АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2011 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: Козлова С.П.,

суддів: Романюк М.М., Болтунової Л.М.,

при секретарі: Качур Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 21 червня 2011 року по цивільній справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» м. Харків до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічними позовними заявами ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» м. Харків про визнання договору недійсним і ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» м. Харків про визнання припиненим договору поруки та визнання недійсною додаткової угоди до договору поруки, -

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» м. Харків звернулося до суду з позовом про стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за кредитним договором в розмірі 2481841,26 грн., посилаючись на те, що ОСОБА_3, як позичальник за укладеним між сторонами договором №0 від 29 травня 2008 року про надання йому споживчого кредиту в сумі 300000 доларів США з терміном повернення не пізніше 29 травня 2015 року і додаткової угоди №1 від 10 лютого 2009 року до цього договору, та ОСОБА_2, як поручитель позичальника за договором поруки №0П від 29 травня 2008 року і додаткової угоди №1 від 10 лютого 2009 року до цього договору, мають заборгованість на таку суму станом на 14 січня 2011 року.

ОСОБА_3 позов ПАТ «УкрСиббанк» м. Харків не визнав та звернувся до нього із зустрічною позовною заявою про визнання договору споживчого кредиту №0 від 29 травня 2008 року недійсним з тих підстав, що цей договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, оскільки кредит відповідачем був наданий позичальникові в іноземній валюті за відсутності у сторін індивідуальної банківської ліцензії та дозволу Національного Банку України на здійснення валютних операцій, чим значно було погіршено становище позичальника як споживача за споживчим кредитом по відношенню до встановлених законодавством умов.

ОСОБА_2 предявила до ПАТ «УкрСиббанк» м. Харків зустрічний позов про визнання припиненим договору поруки №0П від 29 травня 2008 року та визнання недійсною додаткової угоди до цього договору №1 від 10 лютого 2009 року посилаючись на те, що при укладенні договору поруки позивач не повідомив її про всі істотні умови видачі кредиту і таким чином ввів її обману, а додаткова угода до договору поруки не підписана кредитором.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 21 червня 2011 року позов ПАТ «УкрСиббанк» м. Харків задоволений в повному обсязі, а в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального права ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» м. Харків про стягнення солідарно з неї заборгованості за кредитним договором відмовити.

Розглянувши справу в межах доводів скарги колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення та скасування рішення суду.

За ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

А відповідно до ст.554 цього Кодексу у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як правильно встановлено судом, за договором про надання споживчого кредиту №0 від 29 травня 2008 року позивач надав ОСОБА_3 кредит в сумі 300000 доларів США на умовах сплати процентів за користування кредитними коштами в розмірі 14,5 % річних та ануїтетних платежів у розмірі 5705 доларів США з терміном повернення кредиту не пізніше 29 травня 2015 року, а за додатковою угодою №1 від 10 лютого 2009 року до цього договору був перенесений строк виконання позичальником зобовязань на пізніший термін та зменшений розмір ануїтетних платежів. В забезпечення виконання позичальником зобовязань за вказаним договором між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №0П від 28 травня 2008 року і додаткова угода №1 від 10 лютого 2009 року до цього договору у відповідності до умов вищеназваної додаткової угоди до кредитного договору. Але відповідачі належним чином свої зобовязання не виконують і станом на 14 січня 2011 року мають заборгованість за спірним кредитним договором в розмірі 2481841,26 грн..

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

За ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно зі ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст.5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких:

- неторговельні операції з валютними цінностями;

операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами;

ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України;

- залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України;

- залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках;

- інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

Тобто діючим законодавством уповноваженим банкам на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями надано право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

В підпункті "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ передбачена наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, але на цей час законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Тому при наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України, що мало місце у даному випадку.

При розгляді справи ОСОБА_2 не надала суду відповідних необхідних доказів в підтвердження того, що при укладенні спірного договору поруки позивач ввів її в оману щодо всіх істотних умов видачі кредиту.

За таких обставин, суд обґрунтовано на підставі ст.ст.203,215,526,554,1050,1054 ЦК України стягнув з відповідачів солідарно на користь позивача зазначену суму заборгованості за кредитним договором, а в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмовив.

Наведені у скарзі ОСОБА_2 доводи щодо неналежного повідомлення позивачем її як поручителя про заборгованість за спірним кредитним договором не ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні матеріалах справи і фактично зводяться до переоцінки тих доказів, яким суд дав належну оцінку у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалися на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні у судовому засіданні відповідно до вимог ст.212 ЦПК України.

Доводи щодо незаконності рішення суду в іншій частині в апеляційній скарзі не наведені.

Керуючись ст.ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 21 червня 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: