АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2011 року м. Дніпропетровськ

21 грудня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - Петешенкової М.Ю.,

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3

при секретарі: - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_5

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, третя особа Житлово-будівельний кооператив № 404, про визначення розміру часток, виділ часток в натурі, припинення права спільної власності, визнання права власності та усунення перешкод у користуванні власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, треті особи Житлово-будівельний кооператив № 404, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, про визнання недійсним свідоцтва, зобовязання вчинити певні дії, визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2003 року ОСОБА_6 звернувся до суду з уточненим в ході розгляду справи позовом до ОСОБА_5 про визначення розміру часток у спільній власності, виділ часток в натурі, припинення спільної власності, визнання права власності, мотивуючи тим, що з 30 листопада 1984 року по 16 березня 1994 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 Фактично шлюбні відносини припинили в серпні 1991 року. В 1987 році він вступив в ЖБК №404 і в 1989 році отримав на сімю трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Вступний внесок паю в розмірі 3200 грн. не є спільним майном подружжя, оскільки отримані ним від реалізації спадкового майна у березні 1982 року, до вступу в шлюб з відповідачкою. За рахунок спільних грошей подружжя за період з 1989 року по серпень 1991 року була сплачена сума паю в розмірі 843 грн. З серпня 1991 року всі пайові внески ним проводились за особистий рахунок. Вважає, що з урахуванням грошових внесків його частка в спільному майні складає 95/100 квартири, а ОСОБА_5 5/100 часток.

Посилаючись на те, що частка ОСОБА_5 у спільному майні невелика, що остання не проживає в даній квартирі, стосунки між ними ворожі, просить визначити частки між ним та ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 і визнати, що йому в спірній квартирі належить на праві власності 95/100 часток, а ОСОБА_5 5/100 часток. Припинити право спільної часткової власності в даній квартирі між ним та ОСОБА_5, виділив йому в натурі повністю вищезазначену квартиру і визнав за ним право власності, стягнув з нього на користь відповідачки грошову компенсацію за 5/100 часток.

В серпні 2004 року ОСОБА_5 звернулася з уточненим в ході розгляду справи зустрічним позовом, в якому просила визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на імя ОСОБА_6, зобовязати КП „Дніпропетровське МБТІ анулювати реєстрацію права власності ОСОБА_6 на кімнати №№6,7 у вищезазначеній квартирі та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, посилаючись на те, що з 1984 року по 1994 рік вони з ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі. У 1989 році на сімю з трьох осіб вони отримали спірну трикімнатну квартиру в ЖБК №404, за яку внесли пайові внески під час спільного життя.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволені частково. Визначено розмір часток співвласників у спільній частковій власності на квартиру АДРЕСА_3 у наступних розмірах: частка ОСОБА_6 складає 95/100 частин, а частка ОСОБА_5 5/100 частин.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на квартиру № 64 по вул. Мандриківська. 161 у м. Дніпропетровську.

Стягнено з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 в рахунок компенсації вартості 5/100 частин квартири АДРЕСА_4 ум. Дніпропетровську в розмірі 19 183 грн.

Суд визнав за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_4 ум. Дніпропетровську в цілому.

Суд визнав ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_3.

Вирішено питання про судові витрати.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_6 - відмовлено.

ОСОБА_5 в задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_6, виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради про визнання недійсним свідоцтва, зобов'язання вчинити певні дії, визнання права власності відмовлено / т. 4, а.с. а.с. 109-117/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та задовольнити її зустрічні позовні вимоги, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права /т. 4, а.с. а.с. 124-130/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду скасувати з наступних підстав.

Відповідно до п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, як суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, які є обовязковою підставою для скасування судового рішення.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту фактичного припинення шлюбних відносин подружжям, пайовий внесок за спірну кооперативну квартиру ОСОБА_6 виплачував самостійно, а тому сума виплаченого паю не є спільною сумісною власністю подружжя, в розумінні ст. 22 КпШС України. Таким чином, загальна сума виплачена ОСОБА_6 складає 95/100 частин спірної квартири та ОСОБА_5 5/100 частин.

Вирішуючи питання про припинення права спільної часткової власності ОСОБА_5 та стягнення грошової компенсації на її користь, суд виходив з того, що частка відповідачки є незначною, її виділ в натурі є неможливим, як і неможливе спільне володіння та користування сторонами у справі спільним майном. Таким чином, стягнення грошової компенсації за частину спірної квартири, стало підставою для визнання за ОСОБА_6 права власності на спірну квартиру в цілому.

Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_6 про зобовязання зняти з реєстрації ОСОБА_5 та стягнення заборгованості за комунальні полслуги, суд виходив з недоведеності та необґрунтованості заявлених в цій частині позовних вимог.

Також, суд першої інстанції прийшов до висновку, що факт непроживання відповідачки в спірній квартирі підтверджується її виїздом на інше постійне місце проживання та укладання нового шлюбу.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_5, відповідно до ст. 71 ЖК України втратила право користування жилою площею в спірній квартирі.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позовні вимоги ОСОБА_6 підлягають задоволенню, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання права власності на спірну квартиру, задоволенню не підлягають. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане на імя ОСОБА_6 та зобовязання КП „ДМБТІ анулювати реєстрацію права власності ОСОБА_6 на кімнати №№6,7 у вищезазначеній квартирі, внаслідок необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Однак, з такими висновками суду та ухваленим рішенням по справі погодитись неможливо, оскільки недоведені обставини справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та судом неправильно застосовані норми матеріального закону.

Відповідно до законодавства, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід враховувати, що пай, внесений в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаним у позику, а після повної сплати пайового внеску квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Внесений одним із подружжя до вступу у шлюб пай є його особистим майном. Якщо паєнагромадження збільшилися за рахунок коштів, одержаних одним з подружжя у дар або в порядку спадкування чи за рахунок дошлюбного майна, то цій кошти також є особистою власністю того з подружжя, який їх одержав. При поділі квартири на цю суму може бути збільшена його частка в паєнагромадженні.

За змістом ст.ст. 22,23 КпШС України, що діяв на час розірвання шлюбу, передбачено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається зі спільною згодою.

Судом першої інстанції встановлено і це відповідає обставинам, що з 30 листопада 1984 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі /т. 1, а.с. 6/.

За час спільного проживання ОСОБА_6 вступив в члени ЖБК № 404.

Як члену кооперативу у серпні 1989 році ОСОБА_6 було видано ордер № 190 від 21 серпня 1989 року на вселення в трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 сімї з трьох осіб: позивача ОСОБА_6, дружини ОСОБА_5 та доньки дружини ОСОБА_7 / т. 3, а.с. 114./ З цього часу сторони проживали разом в цій квартирі.

Пайовий внесок за спірну квартиру відповідно до наявної у справі інформації та довідок ЖБК №404 вносився починаючи з 1988 року, пайовий внесок за квартиру було повністю внесено у 1993 році в розмірі 9600 крб. /т. 1, а.с.а.с. 178,191,7/, а перший внесок у 1988 році складає 3200 крб. /т. 1 а.с. 178, 191/.

16 березня 1994 року шлюб між сторонами розірвано тв видано Свідоцтво про розірвання шлюбу / т. 1, а.с. 6/.

05 серпня 2003 року на імя ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на кімнати №№ 6, 7, в зазначеній квартирі, право власності на квартиру зареєстроване в КП ДМБТІ 07 серпня 2003 року /т. 1 а.с. 89-90/.

Після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати в квартирі. Спільне майно не ділилося і квартира на той час у власності подружжя не перебувала.

На день розгляду справи у суді в квартирі значаться зареєстрованими три особи: позивач ОСОБА_6, ОСОБА_8 дружина позивача та ОСОБА_5 його колишня дружина / т. 4 а.с. 70 /.

Згідно висновку № 1136 судової будівельно-технічної експертизи та висновку № 1917 додаткової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі № 2-309/07, фактична середньоринкова вартість квартири АДРЕСА_6 з урахуванням підсобних приміщень на час дослідження складає 383 664 грн.; фактична ринкова вартість 95/100 частин квартири складає 364 481 грн.; фактична ринкова вартість 5/100 частин квартири складає 19 183 грн. /т. 2 а.с. а.с. 79-106,142-147/.

Пленум Верховного Суду України у своїх постанові № 9 від 18 вересня 1987 року /з відповідними змінами/ „Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи у п. 6 розяснив, що при розгляді спорів про квартири між подружжям, яке розлучилося слід керуватися ст. 146 ЖК України, ст.15 ЗУ „Про власність /був чинним на час спірних правовідносин/, п. 43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб і сімю та врахувати, що пай внесений подружжям в ЖБК в період сумісного проживання за рахунок спільних коштів після повної сплати пайового внеску за квартиру вона становиться спільним майном і підлягає поділу на загальних підстава; внесений одним із подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном. Пунктом 5-1 цієї ж постанови визначено, що відповідно до п. 1 ст. 17 ЗУ „Про власність при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної правці сім»ї члена кооперативу, квартира після повного внесення паю є спільною сумісною власністю членів сім»ї. Пунктом 57 Примірного статуту ЖБК визначено, що член сімї пайовика, якому належить право на частину паєнагромадження, може бути визнаний таким, що втратив право на жиле приміщення в кооперативній квартирі, в разі доведення, що він вибув на інше постійне місце проживання.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що спірна квартира є спільним майном колишнього подружжя ОСОБА_8, оскільки пай повністю внесений подружжям в період сумісного проживання за рахунок спільних коштів.

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними, що передбачено ст. 28 КпШС України.

Оскільки, сторонами не досягнуто згоди щодо поділу спільного майна спірної квартири, а припинення сімейних відносин не позбавляє їх права володіння та користуванння жилим приміщенням, колегія суддів вважає за необхідне поділити квартиру між колишнім подружжям визнавши за кожним із них право власності на ? частини цієї квартири.

Посилання суду першої інстанції на ту обставину, що перший пайовий внесок за спірну квартиру у розмірі 3200 крб. був внесений ОСОБА_6 у 1988 році за особисті грошові кошти, які останній отримав у 1982 році від продажу належного йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину майна, є безпідставними, оскільки, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у грудні 1985 року позивач придбав автомобіль ЗАЗ-968М д/н М8541ДП за 3900 грн. / т.3, а.с. 126, т. 1 а.с. 161/, після придбання якого на його рахунку залишилося 1,50 крб. /т. 1, а.с. 174 /.

Належних доказів того, що перший пайовий внесок у розмірі 3200 крб. в період зареєстрованого шлюбу позивач сплатив за особисті грошові кошти, останній суду так і не надав.

Посилання суду першої інстанції проте, що фактичні шлюбні стосунки між позивачем ОСОБА_6 та ОСОБА_5 припинені у серпні 1991 року, не можуть бути прийняти до уваги, оскільки позивач не навів доказів, в силу яких спростовується презумпція спільного проживання колишнього подружжя.

Позивач ні в своєму позові, ні під час розгляду справи, не вказав конкретну дату з якої ОСОБА_5 не проживала в спірній квартирі, як і не надав належних доказів цієї обставини, а посилання позивача на копії документів, що містяться у матеріалах справи / т. 1 а.с. а.с. 180,128, 150; т. 4 а.с. 70 /, - не можуть бути належними доказами по справі в силу ст.ст. 57-59 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що немає законних підстав для визнання відповідачки ОСОБА_5, такою, що втратила право користування жилим приміщенням в спірній квартирі.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, то вони задоволенню не підлягають, оскільки не передбачені діячим законодавством. Таким чином, підстав для зобовязання КП „ДМБТІ анулювати реєстрацію права власності не має.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції не може залишатись в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_6 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 з визнанням за кожною із сторін права власності на ? частину спірної квартири.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_7 за кожним.

В решті позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий :

Судді :