Справа № 2/2506/1061/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2011 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

головуючого судді Коверзнева В.О.,

при секретарі Лєсковій О.В.,

з участю: сторін, представника позивача адвоката ОСОБА_1, представника відповідача адвоката ОСОБА_2, представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк",

в с т а н о в и в:

21.01.2011 року ОСОБА_4 (далі по тексту позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 (далі по тексту відповідач), і уточнивши 19.04.2011 року заявлені вимоги (т.2 а.с. 53, 54) просила визнати за нею право власності на 2/3 частини спільного сумісного майна подружжя, зокрема на:

- 9/25 частин будинку № 162 по вулиці 1 Травня в місті Чернігові;

- меблевий магазин «Бояриня», розташований за адресою: м. Чернігів, вул. 1 Травня, 162А, разом із земельною ділянкою площею 0.0448 га за цією ж адресою;

- меблеву фабрику «Бояриня»/цех А-2 площею 1149.4 м2/, розташовану за адресою: м. Чернігів, вул. Індустріальна, 11Б;

- квартиру АДРЕСА_1;

- а також на транспортні засоби: автомобіль ІФА, реєстраційний номер А НОМЕР_1; автомобіль ГАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2; автомобіль КАМАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_3; автомобіль ФОРД-СІЄРА, реєстраційний номер НОМЕР_4; автомобіль ВАЗ (реєстраційний номер не вказала); причеп, реєстраційний номер НОМЕР_5.

Наполягала на поділі вказаного майна та виділенні їй у власність: меблевого магазину «Бояриня», розташованого за адресою: м. Чернігів, вул. 1 Травня, 162А, разом із земельною ділянкою площею 0.0448 га за цією ж адресою, а також квартири АДРЕСА_1. Решту майна просила залишити у власності відповідача та стягнути з нього грошову компенсацію, що дорівнює різниці вартості виділеного відповідачу майна та вартості 2/3 частини належної їй частини майна.

В обґрунтування позову зазначає, що спірне майно придбано відповідачем в період шлюбу, у звязку з чим належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу з відповідачем малолітні діти сторін залишилися на її утриманні, і при цьому вони потребують додаткових витрат на лікування, просила суд збільшити її частку до 2/3.

16.03.2011 року відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до позивача про поділ майна подружжя, який уточнив 06.04.2011 року. Просив визнати за ним право особистої приватної власності на:

- нежитлову будівлю демонстраційного меблевого павільйону, розташовану за адресою: м. Чернігів, вул. 1 Травня, 162/2, разом із земельною ділянкою площею 0.0448 га за цією ж адресою;

- нежитлову будівлю цеху та прохідної, розташовану за адресою: м. Чернігів, вул. Індустріальна, 11Б;

- на 15.67 м2 квартири АДРЕСА_1.

Крім того вимагав поділити заборгованість, що виникла перед:

- третьою особою в розмірі по 31466 доларів 71 цент США;

- приватним підприємством «Водекс»в розмірі по 4630 грн 50 коп.;

- фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 в розмірі по 14711 грн;

- фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 в розмірі по 20023 грн 30 коп.;

- ОСОБА_8 в розмірі по 26525 грн.

Зустрічний позов мотивує тим, що нежитлова будівля демонстраційного меблевого павільйону та нежитлова будівля цеху і прохідної збудовані ним як фізичною особою-підприємцем, за кошти отримані від підприємницької діяльності, а 9/25 частин будинку № 162 по вулиці 1 Травня в місті Чернігові разом із земельною ділянкою площею 577 м2 отримані за договором дарування. У звязку з цим вважає, що вказане майно є його особистою власністю і не підлягає поділу. Стверджує, що борги, які виникли перед третьою особою, ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8, підлягають поділу в рівних частинах, оскільки він позичав у вказаних осіб грошові кошти в інтересах всієї сімї. Під час придбання квартири АДРЕСА_1 він витратив частину особистих коштів в розмірі 5700 грн, які позичив 01.08.2008 року у ОСОБА_8, і в подальшому повернув їх за рахунок грошових коштів отриманих від продажу квартири АДРЕСА_2, що належала йому на праві особистої приватної власності. За таких обставин вважає, що 15.67 м2 цієї квартири належать йому на праві особистої власності.

У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала і наполягала на їх задоволенні. Зустрічний позов відповідача не визнала.

У свою чергу, відповідач підтримав зустрічний позов, при цьому просив відмовити в задоволенні первісного позову.

Представник третьої особи при вирішенні спору послалася на розсуд суду.

Судом встановлені такі і відповідні їм правовідносини.

З 25.07.1997 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі від якого мають двох малолітніх дітей: дочку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 12.11.2010 року шлюб розірвано (т.1, а.с. 8, 9).

Під час шлюбу відповідач ОСОБА_5 отримав у власність наступне майно:

- 9/25 частин житлового будинку № 162 по вулиці 1 Травня в місті Чернігові, разом із земельною ділянкою площею 577 м2, на підставі: договору дарування від 15.09.1999 року, реєстровий № 3-4195; договору дарування від 21.03.2003 року, реєстровий № 1128; договору конкретного користування від 26.03.2003 року реєстровий № 1174 (т.1 а.с. 228 - 231);

- квартиру АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 01.08.2001 року, реєстровий № 4687 (т.1 а.с. 66);

- мозаїчний цех (літера «У-2») площею 715 м2, розташований по вулиці Індустріальній, 11, в місті Чернігові, на підставі договору купівлі-продажу від 14.05.2003 року, реєстровий № 1533 (а.с. 85, 86);

- автомобіль КАМАЗ 43101, реєстраційний номер НОМЕР_3, на підставі договору купівлі-продажу укладеного в серпні 2008 року (т.1 с. 31).

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сімю Української РСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (стаття 28 цього Кодексу).

Згідно статті 23 Кодексу, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Аналогічним чином регулюється питання набуття подружжям права спільної сумісної власності на майно; питання розміру часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя; правовий режим майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, й Сімейним кодексом України, який діє з 01.01.2004 року (статті 57, 60, 70).

За таких обставин 9/25 частин житлового будинку № 162 по вулиці 1 Травня в місті Чернігові разом із земельною ділянкою площею 577 м2 належить відповідачу на праві особистої приватної власності, а тому не підлягає поділу.

Одночасно суд не приймає до уваги посилання позивача на збільшення вартості 9/25 частин цього будинку у звязку з його переобладнанням за рахунок спільних коштів подружжя, як на підставу виникнення у неї права спільної сумісної власності на 9/25 частин будинку, через ненадання відповідних доказів на підтвердження цього.

Враховуючи той факт, що квартира АДРЕСА_1 придбана відповідачем за відплатним правочином, вона належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу сторони проживають за однією адресою. Позивач не працює і немає самостійного заробітку, у звязку з чим має можливість утримувати своїх дітей лише за рахунок коштів відповідача, який щоденно виділяє їй у добровільному порядку 150 грн. Зазначена обставина визнана позивачем, а тому не підлягає доведенню.

Позивач не довела суду існування обставин, які б надавали законні підстави для збільшення розміру її частки спільного сумісного майна до 2/3, у звязку з чим при поділі майна слід виходити з принципу рівності часток сторін. За таких обставин, суд вважає необхідним визнати за кожним із сторін право власності на 1/2 частину квартири.

Суд вважає, що надані відповідачем докази, а саме: розписка про отримання у ОСОБА_8 позики в сумі 5700 грн від 01.08.2001 року та копія договору купівлі-продажу належної йому на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_3 від 19.09.2001 року (т.1 а.с. 103, 105, 226) не є достатнім підтвердженням придбання подружжям квартири АДРЕСА_1 за рахунок частини особистих коштів відповідача, і як наслідок цього, не являються підставою для визнання за ним права особистої приватної власності на 15.67 м2 цієї квартири.

Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження придбання відповідачем автомобілів: ІФА, реєстраційний номер А НОМЕР_1; ГАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2; ФОРД-СІЄРА, реєстраційний номер НОМЕР_4; автомобіль ВАЗ (реєстраційний номер не вказала), а також причепа, реєстраційний номер НОМЕР_5. Не підтверджується зазначене й інформацією ВРЕР УДАІ в Чернігівській області (т. 1, а.с. 31), у звязку з чим відсутні законні підстави для визнання вказаних транспортних засобів спільним сумісним майном подружжя та їх поділу.

Серед вказаного у позовній заяві переліку транспортних засобів, що підлягають поділу, лише автомобіль КАМАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_3 придбано відповідачем під час шлюбу з позивачем. Втім, як убачається з інформації ВРЕР УДАІ в Чернігівській області та Договору комісії від 17.02.2011 року (т.1 а.с. 31, 190, т.2 а.с. 77 ) вказаний автомобіль було відчужено представником відповідача, вже під час вирішення даного спору судом.

Позивач своєї згоди на відчуження автомобіля не надавала. Втім, вона й не оскаржувала в судовому порядку договір відчуження автомобіля. У звязку з переходом права власності на автомобіль КАМАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_3, до іншої особи, вимога позивача про визнання права спільної сумісної власності на автомобіль та його поділ не підлягає задоволенню.

Позивач не заявляла вимогу про стягнення з відповідача 1/2 частини вартості автомобіля КАМАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_3, а виходячи із закріпленого статтею 11 Цивільного процесуального кодексу України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд позбавлений можливості вирішувати вказане питання самостійно.

З 29.08.1997 року відповідач являється фізичною особою-підприємцем. Він має право здійснювати оптову та роздрібну торгівлю продовольчими, непродовольчими товарами, або товарами змішаної групи через приміщення, що використовуються для такої торгівлі. Місцем здійснення відповідачем підприємницької діяльності являється: м. Чернігів, вул. Індустріальна, 11Б. Зазначене підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця та Свідоцтвом про сплату єдиного податку (т. 1, а.с. 197, 198).

Відповідач здійснює виготовлення і продаж меблів через власну торгову мережу. З метою створення матеріально-технічної бази для здійснення підприємницької діяльності, відповідач збудував демонстраційний меблевий павільйон на земельній ділянці площею 0.0448 м2, що виділена йому у власність, як фізичній особі-підприємцю, рішенням Чернігівської міської ради від 08.09.2005 року (т.1, а.с. 235, 236, 242) зі складу земельної ділянки площею 577 м2, яку він отримав в особисту приватну власність за договором дарування від 15.09.1998 року, шляхом зміни її цільового призначення.

Відповідач отримав дозвіл на будівництво, усі необхідні погодження державних контролюючих органів, оплачував повязані з цим витрати та здав даний обєкт в експлуатацію як фізична особа-підприємець (т.1 а.с. 237 252, т.2 а.с. 1 21).

Здійснюючи покупку мозаїчного цеху (літера «У-2») площею 715 м2, розташованого по вулиці Індустріальній, 11, в місті Чернігові, відповідач хоча й підписав договір купівлі-продажу від 14.05.2003 року як фізична особа, проте фактично прийняв придбане майно від продавця як фізична особа-підприємець (т.2 а.с. 254). У подальшому, як фізична особа-підприємець, відповідач отримав дозвіл на реконструкцію даного обєкта нерухомості, усі необхідні погодження державних контролюючих органів, оплачував повязані з цим витрати та здав реконструйований обєкт загальною площею 1149.4 м2, який складається з обєктів позначених літерами: А1-1, А-2, а2-1, а1-1, А2-1 (т.2 а.с. 22 38).

Відповідач використовує вказані обєкти нерухомості лише в підприємницькій діяльності і несе витрати на їх утримання за рахунок коштів, отриманих від цієї діяльності. Зазначене підтверджується укладеними відповідачем, як фізичною особою-підприємцем, договорами на постачання природного газу, електропостачання, водопостачання і водовідведення (т.2 а.с. 39 48).

Згідно розяснень, викладених у пункті 29 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»від 21.12.2007 року № 11, відповідно до положень статей 57, 61 Сімейного кодексу України, статті 52 Цивільного кодексу України майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що обєкти нерухомості (А1-1, А-2, а2-1, а1-1, А2-1) площею 1149.4 м2, розташовані за адресою: м. Чернігів, вул. Індустріальна, 11Б, та нежитлова будівля демонстраційного меблевого павільйону загальною площею 141.9 м2, розташована за адресою: м. Чернігів, вул. 1 Травня, буд. 162А, разом із земельною ділянкою площею 0.0448 га, розташованою за адресою: м. Чернігів, вул. 1 Травня, буд. 162/2, являється особистою власністю відповідача, як фізичної особи-підприємця, а тому не підлягають поділу.

При цьому, здійснення державним реєстратором реєстрації права власності відповідача на вказані обєкти, як на фізичну особу, не змінює їх правового статусу, оскільки діюче законодавство України не передбачає можливість реєстрації права власності на обєкти нерухомості на фізичних осіб-підприємців.

Згідно частини 4 статті 65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

У судовому засіданні відповідач підтвердив, що грошові кошти, які він отримав від третьої особи за договорами кредиту в розмірі 100000 доларів, США та від ОСОБА_8 за договором позики в розмірі 39750 грн (т.1 а.с. 107 131, 214) використані ним на будівництво демонстраційного меблевого павільйону розташованого за адресою: м. Чернігів, вул. 1 Травня, буд. 162А, а також на реконструкцію обєкта нерухомості розташованого за адресою: м. Чернігів, вул. Індустріальна, 11Б.

Отже, вказані кошти отримані позивачем не в інтересах сімї, а для забезпечення здійснення підприємницької діяльності та розвитку бізнесу, у звязку з чим заборгованість, що виникла внаслідок невиконання відповідачем умов кредитних договорів та договору позики не підлягає поділу з позивачем.

Заборгованість перед приватним підприємством «Водекс», фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 (т.1 а.с. 200 213) виникла у звязку з невиконанням відповідачем умов договорів поставки комплектуючих для виготовлення меблів, що укладені відповідачем, як субєктом підприємницької діяльності, і виходячи з наведених вище мотивів являється особистим боргом відповідача, що не підлягає поділу.

Таким чином, первісний та зустрічний позови підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 10, 79, 81, 208, 209, 212 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_4 задовольнити частково. Визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за кожним.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1820 грн у відшкодування понесених судових судових витрат.

У задоволенні решти заявлених ОСОБА_4 вимог відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задовольнити частково. Визнати за ОСОБА_5 право власності на:

- 9/25 частин житлового будинку № 162 по вулиці 1 Травня в місті Чернігові;

- обєкти нерухомості (А1-1, А-2, а2-1, а1-1, А2-1) площею 1149.4 м2, розташовані за адресою: м. Чернігів, вул. Індустріальна, 11Б, в цілому;

- нежитлову будівлю демонстраційного меблевого павільйону загальною площею 141.9 м2, розташовану за адресою: м. Чернігів, вул. 1 Травня, буд. 162А, разом із земельною ділянкою площею 0.0448 га, розташованою за адресою: м. Чернігів, вул. 1 Травня, буд. 162/2, в цілому.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 1820 грн у відшкодування понесених судових витрат.

У задоволенні решти заявлених ОСОБА_5 вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Чернігівської області протягом 10 днів з дня його проголошення, в порядку встановленому статтею 294 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 29.04.2011 року.

Головуючий: