АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/3915/11 Справа № 22ц-7911/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Волошин М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2011 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Волошина М.П.

суддів - Басуєвої Т.А, ОСОБА_2

при секретарі - Качур Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про визнання договору з надання споживчого кредиту недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2010 року ОСОБА_3 подав позов та просив визнати кредитний договір № 8/2007/840-К/1884-А від 15 березня 2007 року, договір застави № 1884-А/1 від 15 березня 2007 року недійсними. ОСОБА_4 скасувати незаконно нараховані заборгованість за кредитним договором та штрафи і пеню, зобовязати приватного нотаріуса виключити з реєстру заборону на відчуження автомобіля який належить позивачу .

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2011 року в задоволені позову відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, обґрунтовуючи свої заперечення проти заочного рішення тим, що суд при ухваленні заочного рішення порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 8/2007/840-К/1884-А від 15 березня 2007 року про надання кредиту, відповідно до якого позивач надав останній кредит у розмірі 7 718 дол. США в обмін на зобовязання по поверненню кредиту, сплати відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14 березня 2014 року.

Виконання зобовязань позичальника, що випливали з цього договору були забезпечені шляхом укладання з ОСОБА_3 договору застави № 1884-А/1 від 15 березня 2007 року.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що його позовні вимоги не ґрунтуються на нормах Закону.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторговельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Тому при розгляді спорів про визнання недійсними договорів про надання кредиту в іноземній валюті судам слід враховувати, що у випадку наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Як вбачається з матеріалів справи ( а.с. 25-28), відповідачу надана банківська ліцензія № 21 яка дає право здійснювати операції з валютними цінностями.

За таких підстав посилання ОСОБА_3 на те, що кредитний договір № 8/2007/840-К/1884-А від 15 березня 2007 року є недійсним, оскільки відповідач не мав право здійснювати валютні операції є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що банк при укладені договору з позивачем ввів останнього в оману і вимусив укласти кредитний договір в іноземній валюті прийняти до уваги неможна, оскільки умови договору були відомі позивачу при його укладені, і вказаний договір підписаний власноруч позивачем без будь-яких зауважень.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими, зводяться до не згоди з висновками суду по оцінці доказів, - згідно ст. 212 ЦПК України право оцінки наданих доказів належить безпосередньо суду.

Колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду і тому згідно ст. 308 ЦПК України його слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Судді: