АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія 6 (1) Доповідач Братіщева Л.А.
У Х В А Л А

Іменем України

«07» грудня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Братіщевої Л.А.

суддів - Савіної Г.О., Турік В.П.

при секретарі - Алісовій Т.С.

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 міської ради ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 05 травня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради, ОСОБА_3 міської ради про визнання права власності на самовільно побудоване нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2010 року позивач ОСОБА_1 звернувся із позовом до виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради в якому вказав, що є власником домоволодіння №52 по вул. Фабриціуса у м. Кривому Розі на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.2007р. Рішенням ОСОБА_3 міської ради від 23.09.2009р. №3451 він отримав державний акт на право власності на земельну ділянку з правом постійного користування землею з 03.02.2010р. При обстеженні працівниками БТІ домоволодіння було встановлено, що житловий будинок з господарськими побудовами знесено і самочинно збудовано «Ж-1» - житловий будинок та «З» - сарай, які було здійснено без відповідних проектів та дозволів.

При зверненні до ОСОБА_3 міської ради про визнання права власності на самочинно збудований будинок і господарські споруди, йому було відмовлено в реєстрації права власності.

Оскільки самовільне будівництво було здійснено з додержанням вимог містобудівної документації, будівельних норм, пожежним та санітарним нормативам просив суд визнати за ним право власності на самовільно збудоване нерухоме майно, яке складається з житлового будинку «Ж-1», та сараю «З» по вул.. Фабриціуса, 52 у м. Кривому Розі.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 12 січня 2011 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 міську раду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 05 травня 2011 року ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог у звязку з тим, що рішення суду не відповідає дійсним обставинам справи. Зокрема, суд помилково зазначив, що при наявності у ОСОБА_1 державного акту на право власності на земельну ділянку, земельні ділянка належить ОСОБА_3 міській раді; суд при ухваленні рішення не дослідив позовні вимоги та не оцінив докази, які були надані позивачем; не вірно зазначена в рішенні суду проектна організація, яка виконала технічний звіт; не враховано вимоги ч.4 ст. 376 ЦК України, якою передбачено право суду визнання права власності на нерухоме майно, самовільно збудоване на ній у разі не порушення прав інших осіб.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.2007р., зареєстрованому у КП ДОР «КБТІ» 08.08.2007р. є власником домоволодіння №52 по вул. Фабриціуса у м. Кривому Розі. Земельна ділянка, на якій розташовано домоволодіння, належить позивачу відповідно до Державного акту на землю (а.с. 6 -9).

При обстеженні у 2010 році працівниками КП ДОР «КБТІ» житлового будинку з господарськими спорудами встановлено, що житловий будинок з господарськими побудовами знесено і самочинно збудовано житловий будинок «Ж-1» та сарай «З», дозвіл на будівництво яких не надавався.

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач із заявою про дозвіл на будівництво, погодження проектної документації на спірні обєкти нерухомого майна не звертався, відмову від органів не отримував.

Із зазначеним висновком суду колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Вказаною статтею також визначені певні правила, за якими можливе визнання судом за особою права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, зокрема ними є: надання земельної ділянки у встановленому порядку під будівництво, наявність відповідного дозволу на будівництво, виданого органами виконавчої влади, а також належно затвердженого проекту будівництва.

Крім того, ч.2 ст. 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будівлі, будинки, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції правильно встановив вище зазначені обставини справи та прийшов до обґрунтованого висновку про те, що у відповідності зі ст.ст. 331,376 ЦК України позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки обєкти не введені в експлуатацію, позивач не виконав вимоги закону щодо здачі в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, що є обовязковим згідно Законів України «Про основи містобудування», «Про планування і забудову територій» та Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів (затвердженого постановою Кабміну України від 08.10.2008 року № 923 з послідуючими змінами та доповненнями), тобто у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 на підставі ст.376 ЦК України, оскільки самочинно збудовані обєкти (будівлі) не введені в експлуатацію, а право власності на нерухоме майно, відповідно до чинного законодавства, виникає лише з моменту прийняття його в експлуатацію (ч. 2 ст.331 ЦК України).

Так, згідно частин 1,3 ст. 22 Закону України «Про основи містобудування» від 16.11.1992 року в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому законом, та отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Право на забудову (будівництво) полягає у можливості власника, користувача земельної ділянки здійснювати на ній у порядку, встановленому законом, будівництво об'єктів містобудування, перебудову або знесення будинків та споруд.

Статтею 18 вказаного Закону в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється.

Відповідно до статті 30-1 Закону України «Про планування і забудову територій» від 20.04.2000 року у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюється приймальними комісіями. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до закону.

З 1 січня 2009 року механізм та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів встановлено Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 2008 року № 923, відповідно до якого усі питання щодо прийняття в експлуатацію забудови вирішуються Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю, якою на підставі акту готовності обєкта до експлуатації видається свідоцтво про відповідність збудованого обєкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил.

Станом на теперішній час такий порядок та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів встановлено Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року, який набрав чинності з 12.03.2011 року.

Як встановлено судом першої інстанції, будівництво житлового будинку та сараю на належній йому на праві власності земельній ділянці по вул. Фабриціуса, 50 у м. Кривому Розі було здійснено ним в 2007 році без належного дозволу на виконання будівельних робіт, а закінчені будівництвом обєкти не прийняті в експлуатацію в законом передбаченому порядку.

На підставі викладеного, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_5 права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відповідає діючому законодавству та обставинам справи.

Не погоджується колегія суддів із доводами представника ОСОБА_2 про можливість визнання права власності на самочинно побудоване майно за наявності державного акту на право власності на земельну ділянку.

Так, ч. 1 ст. 15 ЦПК України передбачено загальне правило кожної особи на захист свого цивільного права, яке можливе тільки у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тому звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво може мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Але в порушення вище зазначеного та в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, якими передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, позивачем не надано доказів, про звернення до компетентного державного органу про порушення права власності або невизнання права іншими особами.

Інші доводи представника позивача, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 05 травня 2011 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: