Справа № 22-ц-3953/11 Головуючий у І інстанції Пироженко О.В.
Категорія 52 19.07.2011
РІШЕННЯ

Іменем України

19 липня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Поліщука М.А.

суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.

при секретарі Григор»євій Н.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ТОВ «КПІ-Сервіс» на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «КПІ-Сервіс»

про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу ,

В С Т А Н О В И Л А:

7 липня 2010 року позивач предявив в суді названий позов. В позові посилався на те, що він працював у відповідача з 01.06.2006 року комірником, а потім менеджером складу.

25.12.2008 р. за заявою керівництва підприємства його було затримано працівниками міліції прямо на робочому місці за підозрою у вчиненні злочину. Добу він провів у ІТЗ Солом'янського РУ ГУМВС України в Київській області.

27.12.2008р. він прийшов на роботу, але охоронці не впустили його у приміщення складу, мотивуючи це забороною директора ОСОБА_3, який наказав їм його не допускати до роботи і взагалі в приміщення підприємства. Про те, що його не допускають до роботи ним, за участю працівників ТОВ «КПІ-Сервіс» ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, було складено відповідний акт.

Після цього випадку він намагався потрапити на роботу ще двічі - 29.12.2008р. та після новорічних свят 09.01.2009р. Ситуація повторювалася, його знову не пропускали. Про що позивач складав акти. Декілька разів він намагався зв'язатися з директором ОСОБА_3 і з»ясувати, що йому робити і чи не звільнений він з роботи, однак останній уникав розмови із ним.

В подальшому 28.01.2009 р. відносно нього було порушено кримінальну справу за ст. 191 КК України по факту розкрадання ним товарно-матеріальних цінностей належних ТОВ «КПІ-Сервіс».

27.02.2009р. справу було направлено до Солом'янського райсуду м. Києва. Судовий розгляд тривав більше року, позивачу вину доведено не було і 25.05.2010 р. справу було повернуто для проведення додаткового розслідування. Після цього, а саме 25 травня 2010 року, позивач направив до ТОВ «КПІ-Сервіс» письмове звернення із проханням повідомити чи звільнений він, чи ні та надіслати йому трудову книжку в разі звільнення.

18 червня 2010 року позивачу листом від ТОВ «КПІ-Сервіс» було надіслано трудову книжку та копію наказу від 14.06.2010 р. про його звільнення за ст. 40 п. 4 КЗпП України, а саме за прогул без поважної причини. При цьому позивачу не було виплачено заборгованості по заробітній платі за період з серпня 2008 р. по червень 2010 р.

Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період з грудня 2008 р. по червень 2010 р. у сумі 46 712 грн. 50 коп.

Поновити його на посаді завідуючого складом ТОВ «КПІ-Сервіс».

Стягнути з ТОВ «КПІ-Сервіс» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду від 4 квітня 2011 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «КПІ-Сервіс» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі за період з грудня 2008 року по червень 2010 року у сумі 46 712 грн. 50 коп..

ОСОБА_2 поновлений на посаді завідуючого складом ТОВ «КПІ-Сервіс».

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду сторони оскаржили його в апеляційному порядку.

Позивач оскаржив рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вважає, що суд помилково не вказав в резолютивній частині свого рішення про задоволення цієї позовної вимоги, оскільки в мотивувальній частині суд правильно посилався на ст. 235 КЗпП України, яка дає право суду при ухваленні рішення про поновлення на роботі одночасно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Просить рішення суду змінити, задовольнивши його позовну вимогу в цій частині.

Відповідач оскаржив рішення суду в частині задоволення позовних вимог про поновлення позивача на роботі і стягнення заборгованої заробітної плати. Просить рішення суду в цій частині скасувати і ухвалити рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін по справі, обговоривши доводи апелянтів, викладені в апеляційних скаргах вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню .

Задовольняючи позовні вимоги в частині поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив із вимог ст.148 КЗпП України, відповідно до якої дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Оскільки позивач перестав виходити на роботу з 26 грудня 2008 року, а був звільнений за прогул лише в червні 2010 року, суд прийшов до висновку, що були порушені строки для накладення дисциплінарного стягнення.

Судова колегія не може погодитись із такими висновками суду виходячи із наступного.

Застосувавши ст. 148 КЗпП України, суд фактично прийшов до висновку, що позивач вчинив прогул, але дисциплінарне стягнення не може бути застосоване, оскільки прогул був вчинений ще 26.12.2008 року. При цьому поза увагою суду залишились те, що це триваючий проступок, оскільки позивач і на час звільнення не виходив на роботу, тобто був звільнений під час його відсутності на роботі без поважних причин.

Таким чином, висновки суду про неправомірність дій відповідача по звільненню позивача лише з підстав пропуску строку для накладення на нього дисциплінарного стягнення є такими, що не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Разом з цим, судова колегія вважає, що відповідачем були порушені вимоги ст. 149 КЗпП України при накладенні на позивача дисциплінарного стягнення, що тягне за собою визнання незаконним звільнення позивача з роботи за вчинення прогулу.

Відповідно до ч.1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Матеріали справи не містять звернення відповідача до позивача з вимогою надати пояснення причин його невиходу на роботу, що дає підстави для визнання звільнення позивача за прогулу незаконним.

З врахуванням наведеного, рішення суду в частині підстав для поновлення позивача на роботі підлягає зміні, а саме зі ст. 148 КЗпП на ст. 149 КЗпП України.

В своєму рішенні суд не зазначив чим він керувався, задовольняючи вимоги позивача про стягнення заробітної плати за період з грудня 2008 року по червень 2010 року.

Судова колегія вважає, що висновки суду в цій частині є неправильними виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач не з»являвся на роботу з 26 грудня 2008 року по день звільнення, тобто не виконував ніякої роботи. За таких обставин відповідач не мав нараховувати та виплачувати йому заробітну плату, оскільки поважних причин, за яких би за позивачем зберігалось право на отримання заробітної плати, не встановлено.

З врахуванням наведеного, судова колегія вважає, що висновки суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за період з грудня 2008 року по червень 2010 року є помилковими і в задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити.

Разом з тим, суд, встановивши, що звільнення позивача було проведено незаконно, не вирішив питання про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто за період з 14 червня 2010 року по час ухвалення судом рішення.

Статтею 235 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Колегія суддів вважає, що із відповідача на користь позивача необхідно стягнути середню заробітну плату за вимушений прогул з 14 червня 2010 року по 19 липня 2011 року, тобто за 13 місяців, оскільки заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року не з вини позивача.

При розрахунку середньої заробітної плати суд виходив з наступного.

Як вбачається із довідки , наданої відповідачем, заробітна плата позивача за листопада 2008 року становила 700 грн., за грудень 2008 року 603 грн.

На підприємстві у відповідача встановлений п»ятиденний робочий тиждень.

Відповідно до довідки, наданої відповідачем, середньоденна заробітна плата позивача листопаді-грудні 2008 року 23,69 грн. ( 603+700 = 1303 грн. : 55 роб. днів)

Кількість днів вимушеного прогулу позивача з 14 червня 2010 року по 19 липня 2011 року становить 275 грн.

Загальна сума середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача з відповідача становить 6514,75 грн.

З врахуванням наведеного, рішення суду підлягає зміні в частині підстав для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі, скасуванню в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованої заробітної плати та в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу з ухваленням в цих частинах нового рішення.

На підставі ст.ст. 43, 147,149, 235 КЗпП України, керуючись ст.ст.303, 309 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та товариства з обмеженою відповідальністю «КПІ-Сервіс» задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 6 квітня 2011 року змінити в частині підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про поновлення на роботі, встановивши, що ТОВ «КПІ_Сервіс» при звільненні працівника порушило вимоги ст. 149 КЗпП України.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 6 квітня 2011 року скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованої заробітної плати за період з грудня 2008 року по червень 2010 року та в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу і в цих частинах хвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення заборгованої заробітної плати за період з грудня 2008 року по червень 2010 року відмовити.

Позов ОСОБА_2 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Стягнути з ТОВ «КПІ_Сервіс» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 червня 2010 року по 19 липня 2011 року в розмірі 6514,75 грн. .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення апеляційного суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: