Справа № 2-134/2011(1)
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"02" грудня 2011 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

при секретарях Зельді Є.С. , Косенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві, Головне управління юстиції у місті Києві про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю та зняття з реєстраційного обліку та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві про вселення, виселення, усунення перешкод в користуванні квартирою та заборонити вчиняти певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просила визнати за собою право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1, відповідно до ч.1 ст.344 Цивільного кодексу України.

Під час розгляду судової справи, на підставі протокольної ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 18 червня 2010 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної у мсті Києві державної адміністрації, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві про вселення, виселення, усунення перешкод в користуванні квартирою та заборонити вчиняти певні дії.

Відповідно до позовних вимог по зустрічному позову, позивач по зустрічному позову ОСОБА_2 заявляючи вимоги до ОСОБА_1, ОСОБА_3 просила суд: Виселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з квартири АДРЕСА_2; скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в квартирі АДРЕСА_3; вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_3; усунути ОСОБА_2 перешкоди у здійсненні права власності квартирою №11 в будинку №17 по вул. П.Запорожця в місті Києві; заборонити ОСОБА_1, Гонча руку ОСОБА_5 вчиняти будь-які дії, що перешкоджають ОСОБА_2 володіти, користатись та розпоряджатись квартирою №11 в будинку №17 по вул.П.Запорожця в місті Києві; заборонити ОСОБА_1, ОСОБА_3 перешкоджати ОСОБА_2 у вільному доступі до володіння та користування квартирою №11 в будинку №17 по вул. П.Запорожця в місті Києві; заборонити ОСОБА_1, ОСОБА_3 вселяти та реєструвати будь-яких осіб в квартиру АДРЕСА_3; зобовязати ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_3. (а.с.90-92 т.1)

07 лютого 2011 року в судовому засіданні представник позивача по зустрічному позову ОСОБА_6 подала заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до поданої заяви позивач по зустрічному позову ОСОБА_2 просить: Виселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з квартири АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_2; скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в квартирі АДРЕСА_3; вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_3; усунути ОСОБА_2 перешкоди у здійсненні права власності квартирою №11 в будинку №17 по вул. П.Запорожця в місті Києві; заборонити ОСОБА_1, вчиняти будь-які дії, що перешкоджають ОСОБА_2 володіти, користуватись та розпоряджатись квартирою №11 в будинку №17 по вул.П.Запорожця в місті Києві; заборонити ОСОБА_1 перешкоджати ОСОБА_2 у вільному доступі до володіння та користування квартирою №11 в будинку №17 по вул. П.Запорожця в місті Києві; заборонити ОСОБА_1 вселяти та реєструвати будь-яких осіб в квартиру АДРЕСА_3; зобовязати ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_3. (а.с.189-190 т.1)

23 травня 2011 року в судовому засіданні представником позивача по первісному позову подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до поданої заяви позивач ОСОБА_1 просить суд: Визнати за ОСОБА_1 право в власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_3; зняти ОСОБА_2 з реєстрації за адресою квартири АДРЕСА_3. (а.с.238-241 т.1)

На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 02 грудня 2011 року прийнято відмову позивача по зустрічному позову ОСОБА_2 від позовних вимог до відповідача ОСОБА_3, які предявлені по зустрічному позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві про вселення, виселення, усунення перешкод в користуванні квартирою та заборонити вчиняти певні дії, та закрите провадження по зустрічному позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві про вселення, виселення, усунення перешкод в користуванні квартирою та заборонити вчиняти певні дії, в частині заявлених позовних вимог до відповідача ОСОБА_3. (а.с.35 т.2)

Представник позивача відповідача по зустрічному позову ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити, пояснила, що з 19 березня 1991 року позивач ОСОБА_1 прописана та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3, на момент вселення позивача разом з нею в цій квартирі проживали мати позивача ОСОБА_8 та двоюрідна бабуся ОСОБА_9. В 1994 році мати позивача померла, позивач залишилась проживати з бабусею ОСОБА_9, а тітка позивача ОСОБА_2, відповідач по справі, оформила над нею опікунство. В подальшому квартира була приватизована, позивач разом з бабусею були співвласниками даної квартири. У лютому 2001 року, коли позивачу виповнилося 18 років, ОСОБА_2 заявила, що з метою захисту інтересів позивача та збереження квартири необхідно переоформити квартиру на її імя, у звязку з чим 07 квітня 2001 було оформлено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 та ОСОБА_9 подарували ОСОБА_2 спірну квартиру. Позивач вважає даний договір фіктивним, оскільки підписуючи договір ОСОБА_1 не мала наміру передати ОСОБА_2 право власності на квартиру, отже правочин було вчинено без наміру створення правових наслідків. Зазначені обставини підтверджуються тим, що після укладення договору ОСОБА_1 продовжувала проживати в цій квартирі. У вересні 2005 року ОСОБА_2 звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом про виселення ОСОБА_1, проте суд визнав право ОСОБА_1 на проживання в цій квартирі законним. 07 травня 2010 року ОСОБА_2 без будь-яких на те підстав, за допомогою невідомих осіб, зламала вхідні двері до квартири, спробувала насильницькими методами виселити ОСОБА_1 разом з малолітньою донькою з квартири. Зазначені протиправні дії ОСОБА_2 були припиненні працівниками правоохоронних органів. Вищезазначені події змусили ОСОБА_1 зайнятись вирішення питання щодо визнання за нею права власності на спірну квартиру, тому звертаючись з даними позовом до суду ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на квартиру на підставі ч.1 ст.344 Цивільного кодексу України, оскільки ОСОБА_1 фактично володіє та користується спірною квартирою з 19 березня 1991 року, в той час як ОСОБА_2 має інше житло та постійно проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, хоча зареєстрована за адресою спірної квартири. Враховуючи, що ОСОБА_1 вважає себе власником даної квартири, тому є безпідставними вимоги по зустрічному позову ОСОБА_2, оскільки у разі задоволення позову ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на спірну квартиру, виключають будь-які вимоги ОСОБА_2, повязанні з захистом її порушених прав, як власника спірної квартири.

Представник відповідача позивача по зустрічному позову ОСОБА_6 в судовому засіданні проти первісного позову заперечувала, просила в позові відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, які приєднання до матеріалів справи (а.с.93-97 т.1, а.с.24-26 т.2), підтримує зустрічний позов та просить його задовольнити в повному обсязі, пояснила, що ОСОБА_2 набула права власності на спірну квартиру на підставі договору дарування від 07 квітня 2001 року, на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2008 року, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування. Однак, ОСОБА_1 продовжує проживати та користуватись спірною квартирою, без дозволу власника квартири зареєструвала за адресою даної квартири свою малолітню доньку, не дає можливості ОСОБА_2 потрапити до квартири та вселитись і проживати в цій квартирі, ці обставини підтверджуються матеріалами перевірки правоохоронних органів, які проводилися за заявами ОСОБА_2 щодо неможливості потрапити до квартири, у звязку зі зміною ОСОБА_1 замків в квартирі, вирішити питання мирним шляхом з ОСОБА_1 не має можливості, тому ОСОБА_2, як власник квартири, просить захистити її порушенні права шляхом виселення ОСОБА_1 разом з малолітньою донькою із спірної квартири та зняти їх з реєстраційного обліку, а також зобовязати ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні спірною квартирою та заборонити ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії, повязанні з створенням перешкод власнику володіти, користуватись та розпоряджатись спірною квартирою, перешкоджати власнику у вільному доступі до володіння та користування спірною квартирою, вселяти та реєструвати будь-яких осіб в спірній квартирі та передати власнику ключі від вхідних дверей до квартири, що є предметом позову.

Представник третьої особи Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, в судове засідання не зявився, третя особа направила до суду письмові пояснення по суті предмету спору, просили вимоги по первісному позову задовольнити, а в зустрічному позові відмовити, посилаючись на порушення прав малолітньої дитини ОСОБА_4, яка проживає разом з матірю ОСОБА_1 в спірній квартирі, іншого житла для проживання їх родина не має, що зумовлює неможливість виселення дитини з квартири без надання іншого житлового приміщення. (а.с.218-219 т.1)

Представник третьої особи - Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві, в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, до суду надійшло письмове клопотання про розгляд справи у відсутності представника та прийняти рішення згідно чинного законодавства України. (а.с.27 т.2)

Представник третьої особи - Головне управління юстиції у місті Києві, в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, до суду надійшло письмове клопотання про розгляд справи у відсутності представника та прийняти рішення згідно чинного законодавства України. (а.с.211 т.1)

Заслухавши пояснення представника позивача відповідача по зустрічному позову ОСОБА_7, представника відповідача та позивача по зустрічному позову ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 07 квітня 2001 року ОСОБА_9, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір дарування, відповідно до умов договору Дарителі подарували, а Обдарований прийняв у дар квартиру №11, що знаходиться в м. Києві по вул.П.Запорожця в місті Києві, буд.17, який посвідчений державним нотаріусом Десятої Київської нотаріальної контори ОСОБА_10, зареєстрований в реєстрі №2у-352. (а.с.72 т.1)

Як зазначено в п.2 Договору дарування, Ця квартира належить Дарителям на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням №8/531 Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації 28 липня 1994 року та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 12 серпня 1994 року за №146.

На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2008 року по цивільні справі №2-23/08 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_11, треті особи Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУГУМВС України в м. Києві, Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про виселення та зняття з реєстраційного обліку, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Головне управління юстиції у м. Києві про визнання правочину в частині дарування Ѕ частини квартири недійсним, визнання права власності та відшкодування збитків та зустрічною позовною заявою ОСОБА_11 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_11, треті особи Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУГУМВС України в м. Києві, Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про виселення та зняття з реєстраційного обліку задоволено частково. Виселено ОСОБА_11 із квартири АДРЕСА_4 без надання іншого жилого приміщення. Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 08 грн.50 коп.. В решті заявлених позовних вимог відмовити. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Головне управління юстиції у м. Києві про визнання правочину в частині дарування Ѕ частини квартири недійсним, визнання права власності та відшкодування збитків відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_11 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації відмовлено. (а.с.98-102 т.1)

На підставі ухвали Апеляційного суду міста Києва від 03 лютого 2009 року, апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_11 відхилено, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2008 року залишено без змін. (а.с.103 т.1)

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України , положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Звертаючись з даними позовом до суду, позивач ОСОБА_1 посилається, як на підставу виникнення права власності на квартиру АДРЕСА_3 на положення ч.1 ст.344 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа, яка добросовісно володіла чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна власність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником ) вона є.

Суд звертає увагу на те, що вказана норма відноситься до розділу Цивільного кодексу України Право власності. Інститут набувальної давності вперше запроваджено в національному законодавстві Цивільним кодексом України, який набув чинності з 01 січня 2004 року.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом.

У відповідності до положень ст. 345 Цивільного кодексу України фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності, а приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 була співвласником Ѕ частини квартири АДРЕСА_3, право власності позивача на частину спірної квартири набуте відповідно до Закону України Про приватизацію державного житлового фонду.

В подальшому, ОСОБА_9 та ОСОБА_1 подарували спірну квартиру ОСОБА_2, що підтверджується договором дарування квартири від 07 квітня 2001 року.

Таким чином, ОСОБА_2 набула права власності на квартиру АДРЕСА_5 на підставі договору дарування від 07 квітня 2001 року.

Як зясовано судом, право власності ОСОБА_2 на Ѕ частині квартири АДРЕСА_3 оспорювалось ОСОБА_1 шляхом звернення до суду з позовом про визнання частково недійсним договору дарування, на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2008 року по цивільні справі №2-23/08, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині відмовлено.

Відповідно до частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до пункту другого частини першої ст.3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Підстави припинення права власності визначені ст.346 Цивільного кодексу України, однією з якої є припинення права власності у разі відмови власника від права власності.

Таким чином, оскільки спірна квартира не перебуває у власності позивача ОСОБА_1 є неможливим вчинення з боку позивача дій, які повязані з реалізацією правомочностей власника нерухомого майна, тобто права володіння, користування та розпорядження спірним нерухомим майном, що не є перешкодою для позивача використовувати спірне нерухоме майно, за згодою власника майна, згідно його правового статусу визначеного за нормами житлового законодавства України.

Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України визначено, що правила ст. 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Враховуючи, що Цивільний кодекс України набрав чинності з 01.01.2004 року, згідно ч.1 ст. 344, п.1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, визнання права власності за набувальною давністю не може мати місця раніше 01.01.2011 року. З огляду на викладене, суд вважає, що спірна квартира належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2, підставою набуття права власності даною особою підтверджується договором дарування квартири, позивач ОСОБА_1 користуються спірною квартирою, тому в даному випадку існує презумпція приватної власності, що виключає застосування інституту набувальної давності, у звязку з чим не може бути застосовано до даних правовідносин положення ст. 344 Цивільного кодексу України, в тому числі з урахуванням положень п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини першої ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісного відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

З огляду на викладене, позивач ОСОБА_1, заявляючи вимоги про зняття ОСОБА_2 з реєстрації за адресою квартири АДРЕСА_6 довела наявність обставини, які мають слугувати підставою для зняття власника квартири ОСОБА_2 з реєстраційного обліку, перелік яких визначний у ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві, Головне управління юстиції у місті Києві про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю та зняття з реєстраційного обліку є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Звертаючись з позовом до суду, позивач по зустрічному позову ОСОБА_2 просить виселити ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з квартири АДРЕСА_2 та скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в квартирі АДРЕСА_3.

Відповідно до частини другої ст.61 Житлового кодексу УРСР договір найму жилого приміщення в будинках державного громадського житлового фонду укладається у письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на імя якого видано ордер.

З припиненням договору найму жилого приміщення припиняються права і обовязки сторін, утому числі й право наймача та членів його сімї користуватись жилим приміщенням. Наймач зобовязаний звільнити приміщення, яке він займав. У разі відмови він підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Припинення договору найму тягне виселення не тільки наймача, а й осіб, які з ним проживають.

За нормою ст.64 Житлового кодексу УРСР члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Згідно зі ст. 65 ЖК особи, що вселились у жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування цим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем і членами його сім'ї, які з ним проживають, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст.103 Житлового кодексу УРСР договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сімї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, іншими законодавчими актами Союзу РСР і цим Кодексом.

Згідно положень частини першої та четвертої ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає.

Як задекларована у статі 18 Закону України Про охорону дитинствадержава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку.

Декларацією прав дитини (ст.4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст..3 Конвенції про права дитини зобовязує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 разом з малолітньою донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані та проживають в ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджується довідками Житлової ремонтно-експлуатаційної організації №408 (форма №3) від 06.07.2002 року, 25.05.2005 року, 17.06.2005 року, 30.06.2006 року, 04.10.2006 року, 30.06.2006 року, 17.06.2005 року, а також актами Житлової ремонтно-експлуатаційної організації №408 від 26 березня 2007 року та 16 квітня 2010 року . (а.с.42,43, 67, 68, 69, 70,71 т.1)

Як встановлено рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2008 року по цивільні справі №2-23/08, а саме: В решті заявлених вимог за основним позовом суд вважає, що вони задоволенню не підлягають, оскільки відповідачка (ОСОБА_1А.) є племінницею позивачки (ОСОБА_2Д.), остання була її опікуном, в подальшому продовжувала проживати разом однією сімєю, відповідачка постійно зареєстрована та мешкала до 2001 року в спірній квартирі, в подальшому за вказівкою позивачки її звільнила, на даний час знову там постійно проживає зі своєю донькою ОСОБА_1 ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2. Згідно ст. 405 ЦК України у ред. 2003 року, члени сімї власника житла, які проживають разом з ними, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст.156 ЖК України, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України, а саме дружина, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ними спільне господарство, а згідно ст..156 ЖК України, припинення сімейних відносини з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. З огляду на вимоги ч.2 ст.405 ЦК України, відповідачка (ОСОБА_1А.) право на користування спірним житловим приміщенням не втратила.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_1 та її малолітня дитини ОСОБА_4 мають право користуватись спірним житловим приміщення, належним чином виконують зобовязання по утриманню житла та використовують його за призначенням, в той же час позивачем по зустрічному позову ОСОБА_2 не наведено ґрунтовних підстав для виселення ОСОБА_1 разом з малолітньою дитиною із спірного житлового приміщення, враховуючи, що підстави для виселення без надання громадянам іншого житлового приміщення визначенні у ст.116 Житлового кодексу України.

В той же час, обмеження (позбавлення) права користування житлом можуть спричинити тільки такі дії наймача або членів його сімї, що полягають у зловживанні ними своїми правами або неналежному виконанні покладених на них обовязків і безпосередньо порушують права та законні інтереси інших осіб. Таким чином, якщо особа втрачає право на користування житлом без вчинення винних дій, вона має право на захист з боку держави.

Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право.

Враховуючи характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами у справі, які повязані з правом користування спірним житловим приміщення, які регулюються нормами житлового законодавства України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2Д по зустрічному позову, а саме щодо заборони ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії, що перешкоджають власнику володіти, користатись та розпоряджатись спірною квартирою, перешкоджати власнику у вільному доступі до володіння та користування спірною квартирою, вселяти та реєструвати будь-яких осіб в спірній квартирі та передати власнику ключі від вхідних дверей до квартири, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки не передбачені нормами як цивільного ,так і житлового законодавства, в той же час винесення рішення суду на майбутнє не передбачено нормами цивільного процесуального законодавства, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

За нормою статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в розрізі даного спору правомірними є заявлені позивачем по зустрічному позову ОСОБА_2 вимоги щодо її вселення до квартири АДРЕСА_7, та вимоги щодо усунення перешкод з боку ОСОБА_1 в користуванні власнику спірною квартирою, оскільки як зясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, ОСОБА_1 проживає разом з малолітньою донькою в спірній квартирі, заперечує правомірність набуття ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру, що є предметом спору в межах розгляду даної цивільної справи, факт чинення перешкод власнику квартири у користуванні спірною квартирою підтверджуються матеріалами перевірки правоохоронних органів, які проводились за заявами ОСОБА_2, що свідчить про те, що між сторонами існують неприязненні стосунки, повязанні із спорами, які стосуються права власності на спірний обєкт нерухомого майна, при цьому ОСОБА_1 не спростовує наведені ОСОБА_2 доводи, які стосуються неможливості власнику використовувати спірну квартиру за призначенням, посилається на наявність у ОСОБА_2 іншого житла, яке використовується нею для проживання, що не може бути підставою для позбавлення власника житла його права на користування та розпорядження нерухомим майном, тому обставини, які визнанні сторонами, які беруть участь у справі, а саме в частині виникнення спору щодо порядку користування спірною квартирою та чинення перешкод з боку ОСОБА_1 в користування ОСОБА_2Д, спірною квартирою, визнаються сторонами у справі, тому не підлягають доказуванню в порядку визначеному ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві, Головне управління юстиції у місті Києві про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю та зняття з реєстраційного обліку є необгрнгутованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі, а зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві про вселення, виселення, усунення перешкод в користуванні квартирою та заборонити вчиняти певні дії підлягають задоволенню частково, а саме в частині заявлених позовних вимог щодо вселення ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_8 та зобовязання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні квартирою №11 в будинку №17 по вулиці Петра запорожця в місті Києві, в іншій частині позовні вимоги по зустрічному позову задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. 47 Конституції України, ст. ст. 3, 16, 29, 328, 344, 345, 346, 391, 405 Цивільного кодексу України, пунктами 4 та 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, ст. ст.9, 61, 64, 65, 103, 156 Житлового кодексу України, ст. 18 Закону України Про охорону дитинства, ст..7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, ст.ст.1, 4, 10, 11, 15, 57, 60, 61, 131,208,209,212-215,218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві, Головне управління юстиції у місті Києві про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю та зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві про вселення, виселення, усунення перешкод в користуванні квартирою та заборонити вчиняти певні дії задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_8 .

Зобовязати ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні квартирою №11 в будинку №17 по вулиці Петра Запорожця в місті Києві.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Дніпровський районний суд міста Києва, яка подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я