 25 червня 1969 року ОСОБА_4 та посвідченого нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори на імя ОСОБА_8 заповіту - ОСОБА_11, визнано за ОСОБА_3 право власності на 20/100 частин жилого будинку № 146 з надвірними будівлями по вул. Дербентській в м. Харкові в порядку спадкування за заповітом після смерті 13 грудня 1995 року ОСОБА_11 В іншій частин у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили рішення скасувати, провадження у справі закрити.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявились, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги про встановлення факту належності заповіту та визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом на 20/100 частин жилого будинку № 146 по вул. Дербентській в м. Харкові, суд першої інстанції виходив із доведеності факту належності ОСОБА_11 складеного 25 червня 1969 року ОСОБА_4 на імя ОСОБА_8 заповіту, а також із того, що після смерті ОСОБА_4 вона прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння жилим будинком № 146 по вул. Дербентській в м. Харкові, а позивач у встановлений законом строк також прийняв спадщину після смерті ОСОБА_11 шляхом подачі відповідної заяви до нотаріальної контори.

Судова колегія погоджується з такими висновками з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 на підставі виданого 03 лютого 1954 року Дзержинською радою депутатів свідоцтва на праві власності належав жилий будинок № 146 по вул. Дербентській у м. Харкові. 05 травня 1972 року ОСОБА_4 помер. Відповідно до посвідченого 25 червня 1969 року нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори заповітом 80/100 частин належного йому будинку ОСОБА_4 заповідав в рівних частинах ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, а 20/100 частин - ОСОБА_8.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Згідно з ч. 4 вказаної норми суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду. Тобто, якщо між сторонами існує спір про право, зокрема на спадщину, юридичний факт встановлюється під час розгляду зазначених вимог в порядку позовного провадження.

Як убачається із копії виданого 24 травня 1950 року Богодухівським районним бюро ЗАГС свідоцтва, 30 січня 1906 року було зареєстровано факт народження 29 січня 1906 року в с. Сінне Богодухівського району Харківської області ОСОБА_12 (російською мовою). Відповідно до записів будинкової книги житлового будинку № 146 по вул. Дербентській в м. Харкові за вказаною адресою була прописана у 1954 року ОСОБА_8. Відповідно до актового запису Відділу реєстрації актів громадянського стану м. Харкова № 20939 від 14 грудня 1995 року зареєстрований факт смерті 13 грудня 1995 року уродженки ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживала за адресою: м. Харків, вул. Дербентська№ 146.

Враховуючи викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що складений 25 червня 1969 року ОСОБА_4 та посвідчений нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори заповіт на імя ОСОБА_8 належить ОСОБА_11.

Статтею 548 ЦК, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Відповідно до ст. 549 ЦК, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Судовим розглядом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина у вигляді 20/100 частин жилого будинку, яку шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном прийняла ОСОБА_11, оскільки на час відкриття спадщини проживала в спадковому будинку та була зареєстрована за його адресою, що не заперечується відповідачами. Однак свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_11 за життя не отримала і право власності у встановленому законом порядку не зареєструвала.

Частиною 2 ст. 548 ЦК передбачено, що прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Отже, виконавши передбачені ст. 549 ЦК дії щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_13, ОСОБА_11 набула право власності на спірну частину жилого будинку.

13 грудня 1995 року померла ОСОБА_11, яка залишила посвідчений 06 серпня 1994 року Шостою Харківською державною нотаріальною конторою на користь ОСОБА_3 заповіт, відповідно до змісту якого, все належне їй на час смерті майно, у тому числі жилий будинок № 146 по вул. Дербентській в м. Харкові, вона заповіла позивачу ОСОБА_3

Встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_3 протягом шести місяців після смерті ОСОБА_11 звернувся до Шостої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_11

Оскільки ОСОБА_11 відповідно до вимог ст. 549 ЦК прийняла спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, а ОСОБА_3 у встановлений законом строк прийняв спадщину після смерті ОСОБА_11 шляхом подачі відповідної заяви до нотаріальної контори, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог

ОСОБА_3 та визнав за ним право власності на 20/100 частин жилого будинку № 146 з господарськими будівлями по вул. Дербентській в м. Харкові в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_11

Оскільки судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи, апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2010 року залишити без

змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя

Судді