Апеляційний суд Житомирської області
Справа 22-ц/0690/844/11
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2011 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого-судді Кашапової Л.М.

суддів Зарицкої Г.В.

ОСОБА_1

при секретарі Ганько Ю.І.

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства „ОСОБА_3 Аваль в особі Житомирської обласної дирекції публічного акціонерного товариства „ОСОБА_3 Авальпро визнання недійсним кредитного договору

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 31 січня 2011 року, -

в с т а н о в и л а:

В червні 2010 року ОСОБА_2 звернувся в суд з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір №Z012/110/178/1 від 02.04.2008 року укладений з банком на строк до 01.04.2018 року, відповідно до якого позивачу було видано кредит в сумі 250 000 доларів США на споживчі потреби, та зобовязати відповідача прийняти у позивача суму в розмірі 1 134 255грн. 25коп. з розстрочкою платежів на 96 місяців за таких умов, що місячний платіж буде складати 11 815грн. 16коп.

Посилався на те, що вказаний договір суперечить вимогам ст.524 ЦК України, оскільки зобовязання по ньому не виражене у грошовій одиниці України гривні, і, на думку позивача, публічне акціонерне товариство

„ОСОБА_3 Аваль не уповноважене на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, так як не має індивідуальної ліцензії ОСОБА_4 Банку України.

Зазначав, що при укладенні договору банк не звернув увагу на те, що він отримує доходи лише в національній валюті, хоча зобовязаний був це зробити, а тому на даний час, коли курс долара по відношенню до гривні суттєво зріс і всі фінансові ризики від знецінення національної валюти України відповідачем було перекладено на позивача, останній позбавлений можливості виконати взяті на себе зобовязання на умовах, передбачених договором.

Рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 31.01.2011 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на те, що суд неповно зясував обставини справи, не дав належної оцінки зібраним по справі доказам та змісту укладеного кредитного договору, неправильно застосував норми матеріального закону, а тому висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зазначає, що суд не зясував, чи може фізична особа, якою він являється, бути членом (оператором) валютного ринку та не дослідив обставин, які вказують на те, що подальше виконання оспорюваного кредитного договору призведе до порушення принципів справедливості, добросовісності, розумності та рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплених в ст.3 ЦК України, та незабезпечення рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з врахуванням наступного.

Згідно вимог ч.ч.1,2,3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст.ст.525,526 ЦК України одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно вимог ст.2 Закону України „Про банк і банківську діяльність банківський кредит це будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надане в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Кошти це гроші у національній, іноземній валюті чи їх еквіваленті.

Стаття 47 вищевказаного Закону передбачає банківські операції, які здійснюються банком на підставі банківської ліцензії і, зокрема, операції з валютними цінностями.

Відповідно до п.п.2,3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління ОСОБА_4 банку України від 17.07.2001 року №275 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21.08.2001 року за №730/5921, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу ОСОБА_4 банку України банки мають право здійснювати, зокрема, операції щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання та валютного контролю від 19.02.1993 року №15-93 визначено, що ОСОБА_4 банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Уповноважені банки та інші фінансові установи, національний оператор поштового звязку, що одержали генеральну ліцензію ОСОБА_4 банку України на здійснення операцій, повязаних з торгівлею іноземною валютою, мають право відкривати на території України пункти обміну іноземних валют, у тому числі на підставі агентських угод з іншими юридичними особами резидентами.

Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей; ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України; надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави; розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України; здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами резидентами як дарунок або у спадщину.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 02.04.2008 року між ВАТ „ОСОБА_3 Аваль, правонаступником якого являється публічне акціонерне товариство „ОСОБА_3 Аваль, та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №Z012/110/178/1 на строк до 01.04.2018 року, відповідно до якого позивачу було видано кредит в сумі 250 000 доларів США на споживчі потреби і позивач зобовязувався погасити кредит, сплатити за користування кредитом проценти в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором, тобто здійснювати щомісячні платежі в розмірі 3769,72 доларів США.

Під час укладення кредитного договору будь-який інший порядок визначення грошового еквіваленту іноземної валюти встановлений не був. Угода підписана сторонами у справі добровільно, позивач мав реальну можливість ознайомитись зі змістом угоди та усвідомлював наслідки її підписання. Спір з приводу невідповідності підписів на угоді між сторонами відсутній.

Позивач визнав, що станом на 12.05.2010 року ним було погашено кредит в сумі 25 395 доларів США, тобто він впродовж кількох років виконував взяті на себе зобовязання по кредитному договору, що підтверджується також і копіями платіжних документів-меморіальних валютних ордерів (а.с.49-76).

Доказів на підтвердження того, що зростання курсу долара США по відношенню до гривні та виникнення матеріальних труднощів у позивача щодо виконання умов кредитного договору мали місце саме внаслідок неправомірних дій відповідача, суду не надано. До того ж загальновідомим є факт, що вартість іноземної валюти, в тому числі і доларів США, встановлює ОСОБА_4 банк України. Впливати на цей процес сторони кредитного договору не уповноважені.

За даних обставин, коли в процесі розгляду справи не було здобуто доказів як на підтвердження того, що зміст укладеного між сторонами у справі кредитного договору суперечить ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства, так і на підтвердження того, що волевиявлення одного з учасників правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі та що банк не був уповноважений на видачу валютних кредитів, суд прийшов до обгрунтованого висновку про те, що підстав для задоволення позову немає.

Доводи апелянта про те, що суд не дав належної правової оцінки тому факту, що відповідач не мав індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій на території України, а тому спірний кредитний договір являється недійсним, є необгрунтованими, оскільки до матеріалів справи надано копії виданих відповідачу ОСОБА_4 банком України банківської ліцензії №10 від 27.03.1992 року на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність, дозволу №10-1 від 11.10.2006 року та додатку до дозволу №10-4 від 11.10.2006 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність згідно з додатком до цього дозволу(а.с.79-81).

Правовий аналіз положень ст.ст.192, 533, 1054 ЦК України, ст.198 ГК України, ст.ст.32, 44 Закону України „Про національний банк України, ст.ст.2, 47, 49 Закону України „Про банки і банківську діяльність, ст.ст.1, 4, 34 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, ст.ст.1, 3, 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю дає підстави вважати, що банки та інші фінансові установи, які у встановленому законом порядку отримали генеральну ліцензію ОСОБА_4 банку України на здійснення валютних операцій, мають достатні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.

Доводи апелянта щодо відсутності у нього, як позичальника, права на здійснення валютних операцій в сфері розрахунків є безпідставними, оскільки для нього в контексті положень ст.1046 ЦК України предмет спірного договору - іноземна валюта - не була засобом платежу чи здійснення будь-яких розрахунків, а як предмет (обєкт) договору позики була іншими речами, визначеними родовими ознаками, які позичальник зобовязувався повернути позикодавцеві в такій же кількості, такого ж роду і такої ж якості на підставі умов договору. Обмін іноземної валюти на гривні для використання останніх позичальником, як засобу платежу, а також обмін гривні на долари США для забезпечення виконання умов договору позичальником, лежить поза межами правового регулювання спірної угоди.

Безпідставним слід визнати і твердження апелянта про те, що суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, оскільки відповідно до вимог ст.60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують не містять посилань на неправильне застосування судом норм матеріального закону чи порушення норм процесуального закону, які призвели чи могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому підстав для скасування чи зміни рішення суду немає.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 317 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 31 січня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Судді