Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 2-1251/11
Р І Ш Е Н Н Я

12.10.2011м. м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі

головуючого судді - Парахіної Є.В.,

при секретарі - Довгенко І.О., Махаринській Я.А.,

ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до субєкта підприємницької діяльності ОСОБА_3, ОСОБА_4 міського центру зайнятості, третя особа - Територіальна державна інспекція праці, про розірвання трудового договору, визнання незаконним та скасування наказу, зміну формулювання причини звільнення та внесення відповідного запису до трудової книжки, зобовязання видати трудову книжку, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, позовом субєкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 міського центру зайнятості про визнання трудового договору розірваним, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2009 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до СПД ФО ОСОБА_3, ОСОБА_4 міського центру зайнятості, в якому вказує, що перебував з відповідачем у трудових відносинах, 14.05.2009 року в присутності трудового колективу був звинувачений роботодавцем в крадіжці, після чого не був допущений до роботи. СПД ФО ОСОБА_3 не провів з ним розрахунок, не видав належним чином оформлену трудову книжку та не здійснив жодних дій з проведення його звільнення, у звязку з чим 16.06.2009 року він направив заяву про звільнення за власним бажанням, аналогічна заява направлялась ним повторно 03.07.2009 року й отримана СПД ОСОБА_3 14.07.2009 року, проте не вирішена останнім.

Просить суд розірвати трудовий договір від 02.04.2003 року, укладений між ним та СПД ОСОБА_3, зареєстрований в ОСОБА_4 міському центрі зайнятості 02.04.2003 року за № 1223, зобовязати СПД ОСОБА_3 внести запис до трудової книжки ОСОБА_2 про звільнення з роботи за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, видати трудову книжку, стягнути середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 1711,50 грн., а також відшкодувати завдану неправомірними діями відповідача моральну шкоду в сумі 5000 грн.

В ході судового розгляду справи ОСОБА_2 неодноразово (у вересні 2009 року, в жовтні 2010 року, в липні 2010 року, у вересні 2010 року) уточнював та доповнював позовні вимоги, остаточно просив суд розірвати трудовий договір від 02.04.2003 року, укладений між ним та СПД ОСОБА_3, зареєстрований в ОСОБА_4 міському центрі зайнятості населення 02.04.2003 року за № 1223, визнати незаконним та скасувати наказ б/н від 16.07.2009 року про порушення трудової дисципліни, згідно з яким ОСОБА_2 звільнений з 15.05.2009 року з посади майстра-ювеліра за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України, змінити формулювання причини звільнення на звільнення за ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, зобовязати СПД ОСОБА_3 внести запис до трудової книжки ОСОБА_2 про звільнення з роботи за ч. 1 ст. 38 КЗпП України та видати належним чином оформлену трудову книжку, стягнути з СПД ФО ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі в сумі 114,52 грн., компенсацію за невикористану відпустку 687,12 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку та за час вимушеного прогулу внаслідок невидачі трудової книжки в сумі, уточненій в судовому засіданні 11.10.2011 року в розмірі 24583,27 грн., а також відшкодувати завдану неправомірними діями відповідача моральну шкоду в сумі 5000 грн.

В серпні 2009 року СПД ФО ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_4 міського центру зайнятості, в якому посилаючись на припинення трудових відносин з відповідачем внаслідок прогулу згідно з наказом від 16.07.2009 року, просить визнати розірваним за п. 4 ст. 40 КЗпП України з 15.05.2009 року трудових договір, укладений між СПД ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований в ОСОБА_4 міському центрі зайнятості населення 02.04.2003 року за № 122.

Ухвалою суду від 21.09.2009 року цивільні справи за позовом ОСОБА_2 до СПД ФО ОСОБА_3, ОСОБА_4 міського центру зайнятості про розірвання трудового договору, визнання незаконним та скасування наказу, зміну формулювання причини звільнення та внесення відповідного запису до трудової книжки, зобовязання видати трудову книжку, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, а також за позовом СПД ФО ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 міського центру зайнятості про розірвання трудового договору обєднано в одне провадження.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7 підтримали позовні вимоги ОСОБА_2, просили позов задовольнити в повному обсязі з наведених в ньому підстав.

Проти задоволення зустрічного позову СПД ФО ОСОБА_3 позивач ОСОБА_2 та його представник заперечували, просили відмовити в його задоволенні за безпідставністю.

Представники відповідача ОСОБА_8, адвокат ОСОБА_9 в судовому засіданні позов ОСОБА_2 визнали частково. Заперечували проти позову в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу, зміну формулювання причини звільнення та внесення відповідного запису до трудової книжки, посилаючись на їх безпідставність й те, що вони не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а звільнення ОСОБА_2 проведено у відповідності з положеннями КЗпП України, будь-яких порушень при цьому не допущено. Вказували на безпідстаність позовних вимог ОСОБА_2 про зобовязання видати трудову книжку, оскільки жодних доказів того, що він передавав її роботодавцю, не встановлено. Просили відмовити в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки вини СПД ОСОБА_3 в не проведенні розрахунку не було, так як ОСОБА_2 в день звільнення не працював, й до цього часу не звернувся до відповідача з приводу проведення з ним розрахунку, тоді як заборгованість з заробітної плати задепонована роботодавцем й в будь-який час може бути видана позивачу, вказували на безпідставність позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, яка зберігається у позивача, та недоведеність вимог про відшкодування моральної шкоди.

Просили в задоволенні позову в цій частині відмовити.

Представники відповідача ОСОБА_8, адвокат ОСОБА_9 в судовому засіданні визнали позовні вимоги ОСОБА_6 про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку в загальному розмірі 258 грн. 81 коп., заявивши про згоду відповідача відшкодувати позивачу вказану суму.

Позов СПД ФО ОСОБА_3 підтримали, просили задовольнити з підстав, наведених в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_4 міського центру зайнятості, представник третьої особи Територіальної державної інспекції праці у Полтавській області в судове засідання не з'явились, надавши заяви з проханням проводити розгляд справи без участі представника.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а позов СПД ФО ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебував в трудових відносинах з СПД ФО Кивою ОСОБА_10, 02.04.2003 року між ними був укладений безстроковий трудовий договір, зареєстрований в ОСОБА_4 міському центрі зайнятості населення 02.04.2003 року за № 1223, згідно з умовами якого ОСОБА_11 зобовязувався працювати на посаді майстра-ювеліра.

В цей же день між СПД ФО ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як працівником ювелірної майстерні укладений Договір про повну матеріальну відповідальність.

Запис про прийом на роботу ОСОБА_2 02.04.2003 року на підставі трудового договору № 1223 від 02.04.2003 року зроблений СПД ФО ОСОБА_3 в трудовій книжці позивача, що підтверджується копією з трудової книжки (т. 1 а.с. 7-9).

Згідно з наказом б/н від 16.07.2009 року "Про порушення трудової дисципліни", зважаючи на те, що майстер-ювелір ОСОБА_6 з 15.05.2009 року самовільно залишив роботу, в заяві від 03.07.2009 року повідомив, що з 25.05.2009 року перебуває на лікарняному, проте на вимогу керівництва доказів поважності відсутності на робочому місці з 15.05.2009 року не надав, тобто фактично здійснив прогул без поважних причин, СПД ФО ОСОБА_3 прийнято рішення звільнити ОСОБА_2 з 15.05.2009 року з посади майстра-ювеліра за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Факт відсутності ОСОБА_2 на робочому місці в період з 15.05.2009 року до дня винесення наказу про звільнення 16.07.2009 року підтверджується актами, складеними СПДФО ОСОБА_3 спільно з працівниками - бухгалтером ОСОБА_12, майстром-ювеліром ОСОБА_13, ОСОБА_14 15.05.2009 року, 18.05.2009 року, 19.05.2009 року, 20.05.2009 року, 21.05.2009 року, 22.05.2009 року, 29.05.2009 року, 05.06.2009 року, 12.05.2009 року, 19.06.2009 року, 26.06.2009 року, 03.07.2009 року, 10.07.2009 року, 17.07.2009 року (т. 1 а.с. 13-26), поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_13, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19 ОСОБА_20

Ці обставини не спростовував також позивач ОСОБА_2, який зазначив, що дійсно з 15.05.2009 року на робочому місці був відсутній. При цьому, позивач пояснив суду, що вважає свою відсутність на робочому місці допущеною з поважних причин, оскільки фактично з 15.05.2009 року не був допущений до роботи відповідачем СПДФО ОСОБА_3, який на зборах колективу 14.05.2009 року повідомив, що звинувачує ОСОБА_2 у вчиненні крадіжки, у звязку з чим він більше не працює у нього.

Разом з тим, доводи позивача ОСОБА_2 та його представника в судовому засіданні про недопуск позивача до роботи СПДФО ОСОБА_3 в судовому засіданні підтвердження не знайшли, жодних обєктивних доказів на підтвердження цього суду не надано, показання ж позивача та допитаних за його клопотанням свідків ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19 ОСОБА_20 про нібито оголошення роботодавцем СПД ОСОБА_3 14.05.2009 року про звільнення ОСОБА_2 суперечать поясненням представника відповідача ОСОБА_8 та інших свідків - працівників ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_13, які також були присутні на зборах 14.05.2009 року, а відтак є непереконливими й не можуть бути взяті до уваги судом.

Крім того, згідно з вимогами трудового законодавства звільнення працівника з роботи здійснюється шляхом винесення роботодавцем відповідного письмового наказу та запису в трудову книжку.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердив, що наказ про його звільнення 14.05.2009 року СПД ФО ОСОБА_3 не видавався, а відтак його твердження про нібито існування усної заяви про звільнення в будь-якому випадку не можуть свідчити про існування у нього достатніх підстав для невиходу на роботу, а доводи про наявність поважних причин відсутності на робочому місці є неспроможними.

Дані ж листка непрацездатності ОСОБА_2, копія якого наявна в матеріалах справи (т. 2 а.с. 12), підтверджує факт перебування позивача на стаціонарному лікуванні в період з 25.05.2009 року по 03.06.2009 року. Разом з тим, оригінал вказаного документу роботодавцю не наданий, а відтак не міг бути врахований як поважна причина відсутності його на робочому місці.

Відповідно до акту від 16.07.2009 року, в телефонному режимі ОСОБА_2 повідомлений про необхідність надання документу, який би підтверджував факт його відсутності на роботі з 15.05.2009 року по 15.07.2009 року, на що було отримано відмову (т. 1 а.с. 27).

Телеграма з аналогічним проханням направлялась на адресу ОСОБА_2 13.07.2009 року (т.1 а.с. 30).

Те, що ОСОБА_2 у вищенаведений період не надав роботодавцю СПД ФО ОСОБА_3 жодних доказів на підтвердження існування поважних причин відсутності на робочому місці, достовірно встановлено в судовому засіданні.

Таким чином, суд приходить до переконливого висновку про те, що ОСОБА_2 з 15.05.2009 року був відсутній на роботі без поважних причин.

Як встановлено в ст. ст. 147, 147-1 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення, дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

15.07.2009 року на адресу ОСОБА_2 відповідачем СПД ФО ОСОБА_3 направлено телеграму, в якій у звязку з розглядом питання про його звільнення за прогул роботодавець просив надати пояснення поважності причини відсутності на роботі з 11.05.2009 року по 15.07.2009 року (т. 1 а.с. 32).

Телеграма в цей же день була отримана ОСОБА_2, що не заперечував в судовому засіданні позивач, проте пояснення щодо причин відсутності на роботі він не надав.

Позивач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні, обґрунтовуючи позовні вимоги про незаконність наказу б/н від 16.07.2009 року, необхідність його скасування та зміни формулювання причин звільнення з 4. ч ст. 40 КЗпП України на ч. 1 ст. 38 КЗпП України, посилався на те, що до винесення оспорюваного наказу 16.06.2009 року та 03.07.2009 року направляв на адресу СПД ФО ОСОБА_3 заяви про звільнення за власним бажанням, які вирішено не було, а за наявності таких заяв роботодавець мав звільнити його саме з цих підстав. Крім того, наказ від 16.07.2009 року не може вважатись законним, оскільки дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення застосоване роботодавцем з порушенням місячного строку, встановленого КЗпП України.

Так, судом встановлено, що 16.06.2009 року на адресу СПД ОСОБА_3 направлено від імені ОСОБА_2 рекомендованим листом заяву про звільнення, яка отримана лише 13.07.2009 року.

Згідно з актом від 13.07.2009 року, складеним СПД ФО ОСОБА_3, ОСОБА_15, ОСОБА_16, отримані два листа, відправлені 16.06.2009 року, з вкладним аркушем паперу з запечатаним текстом без підпису, у звязку з чим ідентифікувати особу, що надіслала цей лист неможливо (т. 1 а.с. 33, 34).

Таким чином, не викликає сумніву той факт, що вищевказана заява ОСОБА_2 не була датована та підписана.

Враховуючи викладене, відсутність підпису особи, яка склала заяву, та дати її виконання, СПД ФО ОСОБА_3 не мав можливості розглянути її та прийняти рішення з обєктивних підстав, оскільки достовірно не було відомо особу, яка надіслала заяву.

Крім того, 03.07.2009 року ОСОБА_2 на адресу СПД ФО ОСОБА_3 направлено заяву про звільнення, в якій він вказує на те, що 14.05.2009 року без будь-яких доказів був звинувачений в крадіжці, після перенесеного стресу погано почувався та з 25.05.2009 року знаходився на лікуванні в кардіологічному диспансері з хворобою серця. Враховуючи викладене, просить звільнити його за власним бажанням з посади майстра-ювеліра з 14.05.2009 року.

Як встановлено в ст. 38 КЗпП УКкраїни, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

При цьому, зі змісту положень вказаної статті вбачається, що працівник, який має намір звільнитись з підстав, передбачених ст. 38 КЗпП України, має відпрацювати два тижня з дня подання заяви.

Разом з тим, судом достовірно встановлено, що ОСОБА_2 вказані вимоги закону не виконав, як до подання цієї заява, так і після цього був відсутній на робочому місці без поважних причин.

В п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року встановлено, що по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Судом встановлено, що заяву ОСОБА_2 про звільнення СПД ФО ОСОБА_3 отримано 14.07.2009 року, саме в цей день виявлено той факт, що ОСОБА_2 фактично починаючи з 15.05.2009 року відсутній на робочому місці без поважних причин, наступного дня телеграмою направлено вимогу надати пояснення з приводу допущеного дисциплінарного проступку та 16.07.2009 року прийнято рішення про звільнення.

Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом всього робочого дня, так і більше 3 годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Таким чином, доведеним, на думку суду, є той факт, що ОСОБА_2 з 15.05.2009 року не був присутній на роботі без поважних причин, тобто допустив прогул.

В п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року встановлено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

При цьому, аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що при оформленні звільнення ОСОБА_2 були дотримані вимоги ст. ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 2-5, 7 ст. 40 КЗпП України і пунктами 2 і 3 ст. 41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 не є членом будь-якої профспілкової організації, що згідно з ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України не потребує згоди виборного органу профспілкової організації на звільнення, його твердження про допущення порушень в цій частині законодавства при проведенні звільнення є безпідставними.

Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що при оформленні звільнення ОСОБА_2 відповідачем СПДФО ОСОБА_3 додержано вимоги чинного трудового законодавства, відтак, наказ б/н від 16.07.2009 року "Про порушення трудової дисципліни", яким ОСОБА_2 звільнено з 15.05.2009 року з посади майстра-ювеліра за прогул без поважних причин згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України, є законним, а позовні вимоги про визнання його незаконним та скасування не підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що судом достовірно встановлено, що ОСОБА_2 дійсно з 15.05.2009 року вчинено прогули, за що він і був звільнений наказом від 16.07.2009 року через два дня після того, як роботодавець дізнався про вчинення позивачем дисциплінарного проступку, тобто в межах строку, встановленого ст. 38 КЗпП, до нього застосовано в установленому порядку дисциплінарне стягнення, суд приходить до висновку про відсутність жодних підстав для зміни формулювання причин звільнення з п. 1 ст. 40 КЗпП України на ч. 1 ст. 38 КЗпП України, а тому вважає, що відповідні позовні вимоги ОСОБА_2 є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Відповідно, не можуть бути задоволені судом і позовні вимоги ОСОБА_2 про зобовязання СПДФО ОСОБА_3 внести до трудової книжки ОСОБА_2 запис про його звільнення за ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Беручи до уваги той факт,що згідно з чинним трудовим законодавством розірвання трудового договору з працівником здійснюється шляхом винесення власником або уповноваженим ним органом наказу про звільнення особи, зважаючи на те, що ОСОБА_2 звільнений СПДФО ОСОБА_3 з роботи згідно з наказом б/н від 16.07.2009 року, який визнаний судом законним, і саме вказаний наказ є належною та законною підставою для припинення трудових правовідносин сторін, на підставі вказаного наказу та заяви СПДФО ОСОБА_3 у відповідності з вимогами Постанови КМУ № 1168 від 29.10.2009 року "Деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою, яка використовує найману працю" 04.06.2010 року ОСОБА_4 міським центром зайнятості знято з реєстрації трудовий договір, укладений між СПД ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований в ОСОБА_4 міському центрі зайнятості 02.04.2003 року (т. 2 а.с. 120), суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 про розірвання вищевказаного трудового договору.

З цих же підстав суд вважає таким, що не підлягає задоволенню, позов СПД ФО ОСОБА_3 про визнання розірваним за п. 4 ст. 40 КЗпП України з 15.05.2009 року трудових договір, укладений між СПД ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований в ОСОБА_4 міському центрі зайнятості населення 02.04.2003 року за № 122.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 про зобовязання відповідача СПДФО ОСОБА_3 видати йому належним чином оформлену трудову книжку, суд виходить з наступного.

Як встановлено в ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення працівника видати належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Як пояснили в судовому засіданні представники відповідача СПДФО ОСОБА_3, в розпорядженні останнього трудова книжка ОСОБА_2 відсутня, у звязку з чим він позбавлений можливості зробити в ній будь-який запис. Трудові книжки усіх працівників, які працюють у нього на підставі трудових договорів, зберігаються на руках у таких працівників, у нього немає ані місця для зберігання цих документів, ані особи, яка б займалась кадровими питаннями.

Як встановлено в п. 2.20-1 "Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників", затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Унесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, який зареєстрував трудовий договір, і засвідчуються його печаткою.

Враховуючи викладене, пояснення представників відповідача СПДФО ОСОБА_3, а також відсутність будь-яких достовірних та переконливих доказів на підтвердження факту передачі ОСОБА_2 трудової книжки при працевлаштуванні роботодавцю, суд приходить до висновку, що його позовні вимоги про покладення обовязку на відповідача видати трудову книжку задоволенню не підлягають.

В ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені сумі мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Разом з тим, в ході судового розгляду справи достовірно встановлено, що позивач ОСОБА_2 не працював в день звільнення, у звязку з чим СПДФО ОСОБА_3 не мав можливості розрахуватись з ним 16.07.2009 року.

Згідно з розрахунком, виконаним СПД ФО ОСОБА_3 та його бухгалтером, заборгованість перед ОСОБА_2 становить 258 грн. 81 коп., в тому числі борг по заробітній платі 216 грн. 75 коп., компенсація за невикористану відпустку 42 грн. 06 коп. (т. 2 а.с. 143).

В судовому засіданні представники відповідача СПДФО ОСОБА_3 пояснили, що вищевказана сума задепонована відповідачем та зберігається за місцем здійснення ним підприємницької діяльності, проте ОСОБА_2, незважаючи на неодноразові нагадування про необхідність явки для проведення розрахунку, до СПДФО ОСОБА_3 в період з 16.07.2009 року до часу розгляду справи не з'явився і кошти не отримав.

Разом з тим, представники відповідача СПДФО ОСОБА_3 зазначили, що визнають позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення на його користь заборгованості з заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку в сумі 358 грн. 81 коп.

Враховуючи викладене, незважаючи на те, що ОСОБА_2 в період з 16.07.2009 року та станом на час розгляду справи судом не предявив колишньому роботодавцю СПДФО ОСОБА_3 вимоги про проведення з ним розрахунку, як встановлено в ст. 116 КЗпП України, тоді як предявлення позову до суду не може бути визнано зверненням в порядку ст. 116 КЗпП України, натомість беручи до уваги визнання позову представниками відповідача в частині позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в цій частині та стягнення з СПД ФО ОСОБА_3 коштів в сумі 258 грн. 81 коп. на користь позивача.

Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як встановлено судом, в день звільнення 16.07.2009 року ОСОБА_2 не працював, з вимогами про проведення розрахунку до СПДФО ОСОБА_3 не звертався, незважаючи на те, що належні йому до виплати кошти задепоновано роботодавцем та неодноразово наголошувалось на можливості проведення розрахунку за першою вимогою позивача, і про це ОСОБА_2 повідомлявся по телефону, що підтверджується актом від 16.07.2009 року (т. 2 а.с. 157), а також телеграмою (т. 3 а.с. 22), проте за розрахунком так і не з'явився.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконливого висновку про відсутність вини роботодавця СПДФО ОСОБА_3 у непроведення розрахунку з ОСОБА_2, що виходячи зі змісту ст. 117 КЗпП України виключає застосування наслідків, передбачених цією статтею, у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. А тому не знаходить підстав для задоволення позову ОСОБА_2 в цій частині.

В ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи те, що в ході судового розгляду справи не знайшов підтвердження факт затримки видачі позивачу ОСОБА_2 трудової книжки СПДФО ОСОБА_3 внаслідок недоведеності позивачем факту передачі відповідачу на зберігання трудової книжки при укладенні трудового договору 02.04.2003 року, що стало підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про покладення обовязку на СПДФО видати належним чином оформлену трудову книжку, відповідно, такими, що не підлягають задоволенню, суд визнає й вимоги ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За змістом ст. 237-1 КЗпП України, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, власником або уповноваженим ним органом провадиться відшкодування моральної шкоди.

Так, згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1195 року обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Між тим, позивачем ОСОБА_2 не доведено в судовому засіданні факт заподіяння моральної шкоди, його твердження є непереконливими й не підтверджуються жодними обєктивними доказами.

А тому позовні вимоги ОСОБА_2 про відшкодування завданої їй моральної шкоди суд вважає такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 60, 61, 130, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з СПД ФО Киви ОСОБА_10 на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 258 грн. 81 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з СПД ФО Киви ОСОБА_10 на користь держави судовий збір в сумі 51 грн. 00 коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн. 00 коп.

В задоволенні позову СПД ФО Киви ОСОБА_10 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Полтавської області через Ленінський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь в розгляді справи, але не були присутні при проголошенні рішення в 10-денний строк з дня отримання копії рішення.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_21