АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 22-ц-4956 / 2011 р. Головуючий: 1 інстанції
Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2011 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

при секретарі: Андрійко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі: ВАТ «Укрпромбанк»), третя особа: Національний банк України в особі Управління Національного банку України в Харківській області про визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків його недійсності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2010 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в подальшому уточненим, у якому вказував на те, що 05 червня 2008 року між ним та відповідачем по справі ВАТ «Укрпромбанк» був укладений Кредитний договір № 36-0061006/ФКВ-08, згідно якого останній надав йому для придбання житла кредит готівкою в розмірі 57 000,00 доларів США з кінцевим строком його погашення 03 червня 2033 року та сплатою щомісячних процентів за користування кредитними коштами в розмірі 11,7 % річних, відповідно до узгодженого сторонами графіка погашення кредитної заборгованості.

Однак, на думку позивача, цей Кредитний договір був укладений в порушення вимог чинного законодавства, а саме ст. 99 Конституції України, ст.ст. 524, 533 ЦК України, Закону України «Про банки та банківську діяльність» та нормативних актів щодо валютного регулювання в Україні, оскільки містить положення про видачу кредитних коштів банківською установою, а також зобовязання позичальника щодо повернення цих кредитних коштів - в іноземній валюті за відсутності у сторін індивідуальних ліцензій, виданих Національним банком України, на здійснення таких валютних операцій.

Крім того, позивач вказував і на те, що зазначений вище Кредитний договір був укладений ним під впливом омани зі сторони кредитора - банківської установи, позаяк банк, замовчуючи невигідність кредиту в іноземній валюті для позичальника з огляду на коливання валютного курсу та можливість знецінення національної валюти - гривні, до укладення цього договору в письмовій формі не надав йому необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про умови, форми кредитних послуг, переваги та недоліки запропонованої схеми кредитування, а також сукупну вартість наданого кредиту, чим порушив вимоги ст.ст. 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що Кредитний договір № 36-0061006/ФКВ-08 від 05 червня 2008 року по своїй суті є несправедливим та був укладений ним внаслідок недобросовісної діяльності відповідача, позивач ОСОБА_2 просив суд визнати цей кредитний договір недійсним з моменту підписання, застосувати передбачені ст. 230 ЦК України наслідки його недійсності, та стягнути з відповідача на його користь судові витрати, понесені ним по справі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник підтримали заявлені ним позовні вимоги в повному обсязі й наполягали на їх задоволенні.

Відповідач - ВАТ «Укрпромбанк» свого представника до суду для участі у розгляді справи не направив і будь-якого свого ставлення до заявлених позивачем вимог не висловив.

Представник третьої особи - Національного банку України заявлені позивачем ОСОБА_2 не визнав та заперечував проти задоволення цих вимог, посилаючись на їх безпідставність.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2011 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з ухваленим судом першої інстанції по справі рішенням та вважаючи його незаконним і необґрунтованим, позивач ОСОБА_2 в апеляційні скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення по суті заявлених ним позовних вимог.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору по суті.

При цьому апелянт вказує на те, що в процесі розгляду справи судом він фактично не оспорюючи правомірності видачі банківською установою кредиту в іноземній валюті, вказував на незаконність умов спірного кредитного договору з огляду на наявність у ньому положень про оплату отриманого кредиту позичальником в доларах США, тобто використання контрагентами іноземної валюти як засобу платежу без належних, передбачених чинним законодавством дозвільних документів (індивідуальних ліцензій на здійснення таких валютних операцій) як у позивача, так і у банка, але суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, зазначені обставини до уваги не взяв, а тому безпідставно відмовив у задоволенні заявлених них позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що укладений між ВАТ «Укрпромбанк» та позичальником ОСОБА_2 Кредитний договір № 36-0061006/ФКВ-08 від 05 червня 2008 року, який реалізований контрагентами згідно його умов та виконувався тривалий час без будь-яких заперечень, був укладений сторонами у відповідності до вимог чинного на той час законодавства, в тому числі й законодавства, що регулює валютне кредитування.

При цьому суд першої інстанції правильно послався й на те, що будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження своїх позовних вимог та наявності передбачених законом підстав для визнання укладеного між сторонами кредитного договору недійсним позивач до суду не представив, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні заявленого ОСОБА_2 позову за його безпідставністю.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про незаконність ухваленого по справі рішення з посиланням на те, що умови укладеного між сторонами спірного валютного кредитного договору містять положення, які явно суперечать закону, оскільки передбачають оплату отриманого кредиту позичальником у доларах США, тобто використання контрагентами (кредитором і позичальником) іноземної валюти як засобу платежу без належних, передбачених чинним законодавством дозвільних документів (індивідуальних ліцензій на здійснення таких валютних операцій) як у позивача, так і у банка, але суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, на зазначені обставини належної уваги не звернув, у звязку з чим безпідставно відмовив у задоволенні заявлених позовних вимог, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, виходячи з наступного.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому ОСОБА_3, визначаючи правовий статус грошової одиниці України, не встановлює сфери її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом ( ч. 3 ст. 533 Цивільного кодексу України).

Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак в той же час, обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

ОСОБА_3 законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України N 15-93 від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (Далі: Декрет КМУ) .

Відповідно до статті 1 Декрету КМУ «іноземна валюта» - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується.

Отже, розміщення залучених коштів шляхом надання кредитів є однією з основних банківських операцій, а надаючи кредит, банк розміщує залучені ним кошти, як у національній валюті (гривні) так і в іноземній валюті.

Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

За вимогами п. 4 ст. 5 Декрету КМУ індивідуальної ліцензії потребують операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Проте, на даний час межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті законодавством не встановлено, а тому ця обставина дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування не поширюється на валютні операції, повязані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Аналізуючи наведені норми матеріального права, слід визнати, що уповноважені банки на підставі генеральної банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року N 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, а тому посилання апелянта ОСОБА_2 на відсутність у контрагентів (кредитора та позичальника) індивідуальних ліцензій для здійснення валютних операцій, повязаних з використанням іноземної валюти в якості засобу платежу, як на підставу для визнання укладеного між сторонами Кредитного договору № 36-0061006/ФКВ-08 від 05 червня 2008 року недійсним, у даному випадку є безпідставними.

Що ж стосується інших доводів апеляційної скарги, наведених в її обґрунтування, то ці доводи є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2011 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: