_____________________________________________________________________________
Справа№1512/2-1783/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2011 року місто Одеса

Київський районний суд міста Одеси у складі:

Головуючого - судді Непоради М. П.

при секретарі - Панченко О.В., Єрьоменко Л.В., Яіцької А. І.,

за участю позивача ОСОБА_1, адвоката позивача ОСОБА_2 та представника третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в місті Одесі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання дійсним договору № 20131 від 24 квітня 1997 року купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири 49, що знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Ільфа і Перова, 2 кв. 54, загальною площею 65,1 кв. м., який було укладено з членом Одеської Товарної Біржі - ОСОБА_5, та визнання за ним права власності на вказану квартиру.

В мотивування позовних вимог позивач посилається на те, що 24 квітня 1997 року між ним та членом Одеської Товарної Біржі - ОСОБА_5, було укладено договір № 20131 купівлі-продажу нерухомого майна, квартири, що знаходиться за адресою:м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 2, кв. 49, загальною площею 65,1 кв. м., який не підлягав подальшому нотаріальному посвідченню.

В теперішній час позивач має намір привести документи на спірну квартиру у відповідності до чинного законодавства, але для необхідно встановити факт визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, що є неможливим, оскільки відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення.

У судовому засіданні позивач та його адвокат уточнили позовні вимоги, та просили суд визнати угоду дійсною.

У судовому засіданні позивач та його адвокат позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити, ухваливши рішення у відсутності відповідача (заочне).

Представник третьої особи позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що позивачем був пропущений строк позовної давності, та просив суд у задоволенні позову відмовити.

Відповідач у судове засідання не зявилась, відповідно до ст. ст. 75-77 Цивільного процесуального кодексу України, були повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини своєї неявки у судове засідання не повідомила, клопотання від відповідача про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило.

На підставі статті 169 Цивільного процесуального кодексу України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів.

Відповідно до статті 224, 225 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого на надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Заслухавши думку, доводи та пояснення позивача, його адвоката та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази зібрані у справі у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи.

Так, судом встановлено, що 24 квітня 1997 року між позивачем ОСОБА_1Л.б, з однієї сторони (Покупець), та членом біржі зі статусом «Н»- ОСОБА_5 з другої сторони (Продавець), було укладено договір № 20131 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири 49 по вул. Ільфа і Петрова, 2, загальною площею 65,1 кв. м., в м. Одесі.

Відповідно до пункту 3 договору № 20131 купівлі-продажу нерухомого майна, ОСОБА_5 на момент укладення угоди являлася власником вищевказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло № 4-286 від 02 березня 1993 року, виданого УЖКХ виконкому Одеської міської ради народних депутатів, зареєстрованого в МБТІ м. Одеси 02.08.1993 року за № 25 пр.стр. 177 р. 474 Ѕ частка квартири; договору дарування квартири, посвідченого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою 04.03.1995 року по реєстру № 4-1645 зареєстрованого в МБТІ м. Одеси 05 травня 1995 року під № 474 стр. 14 кн. 129 пр. Ѕ частка квартири.

Вказаний договір, відповідно до вимог, встановлених статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», було зареєстровано на Одеській Товарній Біржі в «Журналі реєстрації договорів по обєктах нерухомості»(реєстраційний номер № 20131 від 24 квітня 1997 року.

Суд встановив, що у договорі купівлі-продажу нерухомого майна № 20131 від 24 квітня 1997 року вказано, що договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає.

Оскільки, відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу», яка на момент укладення таких «біржових угод», дозволяла їх укладати без подальшої нотаріальної реєстрації, угода купівлі-продажу нерухомого майна, квартири 49 по вул. Ільфа і Петова, 2, загальною площею 65,1 кв. м., в м. Одесі, - нотаріально оформлена не була.

Згідно статті 227 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) та пункту 8 договору № 20131 від 24 квітня 1997 року купівлі-продажу нерухомого майна ОСОБА_1 (Покупець) зобовязаний був зареєструвати цей договір в МБТІ м. Одеси.

При укладенні договору між сторонами було досягнуто згоди зі всіх істотних умов договору, договір між сторонами було виконано у повному обсязі.

Після укладання зазначеного договору позивачем було повністю виконано його умови.

Факт передачі покупної ціни від продавця, відповідача по цій справі, до покупця, позивача по цій справі, підтверджується пунктом 5 договору № 20131 від 24 квітня 1997 року купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого на Одеській Товарній Біржі, згідно якого продавцем отримана сума за відчуження квартири до підписання договору. Вказане підтверджується представленим позивачем екземпляру укладеного договору.

Підтвердженням виконання договору його сторонами є видача покупцеві екземпляру договору, другий екземпляр залишається на зберіганні на біржі.

Оскільки, сторонам було видано один екземпляр договору купівлі-продажу нерухомого майна, що був зареєстрований в Одеському МБТІ 07 травня 1997 року під № кн.. 191 пр. стр. 113 р 474, відбулася передача квартири, суд вважає, що до позивача перейшло право власності на квартиру.

На сьогоднішній момент нотаріально посвідчити договір № 20131 від 24 квітня 1997 року купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на Одеській Товарній Біржі, позивач не може, оскільки відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення.

Предметом судового дослідження в межах позовних вимог ОСОБА_1 є питання дійсності договору купівлі-продажу нерухомого майна № 20131 від 24 квітня 1997 року, який було укладено на Одеській Товарній Біржі.

З огляду на предмет судового дослідження суд вважає за доцільне звернутися до положень діючого законодавства та законодавства, яке діяло на момент укладення угоди, якими врегульовані спірні правовідносини.

Статтею 55 Конституції України гарантований судовий захист прав і свобод людини та громадянина.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Відповідно до частини 2 статті 47 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального засвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.

Частиною 2 статті 220 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року) передбачено, якщо сторони домовились щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Тобто, викладені аналогічні норми щодо підстав визнання договору дійсним в діючому Цивільному кодексі України (в редакції 2003 року), та Цивільному кодексі УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення угоди.

Визначення договору купівлі-продажу нерухомого майна, віднесено до компетенції суду.

При викладених обставинах є всі підстави визначити договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений на товарній біржі, - дійсним.

Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року «Про затвердження Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно», а саме пункту 10 «Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на обєкти нерухомого майна», дане рішення суду є підставою реєстрації в КП «ОМБТІ та РОН» квартири 49 по вул. Ільфа і Петрова, 2, загальною площею 65,1 кв. м., яка належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 20131 від 24 квітня 1997 року, який було укладено на Одеській Товарній Біржі.

Вирішуючи питання розподілу витрат, повязаних з розглядом справи суд виходить з того, що відповідно до частини 1 пункту 18 статті 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито»від 21.01.1993 року № 7-93 позивач звільнений від оплати державного мита.

Відповідно до частини 1 пункту «а»статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито»від 21.01.1993 року № 7-93 встановлений розмір судового збору за подання позовної заяви.

Відповідно до частини 2 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, у випадку звільнення позивача від їх сплати, стягуються на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до частини 3 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, у випадку звільнення позивача від оплати судового збору, то судовий збір стягується з відповідача в дохід держави, пропорційно задоволеним чи відхиленим вимогам.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечувати захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійсненого проголошення Основним Законом України принципу верховенства права.

Рішення суду є законним тоді, коли суд, виконав всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 Цивільного процесуального кодексу України, також правильно тлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність або допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинами, які мають значення для вирішення справи.

На підставі викладеного, керуючись ст. 55 Конституції України, ст. ст. 2, 8, 75-77, 169, 224- 233 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 15, ч.2 ст. 16, ч.2, ч.3 ст. 88, ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року), ч. 2 ст. 47, ст. 227 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), ст. 15 Закону України «Про товарну біржу»( в редакції станом на 1997 рік), ч.1 п. «а»ст. 3, ч.1 п.18 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито», п. 10 наказу Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року «Про затвердження Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно», суд, -

ВИРІШИВ:

Позов про визнання договору купівлі-продажу дійсним ОСОБА_1 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним - задовольнити.

Визнати дійсним договір № 20131 від 24 квітня 1997 року купівлі-продажу нерухомого майна, квартири, що знаходиться за адресою: вулиця Ільфа і Петрова, 2 кв. 49, який було укладено з членом Одеської Торгової Біржі ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_1 в іншої сторони.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку, а саме рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починається відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя : Непорада М. П.