АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія № 27 (1) інстанції ОСОБА_1
Доповідач - Ляховська І.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2011 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ляховської І.Є.,

суддів Барильської А.П., Карнаух В.В.,

розглянувши в порядку ст..197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу,

у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, на заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 13 грудня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» про визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» (далі ПАТ «ПУМБ») та, уточнивши позовні вимоги, просив визнати недійсними кредитний договір № 6848442 і договір застави транспортного засобу № 6925887, укладені 19 вересня 2008 року між ним та Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», а також зобовязати відповідача прийняти від нього в якості реституції суму у розмірі 44972 грн. 30 коп. з розстрочкою платежів на 60 місяців за таких умов, що місячний платіж складатиме 749 грн. 54 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач, не маючи індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій, уклав із ним кредитний договір в іноземній валюті, переклавши на нього всі ризики, повязані із знецінюванням національної валюти, оскільки після значного підвищення курсу гривні по відношенню до долару США ціна кредитного долару у гривневому еквіваленті збільшилась майже в два рази, у звязку з чим він не мав можливості сплачувати проценти за користування кредитом. Оскільки єдиним законним платіжним засобом на території України є її валюта гривня, то іноземна валюта як засіб платежу не може застосовуватись резидентами всередині України. Вважає, що спірний кредитний договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства, тому є незаконним, що є підставою для його недійсності і, як наслідок, недійсним є й укладений у його забезпечення договір застави транспортного засобу.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 13 грудня 2010 року ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні його позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на його думку, суд неправомірно відмовив йому в задоволенні позовних вимог, не звернувши увагу на те, що єдиним засобом платежу, який застосовуються при проведенні розрахунків між резидентами на території України, є гривня, та на відсутність у відповідача відповідної ліцензії. Крім того, судом залишено поза увагою, що спірний кредитний договір суперечить вимогам ст. 203 ЦК України, згідно якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У своїх запереченнях позивач просить апеляційну скаргу відхилити та залишити рішення суду без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 вересня 2008 року між позивачем ОСОБА_3 та Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» ( у теперішній час Публічне акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк») укладено кредитний договір № 6848442, за умовами якого кредитор зобовязався надати позичальнику грошові кошти в сумі 10873 доларів США на придбання легкового автомобіля до 19 вересня 2015 року зі сплатою 18 процентів річних за кредитом, а позичальник узяв на себе зобовязання одержати і повернути кредит 19 вересня 2015 року та сплатити відсотки за користування ним у терміни і на умовах, передбачених договором.

У забезпечення виконання зобовязань 19 вересня 2008 року між сторонами укладено договір застави транспортного засобу № 6925887, предметом якого є автомобіль легковий-седан-В марки «GEELY» модель JL7162, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відмовляючи позивачу в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що доводи позивача щодо відсутності у відповідача права здійснювати видачу кредиту в іноземній валюті спростовуються виданою Національним Банком України Банківської ліцензією за № 8 від 02 жовтня 2006 року, Дозволу до неї та Додатку до цього Дозволу, згідно яких відповідач мав право, на момент укладення між сторонами кредитного договору, здійснювати банківські операції з валютними цінностями.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, враховуючи наступне.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому ОСОБА_4 держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

ОСОБА_4 законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного Банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п. 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління Національного Банку України № 275 від 17.07.2001 року та зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 року за № 730/5921, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторговельні операції з валютними цінностями; ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Підпунктом «в» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Крім того, не погодившись з доводами позивача щодо невідповідності кредитного договору положенням ст. 203 ЦК України, суд першої інстанції вірно виходив із того, що зміст укладеного сторонами правочину не суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасника правочину (позивача) біло вільним і відповідало його внутрішній волі, правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а зміна курсу гривні до долара США та виниклі для позивача обєктивні ускладнення щодо повернення наданого кредиту не можуть свідчити про суперечливість правочину моральним засадам суспільства та підставою недійсності правочину (ст. 215 ЦК України), на яку посилається позивач, оскільки позивач, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, не міг не усвідомлювати, що курс національної валюти України (гривні) до долара США не є незмінним, так як стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, а тому міг і повинен був передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим Договором.

Не заслуговують також на увагу доводи позивача про те, що відповідно до ст. 524 ЦК України допускається лише визначення зобовязання в іноземній валюті, а не сплата нею, оскільки вони суперечать абз. 3 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судові рішення у цивільній справі», в якому розяснено про право суду ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених Законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України, ч. 3 ст. 593 ЦК України, Декрет Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю») за наявності у банку генеральної ліцензії та письмового дозволу на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку.

Відмовивши позивачу у позові щодо визнання кредитного договору недійсним, суд заочним рішенням обґрунтовано і вірно відмовив у задоволенні решти позовних вимог стосовно визнання недійсним договору застави транспортного засобу та зобовязання відповідача прийняти від позивача в якості реституції суму у розмірі 44972 грн. 30 коп. з розстрочкою платежів на 60 місяців за таких умов, що місячний платіж складатиме 749 грн. 54 коп.

Згідно ч. 1 ст. 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

На думку колегії суддів, рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи апеляційної скарги не мають істотного значення для справи, висновків суду не спростовують та не містять підстав для скасування рішення і задоволення позову.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, відхилити.

Заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 13 грудня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : І.Є.Ляховська

Судді: А.П.Барильська

ОСОБА_5