Справа № 22-ц-2128/2011 Головуючий у I інстанції Пархоменко П.І.
Категорія цивільна Доповідач - Губар В. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2011 року 21 вересня 2011 року

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 та Органу опіки та піклування виконавчого комітету Бахмацької міської ради на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 22 червня 2011 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства „Акціонерний комерційний промислово інвестиційний банк до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про виселення з житлового будинку та зняття з реєстраційного обліку та за позовом ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства „Акціонерний комерційний промислово інвестиційний банк про визнання договору іпотеки недійсним, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 22 червня 2011 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства „Акціонерний комерційний промислово інвестиційний банк задоволено частково: виселено з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9. В задоволенні позову ОСОБА_7 про визнання договору іпотеки недійсним - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ „АКПІ банк в повному обсязі, а його позовні вимоги про визнання договору іпотеки недійсним - задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції невірно застосовані Закон України „Про охорону дитинства, Закон України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей та положення Цивільного кодексу України. Зокрема, апелянт наголошує, що суд розглянув справу без виклику в судове засідання ОСОБА_8, малолітнього ОСОБА_9 та третьої особи - органу опіки та піклування.

Апелянт наголошує, що малолітній ОСОБА_9 в момент укладання договору іпотеки проживав і продовжує проживати у спірній квартирі, проте судом дана обставина не була врахована при розгляді позовних вимог ОСОБА_7 про визнання договору іпотеки недійсним.

20 липня 2011 року на адресу апеляційного суду Чернігівської області надійшла заява від Органу опіки та піклування виконавчого комітету Бахмацької міської ради про приєднання до апеляційної скарги.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Судом по справі встановлено, що 13 вересня 2006 року між Публічним акціонерним товариством „АКПІ банк та ОСОБА_7 укладено кредитний договір № 249, згідно умов якого ОСОБА_7 отримав кредитні кошти в сумі 130000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % річних, терміном повернення до 12.09.2026 року (а.с. 8-9).

З метою забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором, між ОСОБА_7 та ПАТ „АКПІ банк 13 вересня 2006 року також було укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_7 надав в заставу нерухоме майно трикімнатну квартиру, загальною площею 65,20 кв.м., житлова площа 35,1 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 13-14).

Позичальником умови кредитного договору належним чином не виконувались, внаслідок чого утворилась заборгованість по кредитному договору в сумі 138456, 76 грн.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 17 березня 2008 року стягнуто з ОСОБА_7 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 13 вересня 2006 року № 249 в сумі 138456 грн. 00 коп. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2. Вказане рішення суду набрало законної сили (а.с.19 20).

20 січня 2011 року банком ОСОБА_7 та ОСОБА_8 направлені листи № 33 та № 34 з вимогою про добровільне звільнення вказаної квартири у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки. Зазначені листи відповідачами отримані 22 січня 2011 року (а.с.16,17,18).

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ „АКПІ банк в частині виселення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог Закону України „Про іпотеку, після прийняття рішення про звернення стягнення на спірну квартиру, всі мешканці цієї квартири зобовязані були на письмову вимогу іпотекодержателя її звільнити, проте відповідачі, отримавши, таку вимогу банку, продовжують проживати у вказаній квартирі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 про визнання договору іпотеки недійсним, районний суд зазначив, що ОСОБА_7 не було надано доказів стосовно обгрунтування його позовних вимог, а посилання відповідача позивача на реєстрацію та проживання малолітньої дитини у вказаній квартирі в момент укладання іпотечного договору, як на підставу для визнання його недійсним є безпідставними, оскільки ОСОБА_9 права власності на спірну квартиру не мав.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства, враховуючи наступне.

За положенням ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Частини 2 і 3 зазначеної статті встановлюють певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно до ст. 3 Закону України „Про іпотеку у разі порушення боржником основного зобовязання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодаржателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятком встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобовязані на письмову вимогу кредитора або власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Доводи апелянта стосовно того, що малолітній ОСОБА_9 в момент укладання договору іпотеки проживав у спірній квартирі, і продовжує у ній проживати, не можуть бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним та відмови у задоволенні позовних вимог банку, враховуючи наступне.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вірно встановлено районним судом, ОСОБА_7 в момент укладення іпотечного договору свідчив, що цей правочин не суперечить правам та інтересам його малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Майно належить йому на праві приватної власності, що підвтерджується розділом 2 вказаного іпотечного договору.

ОСОБА_7 не було надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду достовірних і безспірних доказів стосовно того, що на час укладання договору іпотеки, його малолітній син ОСОБА_9 також мав майнові права на спірну квартиру. Його права, як власника квартири, нічим обмежені (обтяжені) не були. На час укладання оспорюваного правочину позивачеві, як власнику квартири, належало право вільно володіти, користуватися та розпоряджуватися своїм майном.

У відповідності до ст.319 ч.2 ЦК України власник може вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, що не суперечать закону. Зазначеними правами при укладенні кредитного договору та договору іпотеки позивач скористався і розпорядився у повній мірі і на власний розсуд.

Апелянтом було подано до апеляційного суду Чернігівської області клопотання про приєднання до матеріалів справи рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 23 серпня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_8, яка діє як законний представник малолітнього ОСОБА_9, до ОСОБА_7 про визнання свідоцтва про право власності недійсним, проте апеляційний суд, у відповідності до вимог ст.303 ЦПК України, позбавлений можливості врахувати вказане судове рішення при дослідженні матеріалів справи та перевіркою їх доказами.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть вплинути на вирішення спору по суті і не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Сукупність обставин справи приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини між сторонами і їм надана вірна юридична оцінка. Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст. ст. 57-66 ЦПК України і доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування вірного по суті рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 22 червня 2011 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: