АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2011 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Котушенко С.П.

суддів - Петренко І.О., Романюк М.М.

при секретарі - Солодовій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2010 року за позовом публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитними зобовязаннями та зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, Національний банк України про визнання кредитних договорів недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2010 року публічне акціонерне товариств «ОТП Банк» звернлося до суду з уточненим в ході розгляду справи позовом (а.с.170-171 т.1) до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитними зобовязаннями.

Позивач вказував на те, що він є правонаступником всіх прав та обовязків ЗАТ «ОТП Банк» та АКБ «Райфайзенбанк Україна».

26 червня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №ML-300/0332/2007 за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 129 377,00 доларів США. Зобовязання за вказаним договором забезпечено порукою за договором поруки №SR-300/0332/2007 від 26 червня 2007 року, укладеним з ОСОБА_4 Згідно з умовами вказаного договору, у випадках невиконання або неналежного виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобовязань по кредитному договору, ОСОБА_4 несе солідарну з ним відповідальність перед банком на всю суму заборгованості.

27 грудня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №ML-300/728/2007 за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 136 527,65 доларів США. Зобовязання за вказаним договором забезпечено порукою за договором поруки №SR-300/728/2007 від 27 грудня 2007 року, укладеним з ОСОБА_3 Згідно з умовами вказаного договору, у випадках невиконання або неналежного виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобовязань по кредитному договору, ОСОБА_3 несе солідарну з ним відповідальність перед банком на всю суму заборгованості.

Посилаючись на те, що боржником зобовязання за договорами не виконані, унаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором №SR-300/0332/2007 від 26 червня 2007 року у сумі 1 006 902,71 грн., а за кредитним договором №SR-300/728/2007 від 27 грудня 2007 року - у сумі 1 236 001,23 грн., позивач просив стягнути на свою користь солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 1 006 902,71 грн. і солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 1 236 001,23 грн.

У квітні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним, уточненим в ході розгляду справи позовом (а.с.1-2 та 70-76 т.2) про визнання кредитних договорів недійсними, мотивуючи позовні вимоги тим, що кредит в іноземній валюті надано йому банком незаконно, оскільки єдиним засобом платежу в Україні є гривня, а в банку відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення такої валютної операції. ОСОБА_2 того, позивач вказував на те, що спірні договори були вчинені під впливом помилки. Укладаючи їх він виходив з прогнозів Уряду та Національного банку України про підвищення добробуту населення, утримання річного рівня інфляції й поступового зміцнення національної валюти гривні. Проте, з жовтня 2008 року почалася істотна зміна обставин, якими він керувався під час укладення кредитних договорів, купівельна спроможність грошових доходів населення України значно знизилась, що вплинуло на його здатність придбавати іноземну валюту, повертати кредит та сплачувати проценти за його користуванням.

Також ОСОБА_2 просив застосувати наслідки недійсності вказаних правочинів шляхом зарахування в суми фактично повернутого кредиту сплачених ним сум процентів за користування кредитом у розмірі 32 221,71 доларів США по договору №ML-300/0332/2007 від 26 червня 2007 року та у розмірі 23 968,78 доларів США по договору №ML-300/728/2007 від 27 грудня 2007 року.

Ухвалою від 26 жовтня 2010 року суд залучив до участі в справі в якості третьої особи Національний банк України.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2010 року, з урахуванням ухвали від 18 листопада того ж року про виправлення описки, позовні вимоги сторін задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку за кредитним договором №ML-300/0332/2007 від 26 червня 2007 року суму 661 726,88 грн. та за кредитним договором №ML-300/728/2007 від 27 грудня 2007 року суму 819 896,64 грн.

Визнані недійсними в укладеному між сторонами кредитному договорі №ML-300/0332/2007 від 26 червня 2007 року пункт 2 частини 1; пункти 1.11.1 та 1.11.3 частини 2 і застереження 1, викладене після пункту 2.2.5 частини 2 кредитного договору, а також застосовано наслідки недійсності правочину, шляхом зарахування в суму фактично повернутого кредиту за вказаним договором, сплачених ОСОБА_2 сум процентів за користування кредитом у розмірі 32 221,71 доларів США, що дорівнює 255 357,05 грн.

Визнані недійсними в укладеному між сторонами кредитному договорі №ML-300/728/2007 від 27 грудня 2007 року пункт 2 частини 1; пункти 1.11.1 та 1.11.3 частини 2 і застереження 1, викладене після пункту 2.2.4 частини 2 кредитного договору, а також застосовано наслідки недійсності правочину, шляхом зарахування в суму фактично повернутого кредиту за вказаним договором, сплачених ОСОБА_2 сум процентів за користування кредитом у розмірі 23 968,78 доларів США, що дорівнює 189 952,58 грн.

В апеляційній скарзі ПАТ «ОТП Банк» ставить питання про скасування рішення суду та про ухвалення нового рішення як незаконного, постановленого з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши доводи скарг, перевіривши їх матеріалами справи, колегія суддів вважає апеляційну скаргу підлягаючою частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 були укладені кредитні договори №ML-300/0332/2007 від 26 червня 2007 року та №ML-300/728/2007 від 27 грудня 2007 року за умовами яких останній отримав кредити відповідно у розмірі 129 377,00 та 136 527,65 доларів США і взяв зобовязання по поверненню вказаних сум та сплаті процентів у валюті кредиту.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсними вказаних договорів в частині визначення валюти платежу, суд виходив із того, що ці договори передбачають надання та повернення кредиту в іноземній валюті, відтак, є валютними операціями, хоча єдиним законним засобом платежу в Україні є гривня і для здійснення таких операцій необхідна індивідуальна ліцензія Національного банку України.

Однак з таким висновком погодитися не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.192 та ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобовязаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п.«в» ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Згідно з ліцензією, виданою ЗАТ «ОТП Банк» Національним банком України 8 листопада 2006 року за №191 (а.с.108 т.2) та дозволом (а.с.39,40 т.2) ПАТ «ОТП Банк» має право здійснювати банківські операції, зокрема, надавати кредити в іноземній валюті.

Суд на зазначене положення закону і обставини справи уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про незаконність надання відповідачем позивачу кредитів в іноземній валюті із зобовязанням повернення таких та сплати процентів за користування ними в іноземній валюті через неправильне застосування норм матеріального права. У звязку з цим суд безпідставно зарахував в суми фактично повернутих кредитів, сплачені ОСОБА_2 суми процентів за користування такими.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову банку, суд залишив поза увагою, що відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобовязання має виконуватися належним чином, зокрема, відповідно до умов договору.

Згідно зі ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст.1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що починаючи з грудня 2008 року ОСОБА_2 взяті на себе зобовязання з погашення кредиту за кредитним договором №ML-300/728/2007 від 27 грудня 2007 року виконував неналежним чином, має заборгованість, що утворилась станом на 7 квітня 2010 року з непогашеної суми кредиту 127 425,77 доларів США, еквівалентної 1 009 849,23 грн. (за курсом НБУ на зазначену дату 7,925 грн. за 1 долар США), несплачених процентів в сумі 22129,50 доларів США, еквівалентній 175376,29 грн. та пені в сумі 5166,97 доларів США, еквівалентній 40948,23 грн., в загальному розмірі 1 226 173,70 грн.

Зобовязання за вказаним договором забезпечено порукою за договором поруки №SR-300/728/2007 від 27 грудня 2007 року, укладеним з ОСОБА_3 Згідно з умовами вказаного договору, у випадках невиконання або неналежного виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобовязань по кредитному договору, ОСОБА_3 несе солідарну з ним відповідальність перед банком на всю суму заборгованості.

Починаючи з квітня 2009 року взяті на себе зобовязання кредитним договором №ML-300/0332/2007 від 26 червня 2007 року ОСОБА_2 також виконував неналежним чином, має заборгованість, що утворилася станом на 7 квітня 2010 року з непогашеної суми кредиту 115720,37 доларів США, еквівалентної 917083,93 грн., несплачених процентів в сумі 11213,60 доларів США, еквівалентній 88867,78 грн. та пені в сумі 120 доларів США, еквівалентній 951 грн., в загальному розмірі 1 006 902,71 грн.

Зобовязання за цим договором забезпечено порукою за договором поруки №SR-300/0332/2007 від 26 червня 2007 року, укладеним з ОСОБА_4 Згідно з умовами вказаного договору, у випадках невиконання або неналежного виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобовязань по кредитному договору, ОСОБА_4 несе солідарну з ним відповідальність перед банком на всю суму заборгованості.

За змістом ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Враховуючи те, що суд першої інстанції не взяв до уваги наведені обставини та норми закону, що регулюють встановлені правовідносини, висновки суду суперечать матеріалам справи, постановлене судове рішення, на підставі п.3,4 ст.309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позову про визнання кредитних договорів недійсними та про часткове задоволення позову ПАТ «ОТП Банк», стягнення на його користь солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 1 006 902,71 грн. і солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 1 226 173,70 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги банку, колегії суддів виходила з того, що до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу) застосовується позовна давність в 1 рік (ч.2 ст.258 ЦК України).

З матеріалів справи видно, що ПАТ «ОТП Банк» звернулося до суду 4 лютого 2010 року з даним позовом, в якому виклало вимогу про стягнення пені за кредитним договором №ML-300/728/2007 від 27 грудня 2007 року в сумі 50775,71 грн. еквівалентній 6407,03 доларам США за період з 25 грудня 2008 року по 29 квітня 2009 року.

У разі пропущення річного строку неустойка може бути обрахована за останній рік невиконання основного зобовязання в межах строку позовної давності, про застосування якої просив в суді представник ОСОБА_2

З урахуванням викладеного підлягає стягненню пеня по вказаному договору за період з 4 лютого 2009 року в сумі 40948,23 грн. еквівалентній 5166,97 доларам США.

На підставі ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь банку підлягають стягненню понесені останнім судові витрати в сумі 1800 грн. (1700 + 120).

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2010 року скасувати.

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» 1 006 902,71 грн. (один млн. шість тис. девятьсот дві грн. 71 коп.).

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» 1 226 173,70 грн. (один млн. двісті двадцять шість тис. сто сімдесят три грн. 70 коп.).

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «ОТП Банк судові витрати у розмірі 1820 (одна тис. вісімсот двадцять) грн.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання кредитних договорів недійсними відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: