Справа № 22-ц-2520/2011 Головуючий у I інстанції Висоцька Н.В.
Категорія цивільна Доповідач - Литвиненко І. В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2011 року

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:ОСОБА_5, його представника ОСОБА_6, представників ОСОБА_7 ОСОБА_8, ОСОБА_9, третьої особи ОСОБА_10, представника ТОВ „Екострім ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Корюківського районного суду м.Чернігова від 1 серпня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про повернення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання фіктивним договору позики,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_10,

в с т а н о в и в:

02.06.2011 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_7 про повернення 1616036 грн за договором позики та 4040 грн як 3% річних від простроченої заборгованості, посилаючись на договір позики та розписку від 28.04.2010 року.

ОСОБА_7 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_5 про визнання договору позики і розписки фіктивними.

Рішенням суду в задоволенні як позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про повернення грошей за договором позики, так і позову ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання договору позики та розписки фіктивними, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні його позовних вимог через неповне зясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове про задоволення його позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що між сторонами не існує господарчо-правових відносин, а виникли майнові відносини на підставі договору позики, який не виконується ОСОБА_7 Крім того, апелянт заперечує безгрошевість договору позики і те, що він не має самостійного права на звернення до суду через належність позичених грошей до спільної сумісної власності подружжя.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами існує договір позики грошових коштів від 28.04.2010 року, за яким ОСОБА_7 взяв у борг у ОСОБА_5 665700 грн і 950336 грн, що еквівалентно 119992 доларам США, і які зобовязувався повернути до 01.05.2010 року (а.с.7-8). Також ОСОБА_7 28.04.2010 року надав ОСОБА_5 розписку про те, що він отримав вказану суму і зобовязується повернути до 01.05.211 року (а.с.6).

Рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_7 про визнання договору позики та розписки фіктивними не оскаржується.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення коштів за договором позики, суд виходив з того, що безгрошевість цього договору визнана сторонами, та з того, що ОСОБА_5 не набув самостійного права на звернення до суду з таким позовом, оскільки гроші є спільною сумісною власністю подружжя, і стягнення коштів тільки на користь ОСОБА_5 призведе до порушень прав його дружини ОСОБА_12, яка отримувала кредит.

Проте, таке рішення суду не ґрунтуеться ні на доказах, ні на нормах права.

Висновок суду про те, що сторони визнали безгрошевість оспорюваного правочину не відповідає дійсності. Позивач наполягав на тому, що гроші за цим договором позики не надавались на спільну господарську діяльність, а передавались в борг для особистих потреб відповідача. Відповідач у розписці власноруч зазначив, що він отримав гроші від ОСОБА_5, а в своєму зустрічному позові та в поясненнях лише заперечував факт отримання грошей в борг, в той же час не заперечував того, що гроші брались на створення спільного підприємства (а.с.31, 42). Третя особа ОСОБА_10 вказувала на те, що у її присутності передавались гроші, писалась розписка і підписувався договір. Свідок ОСОБА_13, при тому що він не був присутнім при передачі грошей, все ж таки не заперечував того, що ОСОБА_5 надавав гроші, але вважав, що гроші вносились для будівництва заводу.

Посилання ОСОБА_7 на те, що договір позики спрямований був на створення спільного підприємства, залишились бездоказовими. Відповідач не довів того, з яких причин ні в договорі позики, ні в розписці не була вказана мета домовленості створення спільного підприємства.

ОСОБА_5 не заперечував того, що з ОСОБА_7 обговорювались питання можливості розміщення на території його майнового комплексу пеллетного заводу, але гроші в борг надавались ОСОБА_7 як знайомому на його особисті потреби, оскільки той мав багато боргів.

В матеріалах справи мається договір купівлі-продажу від 01.08.2006 року про придбання ОСОБА_7 майнового комплексу, не підписані проекти договорів оренди не житлових приміщень на території майнового комплексу від 31.12.2010 року між ОСОБА_7 та ТОВ „Екострім, ТОВ „Ванеса, не підписані пропозиції від невідомого автора ОСОБА_5 про спільну господарську діяльність , статут ТОВ „Ванеса де одним з засновників є ОСОБА_5 (а.с.33-34, 44-86), однак, перераховане не доводить того, що ОСОБА_5 позичав гроші ОСОБА_7 для створення спільного підприємства.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про підписання ОСОБА_7 договору позики, без передачі грошових коштів, для прикриття договору про спільну господарську діяльність є надуманими і не ґрунтуються на доказах. Надано лише два беззаперечних докази: договір позики грошових коштів та власноручна розписка ОСОБА_7, згідно до яких фізична особа ОСОБА_14 передав фізичній особі ОСОБА_7 грошові кошти, без будь-яких умов і застережень, а останній зобовязувався повернути гроші в оговорений строк.

Що стосується думки суду про відсутність права у ОСОБА_5 на самостійне звернення до суду для витребування за договором позики грошей, як таких, що є у спільній сумісній власності подружжя, то це суперечить положенням ст. 3, 11 ЦПК України, ст.15 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 63-65 СК України. Зокрема, в матеріалах справи відсутні позовні вимоги про визнання грошей, які передав ОСОБА_5 за договором позики, спільною сумісною власністю подружжя. Третя особа ОСОБА_10 в судовому засіданні стверджувала, що отримавши грошові кошти за кредитним договором, вона передала частину своєму чоловікові ОСОБА_5, який, з її відома, позичив їх ОСОБА_7 Розглядаючи справу в межах заявлених вимог, суд першої інстанції не мав права давати оцінку правовідносинам між ОСОБА_10 та ОСОБА_5

ОСОБА_5 дав у борг гроші і він має право захищати свої інтереси в разі невиконання позичальником взятих на себе зобовязань.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 через невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, і задовольнити позов ОСОБА_5 в повному обсязі. Судові витрати слід розподілити відповідно до ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.1046, 1051 ЦК України, ст.ст. 303, 307, 309 ч.1 п.п.3,4, ст.ст. 314, 316, 319, 325 ЦПК України, апеляційний суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Корюківського районного суду м.Чернігова від 1 серпня 2011 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про повернення боргу за договором позики скасувати.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про повернення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 1620076 грн. за договором позики.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 2790 грн на повернення судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: