Справа № 22-ц-4246/11 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В. Я.
Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2011 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Шашкіної С.А., Федоришина А.В.

при секретарі: Кубішин І.В.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 2 червня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку у порядку спадкування за законом, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання недійсними Державних актів на право власності на земельну ділянку,-

встанови л а:

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 2 червня 2011 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га., розташовану у с. Орявчик Сколівського району Львівської області у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5, який помер 11 грудня 2008 року. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 14 травня 2010 року державним нотаріусом Шостої Львівської державної нотаріальної контори на імя ОСОБА_2 в частині спадкування вказаної земельної ділянки. Визнано недійсним Державний акт про право власності на цю земельну ділянку, виданий 23 серпня 2006 року ОСОБА_6. Визнано недійсним Державний акт про право власності на вказану земельну ділянку, виданий 20 серпня 2008 року ОСОБА_2 Проведено розподіл судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позову. Вважає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно зясованих обставинах справи. Стверджує, що спірна земельна ділянка успадкована нею після смерті ОСОБА_6, яка померла 7 грудня 2007 року. Зазначає, що їй видано Державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку на підставі свідоцтва про право на спадщину. Вказує, що на даний час здійснює будівництво житлового будинку на спірній земельній ділянці, який є незавершеним і має 49% готовності, а тому, як власник земельної ділянки набуває право на зведену нею будівлю. Апелянт вважає, що на даний час повернути спірну земельну ділянку неможливо, а тому позивач має ставити вимогу про повернення вартості спірної земельної ділянки.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Встановлено, що ОСОБА_7, спадкоємцем якого є позивач, помер 11 грудня 2008 року.

Відповідно до договору дарування від 15 серпня 2003 року ОСОБА_5 набув у власність земельну ділянку площею 0,25 га, розташовану у селі Орявчик Сколівського району Львівської області для обслуговування житлового будинку, про що йому видано Державний акт про право власності на земельну ділянку від 30 вересня 2003 року.

Із договору купівлі-продажу від 13 вересня 2005 року вбачається, що ОСОБА_8 на підставі доручення від 20 грудня 2004 року від імені ОСОБА_5, продав вказану земельну ділянку ОСОБА_6 Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 7 жовтня 2010 року, яке є чинним, договір купівлі-продажу від 13 вересня 2005 року визнано недійсним.

23 серпня 2006 року ОСОБА_6 видано державний акт про право власності на спірну земельну ділянку.

7 грудня 2007 року ОСОБА_6 померла. Її спадкоємцем є ОСОБА_2, якій 14 травня 2010 року видано свідоцтво про право на спадщину, у якому спадковим майном вказано спірну земельну ділянку.

На підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 видано державний акт про право приватної власності на спірну земельну ділянку.

Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин (у даному випадку договір купівлі-продажу земельної ділянки), визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, а якщо за недійсним правочином права та обовязки передбачалися лише на майбутнє, то можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (договорів).

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що у звязку із визнанням у судовому порядку недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 13 вересня 2005 року, відсутня законна підстава набуття на неї права власності ОСОБА_6, яка не набула права власності на спірну земельну ділянку за цим договором купівлі-продажу у порядку, визначеному ст. 334 ЦК України. У звязку з вказаним, право на спірну земельну ділянку не могло і не може входити до складу спадщини після смерті ОСОБА_6, що виключає набуття права власності в порядку спадкування на цю земельну ділянку ОСОБА_2

З огляду на вказане, не може вважатися дійсним і підлягає скасуванню Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку площею 0,2500 га., розташовану у с. Орявчик Сколівського району Львівської області серії ЯГ № 514136, виданий 23 серпня 2006 року на імя ОСОБА_6

Суд прийшов до правильного висновку про відсутність у ОСОБА_2 права на спадкування спірної земельної ділянки, яка не могла входити до спадкового майна після смерті ОСОБА_6, відтак, відповідно до ст. 1301 ЦК України це є підставою для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого на її імя ОСОБА_2 в цій частині. У звязку з визнанням частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 травня 2010 року, на підставі якого ОСОБА_2 видано Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку серії ЯЛ № 012050 від 7 вересня 2010 року, такий також підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 та п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що особа може предявити позов про визнання за нею права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Суд виходив з того, що ОСОБА_2 не визнає права позивача ОСОБА_9 на спірну земельну ділянку та посилається на ст. 1213 ЦК України, яка стосується повернення безпідставно набутого майна та відповідно до якої набувач зобовязаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно у натурі і лише у разі неможливості повернути майно у натурі, відшкодовується його вартість. Однак, позовні вимоги ОСОБА_9 полягають у визнанні права на це майно як такого, що входило до складу спадщини після смерті її чоловіка. До того ж, спірна земельна ділянка, згідно із ст. 181 ЦК України відноситься до нерухомих речей і у відповідності із главою 13 зазначеного Кодексу, є неспоживною та такою, що може бути приведена у стан, який існував з цією нерухомою річчю на час вчинення відносно неї правочину, що визнаний недійсним.

Не заслуговує на увагу посилання апелянта на те, що на спірній земельній ділянці проведено будівництво, у звязку з чим позов до задоволення не підлягає.

По справі встановлено, що таке будівництво проводиться без належного дозволу на ділянці, яка не належить апелянту. Тому, таке будівництво слід вважати самочинним. Судом встановлено відсутність у ОСОБА_2 правовстановлюючих документів на обєкт нерухомого майна на спірній земельній ділянці і такий обєкт у встановленому законом порядку не зареєстрований.

Надання дозволу ОСОБА_6 на виготовлення проекту забудови рішенням Козівської сільської ради № 9 від 8 вересня 2006 року, а також робочий проект за 2006 рік не є дозволом на проведення будівельних робіт. На той час в провадженні Галицького районного суду м.Львова перебувала справа за позовом ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 13 вересня 2005 року. Будівельний паспорт індивідуального житлового будинку виданий ОСОБА_2 18 жовтня 2010 року після визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 вересня 2005 року.

Згідно зі ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, у тому числі їх виникнення, підлягають державній реєстрації. Частиною 3 ст. 331 ЦК України визначено, що до завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Незавершене будівництво на спірній земельній ділянці не є предметом спору у цій справі.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 вказаного Кодексу право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Виходячи з того, що ОСОБА_9 є єдиним спадкоємцем після смерті чоловіка ОСОБА_7, суд прийшов до висновку про можливість визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку площею 0,2500 га у селі Орявчик Сколівського району Львівської області в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5

Розподіл судових витрат проведено відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. З висновками суду, які ґрунтуються на аналізі наявних у справі доказів, слід погодитися. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування рішення Сколівського районного суду Львівської області відсутні, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. ст. 218, 303, п.1 ч.І ст.307, ст.ст. 308, ч.І п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 2 червня 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: