Справа № 2-24/2011
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2011р. Приморський районний суд Запорізької області

в складі: головуючого - судді Картофлицкого Г.В.

при секретарі Конюхової С.О.

адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Приморську справу за позовом ВАТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат»до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2010р. ВАТ «ЗАлК» звернувся до суду з вищезазначеним позовом вказуючи на таке: на виконання «Положення про порядок корпоратизації підприємств»затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №508 від 05.07.1993р. та на підставі акту №10 прийому-передачі обєктів нерухомого майна, у власність ВАТ «ЗАлК» було передано цілісний майновий комплекс бази відпочинку «Надія». Однак, нещодавно позивачеві стало відомо, що на підставі рішення Приморської міськради №102 від 16.08.2002р. право власності на танцювальний майданчик, бар, та навіс розташованих на б/в «Надія»було оформлено та зареєстровано в Приморському КПТІ за ОСОБА_2 Вважаючи, що зазначене рішення є протиправним та порушує його право власності на це майно, позивач просив визнати за ним право власності на танцювальний майданчик, бар, та навіс розташованих на земельній ділянці бази відпочинку «Надія»по вул.Курортній 77 м.Приморська Запорізької області та зобовязати Приморське ДКПТІ скасувати його державну реєстрацію за ОСОБА_2

19.04.2011р. позивач уточнив свої вимоги і просив визнати за ним право власності на нерухоме майно - танцювальний майданчик, бар, та навіс розташованих на земельній ділянці бази відпочинку «Надія»по вул.Курортній 77а м.Приморська Запорізької області та зобовязати Приморське ДКПТІ скасувати його державну реєстрацію за ОСОБА_2

В судових засіданнях представник позивача ОСОБА_6 підтримав позовні вимоги і пояснив, що ОСОБА_2 була директором б/в «Надія»з 01.07.1993р. по 21.10.2009р., до виходу на пенсію. І тільки після її смерті 16.03.2010р. керівництво ВАТ «ЗАлК»дізналося, що вона ще у 2002р. оформила на себе право власності на танцювальний майданчик, бар, та навіс розташованих на земельній ділянці бази відпочинку «Надія». У звязку з цим просив рахувати строк позовної давності моменту звернення спадкоємців до адміністрації підприємства 29.04.2010р. Стверджував, що танцмайданчик не увійшов до складу майна ВАТ «ЗАлК»під час корпоратизації у 1999р. та при оформленні останнього свідоцтва про право власності у 2005р., т.я. в той час він був недобудований. Підприємство вважає, що оскільки воно не відчужувало танцювальний майданчик, бар, та навіс, то оформлення за ОСОБА_2 права власності і його реєстрація є незаконними, такими, що не відповідають вимогам ст.12 Закону України «Про власність»(1991р.), який діяв у той час, пп.«а»п.6.1 та Додатку до п.2.1 Тимчасового положення про реєстрацію прав власності на нерухоме майно.

Відповідач ОСОБА_3, його представник ОСОБА_7 та законний представник неповнолітнього відповідача ОСОБА_8- ОСОБА_9 позов не визнали та пояснили, що 31.10.2000р. ОСОБА_2 купила у ВАТ «ЗАлК»танцмайданчик за 8243,04 грн., які внесла у касу підприємства 01.11.2000р. Договір цей був оформлений актом приймання-передачі основних засобів. Заявили про застосування позовної давності до вимог позивача.

Представник Приморського КПТІ позов фактично не визнав та пояснив, що при реєстрації прав власності як ВАТ «ЗАлК», так і ОСОБА_2 підприємство закон не порушувало.

Законний представник неповнолітньої відповідачки ОСОБА_5 - її мати ОСОБА_10, письмово повідомила суд про свою незгоду з позовом, просила справу розглянути у їх відсутність.

Вислухавши пояснення, дослідивши матеріали дійсної справи, матеріали інвентарних справ Приморського КПТІ, суд приходить до такого.

Обставини справи документально підтверджуються актом прийому-передачі обєктів нерухомого майна у власність ВАТ «ЗАлК», що створено шляхом корпоратизації від 18.10.1999р. з якого вбачається, що танцмайданчик не входив до складу майна позивача (а.с.15-19), актом приймання-передачі основних засобів, накладною №449 від 31.10.2000р. та квитанцією до прибуткового касового ордеру №1420 від 01.11.2000р. з яких вбачається, що між позивачем та ОСОБА_2 таким чином була оформлена купівля-продаж цього танцмайданчика (а.с.103-105), рішенням Приморської міськради №102 від 16.08.2002р. про оформлення за ОСОБА_2 права власності на цей танцмайданчик (а.с.13), свідоцтвом від 26.08.2002р. про право власності ОСОБА_2 на танцмайданчик, що складається з: Ж-1 танцмайданчика, Ж бару, З- навісу, яке в той же день було зареєстроване в Приморському КПТІ (а.с.14).

Як вбачається зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.02.2011р. ОСОБА_2 на праві приватної власності належить нежитлова будівля «Танцювальний майданчик»по вул.Курортній 77А м.Приморська, який складається з бару «Ж», танцювального майданчика «Ж1», навісу «Т», навісу «Т1», навісу «У», навісу «З», замощення «ІІІ». Підставою видачі свідоцтва про право власності слугувало рішення виконкому Приморської міськради від 26.08.2002р., виданого на підставі рішення Приморської міськради №102 від 16.08.2002р.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з того, що рішення органів державної влади та місцевого самоврядування мають презумпцію дійсності, суд не бачить підстав для того, щоб зобовязати Приморське КПТІ скасувати державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2, оскільки воно здійснено на підставі рішення Приморської міськради №102 від 16.08.2002р., яке не визнано незаконним і недійсним.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.07.2005р., до переліку майна, яке належить та зареєстровано на праві колективної власності за ВАТ «ЗАлК», танцювальний майданчик, бар, та навіс розташованих на земельній ділянці бази відпочинку «Надія»по вул.Курортній 77 м.Приморська не входять.

Згідно ч.4 ст.319 ЦК України власність зобовязує, а згідно ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи це, суд вважає посилання представника позивача на те, що адміністрація підприємства дізналася про порушення свого права ОСОБА_2 тільки після її смерті безпідставним, оскільки добросовісний власник повинен був дізнатися про порушення свого права саме при оформлені права власності.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином суд не бачить підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.10, 60, 209, 215 ЦПК України, ст.ст.257, 261, 267, 317, 319, 321, 392 ЦК України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Запорізької області протягом 10 днів.

Суддя