АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Категорія: «договірні правовідносини» Доповідач: Піддубний Р.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2011 року. м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Тичкової О.Ю., Швецової Л.А.,

при секретарі: Колісник Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 серпня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договору міни недійсним, -

встановила:

У березні 2011 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 27 липня 2009 року на підставі договору купівлі-продажу вона передала у власність ОСОБА_4В належні їй на праві власності 5/6 частин житлового будинку № 17 по проспекту Ілліча в м. Харкові. Оскільки через деякий час ОСОБА_4 почав вимагати повернення отриманих за договором грошей та погрожував у разі незгоди виселити її із вказаного жилого приміщення, вона домовилась з ОСОБА_1 про укладення договору позики під заставу вищевказаного нерухомого майна. 28 січня 2010 року вона розірвала укладений 27 липня 209 року з ОСОБА_4 договір купівлі - продажу 5/6 частин житлового будинку № 17 по проспекту Ілліча в м. Харкові та в цей же день вважаючи, що підписує договір позики під заставу нерухомого майна, уклала з відповідачем договір міни, відповідно до якого передала у власність ОСОБА_1 вищевказану частину будинку, а той передав їй у власність картину та доплату у розмірі 28750 доларів США. Посилаючись на те, що вона не володіє українською мовою, а відповідач ввів її в оману, переконавши що буде укладено саме договір позики, а не договір міни та помилялась щодо наслідків правочину, оскільки вона не бажала будь-яким чином відчужувати належне їй нерухоме майно, відповідач їй гроші не передав та намагається виселити, ОСОБА_2 просила на підставі ст.ст. 229, 230 ЦК України визнати договір міни недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 серпня 2011 року позов задоволено. Визнано укладений 28 січня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір міни недійсним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати, провадження у справі закрити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що висновки суду про недійсність договору міни не відповідають встановленим обставинам справи, а доводи позивачки щодо помилки та введення її в оману є недоведеними.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, що зявились, перевіривши законність та обґрунтованість рішення у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності того, що позивачка помилялася щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, наслідків укладеної угоди (ст. 229 ЦК України), яку вчинила під впливом обману з боку відповідача (ст. 230 ЦК України), оскільки той не передав їй грошові кошти в позику, у забезпечення якої отримав у заставу частину жилого будинку, внаслідок чого договір міни є недійсним.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 229 ЦК України передбачено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»)

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу с. 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Звернувшись до суд більше ніж через 1 рік після укладення правочину з вимогою про визнання договору міни недійсним, належних та допустимих доказів наявності обставин, які відповідно до ст.ст. 229, 230 ЦК України є підставою для визнання договору недійсним позивачка не надала.

Доводи ОСОБА_2 про недійсність договору у звязку з тим, що вона не отримала від відповідача передбачені договором грошові кошти є безпідставними, оскільки у п. 1 договору міни від 28 січня 2010 року зазначено, що 230 000 грн. та картину позивачка отримала від ОСОБА_1 ще до підписання договору, а невиконання останнім умов договору щодо передачі обумовлених у ньому грошових коштів, про що як доведений факт зазначив у своєму рішенні суд першої інстанції, не є підставою для визнання договору недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною ч. 2 ст. 377 ЦК та ч. 6 ст. 120 ЗК передбачено, що розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Оскільки сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору міни, зокрема його предметів та їх ціни, відсутність кадастрового номеру земельної ділянки не є підставою для визнання договору міни недійсним, оскільки ст. 377 ЦК та 120 ЗК передбачає в якості істотної умови договору кадастровий номер земельної ділянки у разі переходу права власності на житловий будинок, будівлю або споруду в цілому, а предметом оспорюваного ОСОБА_2 правочину є частина нерухомого майна.

З інших підстав позов про визнання правочину недійсним не заявлено, іншими обставинами не обґрунтовувався.

Оскільки порушення норм процесуального та матеріального права призвело до неправильного вирішення справи, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 серпня 2011 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору міни від 28 січня 2010 року недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 41 грн. 25 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді