_____________________________________________________________________________
Справа№2-6159/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2011 Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого-судді: Сватаненка В.І.

за участю секретаря Коваля В.П..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 Київський відділ держаної виконавчоїслужби Одеського міського управління юстиції "Про звільнення майна з під арешту та визнання права власності", -

В С Т А Н О В И В :

07.09.2011 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, по якому просить суд визнати за позивачем право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль НОМЕР_1, рік випуску 1999, кузов № НОМЕР_2; визнати за позивачем право особистої власності подружжя на автомобіль MAZDA 3, державний номер НОМЕР_3, рік випуску 2008, кузов № НОМЕР_4; звільнити з під арешту майно - автомобіль НОМЕР_1, рік випуску 1999, кузов № НОМЕР_2, автомобіль MAZDA 3, державний номер НОМЕР_3, рік випуску 2008, кузов № НОМЕР_4, який накладено постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №27192916 від 12.08.2011 року постановленою державним виконавцем Другого Київського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції ОСОБА_4

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити, пояснивши що з підстав ч.1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України автомобіль ISUZU PICKUP слід вважати спільним майном подружжя, а автомобіль MAZDA 3 на підставі п.3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, слід визнати особистою приватною власністю позивачки, тому до вирішення питання про виділ в натурі частки з спільного майна подружжя, що передбачено ст.73 СК України, ст. 371, 366 ЦК України, звернення стягнення на таке майно не можливе, а накладений арешт за особистими зобовязаннями відповідача ОСОБА_2 порушує майнові права позивача.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином, позовні вимоги визнав у повному обсязі, надавши до суду письмову заяву в якій також просив суд розглянути справу за його відсутністю.

Представник відповідача, ОСОБА_3 Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином, поважність причин неявки суду не повідомив.

Треті особи, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в судове засідання не зявилися, повідомлені належним чином, від представника ОСОБА_5 надійшли до суду письмові заперечення проти позову.

Суд, вислухавши думку, пояснення, доводи представника позивача, дослідивши та ознайомившись з матеріалами справи та наданими доказами, вважає позовні вимоги ОСОБА_1 таким що підлягають задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими ту урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України, Сіменого кодексу України, Кодексу про шлюб та сімю України, Закону України Про виконавче провадження.

По справі встановлені наступні фактичні обставини.

21.10.1983 року Відділом РАГС Суворовського райкому м. Одеси зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2./а.с. 5/

На даний час даний шлюб розірвано не було та на теперішній час між подружжям шлюбні відносини фактично тривають, спільно ведеться домашнє господарство.

Автомобіль марки ISUZU PICKUP д.н. 00104ОЕ було придбано у жовтні 1999 року за спільні кошти позивача та відповідача ОСОБА_2, при цьому за взаємною домовленістю між ними вказаний автомобіль було зареєстровано на ОСОБА_2

Враховуючи приписи ч.1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, якою встановлено що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, суд дійшов висновку що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю позивачки та відповідача ОСОБА_2 оскільки був придбаним за час шлюбу.

Автомобіль MAZDA 3, за попередньою домовленістю між подружжя був придбаним в м. Києві у ТОВ АвтоІнтернешенл Метрополісзгідно договору № 292/2008М від 31 березня 2008р., укладеним з ОСОБА_2, на якого і було оформлено свідоцтво про реєстрацію ТЗ, але за кошти які належали особисто позивачу ОСОБА_1, яка в свою чергу отримала їх за кредитним договором № 523/2-08 від 31 березня 2008р., укладеним з АКБ Порто-Франко. Отримані за кредитним договором кошти не є спільною власністю подружжя, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює прав та обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору, що безпосередньо випливає з вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України.

Ця правова позиція підтверджена й судовою практикою Верховного суду України, яка міститься в Правових позиціях, що регулярно надсилаються судам, а також оприлюднена на офіційному сайті Верховного суду України в розділі узагальнення судової практики.

Отже, обовязок щодо повернення коштів отриманих за кредитним договором покладається лише на позичальника, та відповідно не створює обовязку іншого з подружжя щодо його повернення, при цьому у разі не виконання обовязків за таким кредитним договором, позичальник відповідає своїм особистим майном, або лише своєю часткою у спільному майні подружжя, в тому числі за рахунок майна придбаного за кошти отримані за таким договором.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, суд встановивши що джерелом придбання майна, набутого за час шлюбу є особисті кошти одного з подружжя, вважає правомірним задоволення позовної вимоги щодо визнання особистою приватною власністю того з подружжя, за кошти якого було придбане зазначене майно.

Крім цього проти задоволення вказаної вимоги не заперечує відповідач ОСОБА_2, який визнав право особистої приватної власності на автомобіль НОМЕР_5 за позивачем ОСОБА_1 згідно своєї заяви.

Виходячи з вимог ст. 59, 64, 65, 69, 71 СК України, лише подружжя особисто за домовленістю між собою визначає правовий статус свого майна, як особистого так і спільного майна подружжя, і відповідно мають право поділити своє майно за взаємною згодою.

Таким чином, якщо одним з подружжя заявлено вимогу про визнання за ним права особистої приватної власності на майно, яке було придбане за час шлюбу з підстав встановлених законом, а іншим з подружжя вказану вимогу визнано, суд на підставі ч.4 ст. 174 ЦПК України ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно пояснень ОСОБА_3 Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, накладаючи арешт на автомобілі НОМЕР_6, ISUZU PICKUP д.н. 00104ОЕ., відповідач виходив з того що вказане майно належить боржнику ОСОБА_2 особисто, та відповідно на це майно може бути звернено стягнення у разі не виконання добровільно вимог за виконавчим листом № 2-115/10 виданого 09.02.2011р. Нахімовським районним судом м. Севастополя.

Проте з підстав наведених вище вбачається що MAZDA 3 д.н. НОМЕР_3 належить особисто позивачу ОСОБА_1, а автомобіль ISUZU PICKUP д.н. 00104ОЕ є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Згідно ч.1 ст.73 СК України, за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Порядок звернення стягнення на частку майна що є у спільній сумісній власності встановлено статтею 371 ЦК України, згідно якої, кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу.

Згідно ст. 366 ЦК України, якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу.

Автомобіль в силу своїх властивостей відповідно до ст. 183 ЦК України, є не подільним майном, крім цього позивач, як співвласник майна заперечує проти виділу в натурі частки боржника, отже в такому випадку виникає спір, який має бути розглянутий судом.

Таким чином до вирішення судом спору про виділ частки боржника або продажу боржником своєї частки у праві спільної сумісної власності з направленням суми виторгу на погашення боргу звернення стягнення на таке майно не можливе.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Наявність арешту на майно створює перешкоди власнику щодо здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд також звертає увагу на те, що відповідачем ОСОБА_3 Київським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції не надано до суду доказів відсутності у ОСОБА_2 іншого індивідуально визначеного майна на яке може бути звернено стягнення, крім автомобілів на які накладено арешт, при цьому вартість майна на яке накладено арешт не є співмірною з сумою боргу.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Невизнання ОСОБА_3 Київським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції права власності позивача на майно що знаходиться під арештом порушує майнові права позивача.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 60 Закону України „Про виконавче провадження особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

За наведених підстав суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, заявленими відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, та такими що підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 7, 8, 10, 11, 15, ч.4 ст. 174, 209, 212, 213, 214, 215, 223, 294 ЦПК України, ст.41 Конституції України, ст. 11, 16, 317, 183, 321,366,371, 391,392 ч. 1 ст. 1054 ЦК України, ч.1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, п.3 ч.1 ст.57, 59, 64, 65, 69, 71, 73 Сімейного кодексу України, ст. 60 Закону України Про виконавче провадження, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідачів ОСОБА_2 Мстиславоича, ОСОБА_3 Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції треті особи, які не заявлять самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7. задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль ISUZU PICKUP державний номер 00104ОЕ, рік випуску 1999, № кузова JAATFS30HX7100404.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої власності подружжя на автомобіль НОМЕР_5, рік випуску 2008, № кузова JMZBK12F681701300.

Звільнити з під арешту майно автомобіль ISUZU PICKUP державний номер 00104ОЕ, рік випуску 1999, № кузова JAATFS30HX7100404, автомобіль НОМЕР_5, рік випуску 2008, № кузова JMZBK12F681701300, який накладено постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 27192916 від 12.08.2011р. яку винесено державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_4

Стягнути з ОСОБА_2 Мстиславоича на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 225 гривень 00 коп. Державного мита, та 60 гривень, 00 коп. витрат на інформаційне-технічне забезпечення судового процесу.

Стягнути з ОСОБА_3 Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 225 гривень 00 коп. Державного мита, та 60 гривень, 00 коп. витрат на інформаційне-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами які брали участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання цього рішення.

Суддя : Сватаненко В. І.