Справа №22-ц-1635/11 Головуючий у суді у 1 інстанції - Ярмак
Категорія - 27 Суддя-доповідач - Попруга
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2011 року м.Суми

Колегія суддів з розгляду справ цивільного судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

Головуючого - Попруги С. В.,

суддів - Хвостика С. Г., Смирнової Т. В.,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою відповідачки за первісним позовом ОСОБА_1 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 квітня 2011 року в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 208 073, 88 грн., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», треті особа на стороні позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання недійсним кредитного договору від 16 вересня 2008 року, визнання недійсними додаткових договорів № 1 від 27 березня 2009 року та № 2 від 11 листопада 2009 року та визнання недійсним договору іпотеки від 16 вересня 2008 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Конотопського міськрайонного суду від 29 квітня 2011 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № СМ SMEC03/138/2008 від 16 вересня 2008 року, яка утворилась станом на 21 жовтня 2010 року у вигляді сплати заборгованості за тілом кредиту в розмірі 178 652, 16 грн., заборгованості по процентам в розмірі 19 012,99 грн., а також пені за прострочення виконання зобовязань за кредитним договором в розмірі 10 258, 67 грн., а всього 207 923,82 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» штраф за кредитним договором № СМ SMEC03/138/2008 від 16 вересня 2008 року в розмірі 150 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 910 грн.

Відмовлено в задоволенні позовної вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № РМ SMEC03/138/2008 від 16 вересня 2008 року.

Відмовлено в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна», про визнання недійсним кредитного договору № СМ SMEC03/138/2008 від 16 вересня 2008 року, визнання недійсними додаткових договорів № 1 від 27 березня 2009 року та № 2 від 11 листопада 2009 року та визнання недійсним договору іпотеки № РМ SMEC03/138/2008 від 16 вересня 2008 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 фактично посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині вимог про задоволення первісного позову та про відмову в задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення зустрічного позову.

Рішення суду про відмову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у зверненні стягнення на предмет іпотеки фактично не оскаржується.

У судовому засіданні представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» - ОСОБА_4 заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Інші особи які беруть участь у справі в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом першої інстанції в оскаржуваній частині фактично встановлено, що 16 вересня 2008 року між ВАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», який має право на здійснення операцій з валютними цінностями та ОСОБА_1 з дотриманням вимог закону було укладено кредитний договір № СМ SMEC03/138/2008, за яким Банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 26 000 доларів США на умовах встановлених договором, з датою остаточного повернення кредиту 16 вересня 2013 року відповідно до графіку платежів, а позичальник ОСОБА_1 отримавши кредит зобовязалася його повернути та сплачувати 16 % річних. У випадку не виконання зобовязань ОСОБА_1 договором передбачено її відповідальність.

16 вересня 2008 року та 11 листопада 2009 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено відповідно додаткові договору № 1 та № 2 до вищезгаданого кредитного договору, предметом яких були зміни графіку платежів, при цьому не було збільшено обсяг відповідальності поручителя ОСОБА_2 за договором поруки від 16 вересня 2008 року.

16 вересня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 з дотриманням вимог закону було укладено договір поруки № SR-SMEC03/138/2008, за яким поручитель зобовязалась відповідати за повне та своєчасне виконання боржником ОСОБА_1 її боргових зобовязань перед Банком за вищезгаданим кредитним договором в повному обсязі таких зобовязань. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповідають перед Банком як солідарні боржники.

16 вересня 2008 року між Банком та ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з дотриманням вимог закону було укладено договір іпотеки (майнової поруки) №РМ- SMEC03/138/2008 на забезпечення виконання зобовязань за вищезгаданим кредитним договором.

Станом на 21 жовтня 2010 року за ОСОБА_1 утворилась заборгованість за кредитним договором: за кредитом - 22 581, 04 долара США (178 652, 16 грн.), по процентам - 2 403, 18 доларів США (19 012, 99 грн.), пеня 10 258, 67 грн.

Розмір штрафу, передбачений кредитним договором, нараховано лише ОСОБА_1, станом на 21 жовтня 2010 року становить 150 грн.

Загальний розмір заборгованості відповідачки ОСОБА_1 станом на 21 жовтня 2010 року 208 073, 88 грн.

24 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за вищезгаданими кредитним договором та договором поруки від 16 вересня 2008 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині суд першої інстанції врахував всі факти, що входять до предмета доказування. Обставини, якими мотивовано рішення підтверджуються належними й допустимими доказами, яким суд дав оцінку з дотриманням вимог ст. 212 ЦПК України, тому підстав для їх переоцінки колегія суддів не вбачає. Названі обставини доведено ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», тоді як ОСОБА_1 на порушення положень ст. 60 ЦПК України, не надала належних доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Висновки суду по суті спорів відповідають встановленим фактам. Суд дійшов цих висновків з дотриманням та правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, на які послався в рішенні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з наступних підстав.

Так, доводи ОСОБА_1 про те, що відповідачам з часу підписання додаткової угоди до кредитного договору 11 листопада 2009 року і до час звернення з позовом до суду не надсилалось жодних вимог про усунення порушень зобовязань за кредитним договором та вимог про дострокове повернення кредиту не відповідають фактичним обставинам справи.

Зокрема, 19 лютого 2010 року на адресу відповідачів надсилались досудові вимоги від 03 лютого 2010 року про повне дострокове повернення кредиту та сплату інших платежів за кредитним договором (на адресу ОСОБА_1 досудова вимога від 03 лютого 2010 року за вих. № 22-2/345490, на адресу ОСОБА_3 досудова вимога від 03 лютого 2010 року за вих. № 22-2/345493).

При цьому, згідно з п. 1.9 кредитного договору, зобовязання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобовязань в цілому настає з дати відправленням Банком на адресу позичальника відповідної вимоги.

Відповідно до п. 6.4 частини 2 кредитного договору, вимога дострокового виконання ОСОБА_1, як позичальником, її зобовязань була подана належним чином, а саме надіслана рекомендованим листом за місцем проживання ОСОБА_1, яка згідно п. 6.1 частини 2 кредитного договору, зобовязана у двотижневий строк повідомляти Банк про зміну своєї адреси проживання (заява про зміну місця проживання до Банку від боржника не надходила).

Положеннями п. 3.4 договору поруки, за яким ОСОБА_2 взяла на себе обовязок солідарно відповідати за зобовязаннями ОСОБА_1 за кредитним договором, передбачено, що обовязок поручителя виконати боргові зобовязання виникає при отримання від кредитора відповідної вимоги. Така вимога вважається отриманою поручителем, якщо кредитор надіслав її поштою за адресою вказаною в договорі поруки.

Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» регулюються договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань. Субєктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи субєкти підприємницької діяльності (преамбула Закону).

Сторонами кредитного договору з однієї сторони є юридична особи кредитор та фізична особа громадянка ОСОБА_1

Тому, положення вищезгаданого Закону в даному випадку застосуванню не підлягають.

Умовами додаткових договорів № 1 від 27 березня 2009 року та № 2 від 11 листопада 2009 року не передбачено ні зміни суми кредиту, ні зміни плати за користування кредитом розміру процентів, що сплачуються за користування кредитом.

Таким чином, підстави для твердження про збільшення обсягу відповідальності поручителя за зобовязаннями боржника за кредитним договором відсутні.

Доводи ОСОБА_1, що за умовами графіків платежів до додаткових угод щомісячні платежі збільшилися є необєктивними. Оскільки ОСОБА_1 не вказує, що за умовами додаткової угоди від 27 березня 2009 року щомісячний платіж було зменшено (надано пільговий період) на шість місяців з 635, 39 доларів США до 413, 39 доларів США, за умовами додаткової угоди від 11 листопада 2009 року на шість місяців платіж було зменшено з 674, 63 доларів США до 507, 00 доларів США.

Крім того, реструктуризації були проведені за ініціативою клієнта у звязку з неможливістю виконання зобовязань позичальником та поручителем на первісних умовах кредитного договору в певний період. Для чого позичальнику надавалися пільгові періоди погашення заборгованості з метою відновлення свого фінансового стану.

Доводи ОСОБА_1 про не надання відповідної передбаченої законодавством інформації не відповідають фактичним обставинам справи. Банком було в повному обсязі в письмовій формі надано ОСОБА_1 всю інформацію, яка передбачена ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Підтвердженням цього є підписання ОСОБА_1 анкети-заяви на отримання кредиту від 02 вересня 2008 року, відповідно до якої, підписанням анкети споживач підтверджує, що отримав у письмовій формі та в повному обсязі інформацію передбачену ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобовязаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України Про банки і банківську діяльність кошти це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю.

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Згідно з банківськими ліцензіями та письмовими дозволами виданими ЗАТ «ОТП Банк» Національним банком України (а.с. 64 - 66), ЗАТ «ОТП Банк» має право здійснювати банківські операції, зокрема, надавати кредити в іноземній валюті.

Колегія суддів також вважає, що при розгляді справи не було допущено порушень процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 квітня 2011 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -