АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2011 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: Козлова С.П.,

суддів: Тамакулової В.О., Болтунової Л.М.,

при секретарі: Керімовій Л.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Павлограді, ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2011 року позивач звернувся до суду з таким позовом посилаючись на те, що під час роботи в ОАО «Павлоградвугілля» він захворів професійним захворюванням та 20.02.2007 р. за довідкою МСЕК йому було встановлено 65% втрати професійної працездатності і 3 група інвалідності, чим спричинено моральну шкоду. З таких підстав позивач просив суд стягнути на його користь з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Павлограді 80000 грн. на відшкодування моральної шкоди на підставі ст.43 Конституції України, ст.ст.153,2371 КЗпП України, ст.1167 ЦК України, ст.34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2011 року за клопотанням представника позивача до участі у справі в якості співвідповідача було залучене ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля».

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2011 року в задоволення позову ОСОБА_2 відмовлено.

Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2011 року стягнути з ОСОБА_2 на користь державного бюджету м. Павлограда Дніпропетровської області витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 15 грн..

В апеляційній скарзі посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Розглянувши справу в межах доводів скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду частковому скасуванню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 суд виходив з того, що передбачене ст.2371 КЗпП України і ст.1167 ЦК України відшкодування моральної шкоди власником чи уповноваженим ним органом не застосовується до осіб, які підлягають обовязковому соціальному страхуванню, та Законом України від 28 грудня 2007 року «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №107-VІ було припинено відшкодування Фондом моральної шкоди застрахованим незалежно від часу настання страхового випадку з 01 січня 2008 року.

З таким висновком суду погодитися не можна.

Як вбачається з матеріалів справи і правильно встановлено судом, позивач під час роботи на підприємстві, правонаступником якого є ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», захворів професійним захворюванням та 01.03.2007 р. за висновком МСЕК йому з 20.02.2007 р. було встановлено 65% втрати професійної працездатності безстроково і 3 група інвалідності, чим спричинено йому моральну шкоду, оскільки він втратив значну частку працездатності та здоровя, вимушений затрачувати додаткові зусилля для організації свого повсякденного життя.

Згідно зі ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст.ст.1,9 ЦК України до трудових відносин застосовуються норми цього Кодексу, якщо тільки вони не врегульовані нормами КЗпП України, а до відносин соціального захисту осіб, включаючи соціальне страхування, цивільне законодавство застосовується в разі, якщо на це є пряме відсилання у відповідному законі.

За ст.43 Конституції України кожен вправі заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, що забезпечується в тому числі належними, безпечними і здоровими умовами праці, в продовження чого ст.2 КЗпП України відносить до прав працівника з трудового договору про роботу, серед іншого, право на здорові і безпечні умови праці, якому кореспондує обовязок роботодавця за ст.ст.29,153 КЗпП України до початку роботи, зокрема, проінформувати працівника під розписку про умови праці, наявність на робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, а також забезпечувати безпечні і нешкідливі умови праці з впровадженням сучасних санітарно-гігієнічних засобів для запобігання виникненню професійних захворювань. Відзначається, що небезпечні та шкідливі умові праці і фактори на робочому місці, про які попереджається працівник до фактичного допуску до роботи, за своїм походженням є обставинами, що свідчать про ступінь ймовірності виникнення внаслідок виконання обумовленої трудовим договором роботи професійного захворювання з втратою працездатності, про настання якого сторонам трудового договору (ст.21 КЗпП України) заздалегідь невідомо, бо воно не є неминучим. У звязку з цим за ст.29 КЗпП України працівник, даючи розписку, засвідчує свою обізнаність з наявним ризиком захворюванням, виникнення якого припускається і не залежить від волі осіб, та з яким повязана втрата здоровя і працездатності, як професійної, так і загальної.

Наявність такого ризику зумовлює відповідно до ст.46 Конституції України право на соціальний захист, що забезпечується також у формі страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, за рахунок страхових внесків працівників і роботодавця, справляння яких обовязкове для них згідно з ст.ст.253,254 КЗпП України.

З огляду на викладене роботодавець відповідно до ст.6 Закону України № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», будучи страхувальником, страхує свої майнові інтереси на випадок відшкодування ним шкоди, завданої невиконанням свого обовязку за ч.3 ст.153 КЗпП України, що є страхуванням цивільної відповідальності за порушення трудового договору, за яким вигодонабувачем згідно з ч.1 ст.9 Закону України «Про охорону праці» визнається працівник, який набуває право вимоги до страховика в особі Фонду соціального страхування. Відповідно, Конституційний Суд України рішенням від 27.01.2004 за № 1-рп/2004 у справі про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування, надаючи тлумачення нормам Закону № 1105-XIV в редакції, чинній до внесення розділом I Закону України від 23.02.2007 № 717-V змін, вказав на те, що згідно з ст.2371 КЗпП України, ст.1167 ЦК України відшкодовується моральна шкода, завдана особам, які не визнаються застрахованими особами за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням. Відтак, страховик на той час в межах визначеної в Законі страхової суми ніс ризик завдання роботодавцем працівнику, за якого сплачуються внески, шкоди і майнової, і моральної (немайнової) внаслідок порушення трудового договору щодо умов та охорони праці, на що вказував і Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови № 9 від 24.10.2003 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».

В розумінні офіційного тлумачення, наданого рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 за № 20-рп/2008 у справі про страхові виплати, внесеними розділом I Закону України від 23.02.2007 № 717-V змінами законодавець виключив страхування відповідальності роботодавця за завдану порушенням трудового договору моральну шкоду Фондом соціального страхування за рахунок сплачуваних йому згідно із Законом № 2272-III від 22.02.2001 внесків, у звязку з чим за ризик завдання працівнику моральної шкоди внаслідок порушення його прав з трудового договору роботодавцем останній відповідає самостійно на підставі п.4 ст.611 ЦК України і ст.2371 КЗпП України.

Оскільки невиконання відповідачем своїх обовязків з укладеного ним трудового договору за ст.153 КЗпП України прямо спричинило настання обставин, що неминуче призвели до ушкодження здоровя і душевних страждань позивача, а підприємство не довело вжиття з свого боку всіх можливих заходів для створення безпечних і нешкідливих умов праці для запобігання таким обставинам, не спростувавши презумпцію своєї вини за ст.614 ЦК України, то при вирішенні цього трудового спору слід застосовувати ст.2371 КЗпП України, як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.п.6,13 постанови № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Проте зазначені норми закону та розяснення Пленуму Верховного Суду України суд першої інстанції залишив без уваги та дійшов до помилкового висновку про відсутність законних підстав для відшкодування позивачеві спричиненої йому моральної шкоди за рахунок роботодавця.

За таких обставин рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення моральної шкоди, як постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню з постановленням нового рішення по справі про стягнення з ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь позивача моральної шкоди в розмірі 6500 грн. з урахуванням конкретних обставин справи, характеру і ступеня моральних страждань позивача, розміру втраченої ним працездатності, принципу розумності та справедливості на підставі ст.2371 КЗпП України, ст.309 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.ст.79,81,88 ЦПК України та Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір» підлягають також стягненню з ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь позивача понесені ним при подачі апеляційної скарги витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 15 грн. та на користь держави - судовий збір у розмірі 94,10 грн..

Керуючись ст.ст.307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2011 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення моральної шкоди та додаткове рішення цього ж суду від 25 серпня 2011 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 6500 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 15 грн..

Стягнути з ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь держави судовий збір у розмірі 94,10 грн..

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двох місяців.

Судді: