Справа № 22-ц-5126/11 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/1390/5209/11 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Богонюка М.Я.,Федоришина А.В.

при секретарі Кубішин І.В.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 25 серпня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської загальноосвітньої школи І ступеня «Світанок», з участю третіх осіб: ОСОБА_3, профспілкової організації вказаної школи, про визнання наказів про накладення дисциплінарних стягнень і звільнення недійсними, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення сум, зобовязання до вчинення дій -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 25 серпня 2011 року позов задоволено частково. Стягнуто з Львівської загальноосвітньої школи 1 ступеня «Світанок» на користь позивача 132,97 грн. за роботу в святкові дні. В решті позову відмовлено.

Рішення оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позов. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно зясованих обставинах справи. Зазначає, що працював у відповідача на посаді сторожа у нічний час з 14 лютого 2007 року. Стверджує, що його незаконно 30 листопада 2009 року звільнено з посади. На момент звільнення він перебував на лікарняному. Вказує, що накладені на нього дисциплінарні стягнення і звільнення є безпідставними.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, заперечення, колегія суддів вважає, що скаргу слід відхилити.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог п.п. 2,3 ст. 10, ст.ст. 60, 61 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем. З 14 лютого 2007 року він працював на посаді нічного сторожа, з 1 листопада 2008 року був переведений на посаду сторожа ( т.1 а.с. 97 зворот).

Відповідно до наказів від 23 червня 2009 року № 73-к та від 24 липня 2009 року № 84-к позивачу оголошено догани за неодноразові порушення правил внутрішнього розпорядку, посадової інструкції, невиконання розпоряджень адміністрації школи. Із цими наказами він був ознайомлений під розписку, крім того в цих наказах позивач зазначив, що не погоджується з ними (т.1 а.с.21,22).

Наказом № 116-к від 22 вересня 2009 року за порушення Правил внутрішнього розпорядку позивачу оголошена догана (т.1 а.с.23). Зі змісту зазначеного наказу вбачається, що на позивача було накладено дисциплінарне стягнення за порушення Правил, а саме : п. 1.б. «утримуватись від дій, що заважають іншим працівникам виконувати свої трудові дії, своєчасно і точно виконувати розпорядження адміністрації»; п. 1. д. «бути завжди уважними до дітей, ввічливими з батьками учнів і членами колективу», п.І.з. «берегти та зміцнювати шкільне майно (обладнання, інвентар)». Акти від 10 серпня 2009 свідчать про недопуск позивачем на робоче місце директора школи ОСОБА_3, яка в цей день була відкликана з відпустки у звязку з виробничою необхідністю (т.1 а.с.210), та спільно з завгоспом школи ОСОБА_4 прийшла перевірити роботу сторожа та його звернення, а також грубе ставлення ОСОБА_2 до комісії та директора школи, що полягало у тому, що він вимикав світло під час огляду приміщень, закрив директора у приміщенні чергового посту, вимагаючи копії наказів відділу освіти Залізничної адміністрації про відкликання директора з відпустки. При обстеженні робочого місця сторожа комісією 10 серпня 2009 року встановлено, що ОСОБА_2 переніс із спортзалу в приміщення чергового посту 6 спортивних матів, з яких облаштував спальне місце, чого не заперечив позивач.

Вказані накази про застосування стягнень за порушення трудової дисципліни позивач не оспорював, вони були чинними на час звільнення позивача.

Профспілковий комітет школи дав згоду на звільнення позивача на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України, що стверджується протоколом № 79 від 27 листопада 2009 року. У засіданні профспілкового комітету позивач участі не брав, хоч на таке був запрошений, що відповідає вимогам ч.3 ст. 43 КЗпП України.

Наказом № 142-к від 30 листопада 2009 року позивач був звільнений із займаної посади за п.З ст.40 КЗпП України, за систематичне невиконання трудових обовязків без поважних причин, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку, посадовою інструкцією (т.1 а.с.25). Згідно акту від 30 листопада 2009 року позивач був ознайомлений із зазначеним наказом, проте своїм підписом цю обставину не засвідчив, від отримання копії відмовився ( т.1 а.с.27).

Листом ДЗ «Дорожня поліклініка» ДТГО «Львівська залізниця» від 3 грудня 2009 року № 854 стверджується, що позивач 30 листопада 2009 року о 19 год. 15 хв. звернувся за медичною допомогою та його було визнано непрацездатним на підставі виданого йому листка непрацездатності (т.1 а.с.28).

У звязку з цим, наказом відповідача № 144-к від 23 грудня 2009 року внесено зміни до наказу № 142-к від 30 листопада 2009 року та звільнено позивача з роботи з 10 грудня 2009 року з тих самих підстав ( т.1 а.с.30). Того ж дня позивач отримав копію наказу, від підпису відмовився, що стверджується актом від 23 грудня 2009 року (т.1 а.с.31). У суді першої інстанції свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 підтвердили обставини, викладенні у зазначеному акті.

Актом від 30 листопада 2009 року ( т.1 а.с.27) та даними в суді поясненнями свідків ОСОБА_8Б, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 стверджується, що позивачу було запропоновано отримати трудову книжку, проте він відмовився від цього та висловив побажання щоб йому було направлено трудову книжку поштою.

З матеріалів справи вбачається, що позивач отримав трудову книжку 23 грудня 2009 року в день отримання наказу № 144-к від цього числа, але потім повернув її та отримав повторно 27 квітня 2010 року (т.1 а.с. 29). Листами відповідача від 25 грудня 2009 року, 31 грудня 2009 року, 18 лютого 2010 року стверджується, що позивач був повідомлений про необхідність явки в школу для отримання трудової книжки (т.1 а.с.52-55, т.2 а.с. 36). Отримання трудової книжки позивачем не в день його звільнення не повязано із діями адміністрації, а зумовлене поведінкою позивача. Вимоги щодо несвоєчасного отримання трудової книжки позивачем не заявлені.

Статтею 142 КЗпП України визначено, що трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку. Згідно зі ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Позивач ознайомлений під розписку із Правилами внутрішнього розпорядку від 27 грудня 2006 року, розділом ІУ яких передбачена дисциплінарна відповідальність працівників школи (т.1 а.с.89-93), а також із посадовою інструкцією сторожа №12, затвердженою наказом № 142 від 2 жовтня 2009 року, у якій були передбачені, зокрема, завдання, обовязки, права, відповідальність сторожа; він подавав зауваження на окремі пункти цієї інструкції (т.2 а.с.23-26). До затвердження зазначеної посадової інструкції № 12 в школі діяла посадова інструкція сторожа, затверджена наказом № 175 від 29 грудня 2006 року (т.2 а.с. 17, 20-22).

Зі змісту п. 4.6 Статуту школи випливає, що в повноваження директора школи входить здійснення керівництва педагогічним колективом, забезпечення добору і розстановки кадрів (т.2 а.с. 82).

З матеріалів справи вбачається, що дисциплінарні стягнення за порушення трудової дисципліни до позивача застосовано повноважним органом з дотриманням порядку та строків їх застосування, що дає підстави вважати обґрунтованою відмову суду першої інстанції щодо скасування наказів про застосування таких стягнень.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення компенсації за спецодяг.

Відповідно до ч. 1 ст. 163 КЗпП України на роботах із шкідливими та небезпечними умовами праці, а також роботах, повязаних із забрудненням, або здійснюваних у несприятливих температурних умовах, працівникам видаються безплатно за встановленими нормами спеціальний одяг, спеціальне взуття та інші засоби індивідуального захисту. Згідно з розділом У «Умови, охорона і безпека праці» колективного договору дирекція зобовязується додержуватися встановлених загальнодержавних нормативів з питань охорони праці: скорочена тривалість робочого часу, додаткова відпустка, отримання спецодягу та інших засобів індивідуального захисту (т.1 а.с.23-233,238). Тобто, зі змісту зазначеного розділу випливає, що спецодяг видається лише згідно діючих нормативних актів. Докази на підтвердження підставності зазначеної вимоги відсутні.

Відмова у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача незаконно відрахованих з окладу коштів у вигляді податку за весь період роботи позивача в сумі 2202,09 грн. є обґрунтованою.

З листа відділу освіти Залізничної районної адміністрації (т.2 а.с.75) та даних бухгалтерії відділу освіти (т.2 а.с. 171) вбачається, що згідно поданої заяви 2 жовтня 2010 року ОСОБА_2, як багатодітному батькові, застосовано податкову пільгу. Позивач підтвердив, що ним заява була подана саме у вказаний день та з цього часу застосована податкова пільга, проте, він вважає, що відповідач має відшкодувати йому суму утриманого податку з доходу громадян, який стягувався із його заробітної плати до подання ним заяви, що є неприйнятним, оскільки докази про надання документів, що були підставою для застосування податкової пільги до 2 жовтня 2010 року, не надано (т.2 а.с. 176-179).

Підставною є відмова суду першої інстанції у задоволенні позовної вимоги про зобовязання відповідача видати позивачу свідоцтво загальнообовязкового державного соціального страхування на випадок безробіття.

Згідно з п. 5 Порядку видачі та зразка свідоцтва про загальнообовязкове державне соціальне страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2000 року № 1306, реєстрація застрахованих осіб, персоніфікований облік відомостей про них та оформлення страхових свідоцтв здійснюється органами Пенсійного фонду та не входить до повноважень відповідача. ОСОБА_10 Пенсійного фонду України у Залізничному районі м. Львова від 12 травня 2011 року стверджується, що відповідач направив анкету ОСОБА_2 в центр для виготовлення свідоцтва в квітні 2011 року (т.2 а.с.191), що свідчить про виконання відповідачем своїх функцій у межах наданих повноважень з дотриманням виконавчої дисципліни та правил діловодства.

Відповідно до п.З ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Судом першої інстанції зясовано всі обставини справи щодо звільнення позивача та встановлено, що він був звільнений із займаної посади на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України за порушення трудової дисципліни з додержанням правил ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України та правил про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, як передбачено ч.3 ст. 40 КЗпП України. Позивач звільнений за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарних стягнень за невиконання без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку. Враховано заходи дисциплінарних стягнень, які встановлені чинним законодавством, і не втратили юридичної сили за давністю і не зняті достроково (ст.151 КЗпП України), з дня накладення яких до видання наказу про звільнення не минуло одного року. Ці обставини виключають поновлення на роботі згідно з вимогами ч.1 ст.235 КЗпП України, де визначено, що працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, у разі звільнення без законної підстави. Рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до ч.2 вказаної правової норми приймає орган, який розглядає трудовий спір, при винесенні рішення про поновлення на роботі.

Висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог про поновлення на роботі позивача та виплату йому заробітку за час вимушеного прогулу ґрунтуються на наявних у справі доказах, які судом проаналізовані як кожен окремо, так і у їх сукупності.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів, суд першої інстанції прийшов до правильних висновків щодо задоволення позовної вимоги про стягнення оплати праці в надурочні, святкові та вихідні дні відповідно до чинного законодавства.

Згідно розрахунку відділу освіти від 27 квітня 2011 року на підставі табелів робочого часу за період роботи з 14 лютого 2007 року до 9 грудня 2009 року позивач працював у святкові дні 8 березня 2007 року, 2 травня 2007 року, 27 квітня 2008 року, 9 травня 2008 року, 2 травня 2009 року, за що йому не нараховано і не виплачено 132,97 грн., оскільки ці виплати не були передбачені бюджетом (т.2 а.с.181, 244). Тому ця сума підлягає стягненню. Висновки суду про відмову у стягненні решти сум за цією вимогою відповідно до розрахунку позивача мотивовані та ґрунтуються на законі.

При встановленні обставин справи та зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення цього суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду слід погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування рішення Залізничного районного суду м.Львова відсутні, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 25 серпня 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: