АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Категорія: кредитні відносини Доповідач: КОЛТУНОВА А.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2011 року м.Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду

Харківської області в складі:

Головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Сілантьєвої Е.Є., Гальянової І.І.,

при секретарі: Моторній Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 5 липня 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» в особі регіонального відділення ПАТ «ОТП Банк», третя особа - ХФ ЗАТ «Українська страхова компанія АСКА» в особі Управління національного банку України в Харківській області про визнання недійсним кредитного договору та стягнення переплачених сум за кредитним -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» в особі регіонального відділення ПАТ «ОТП Банк», третя особа - ХФ ЗАТ «Українська страхова компанія АСКА» в особі Управління національного банку України в Харківській області, в якому просив визнати недійсним з моменту його підписання кредитний договір №СNL-701/428/2007 та його 2 частину від

26.03.2007року, визнати кошти, отримані від нього ПАТ «ОТП Банк» за період з 23.04.2007р. по 27.09.2010р. в сумі 186 352,5 грн. як ті, що відшкодували кредит, та надлишково переплачені кошти в сумі 24 752,5, а також матеріальні збитки в розмірі 12 076,56 грн. та витрати на ІТЗ розгляду справи у розмірі 120 грн. повернути йому.

В обгрунтування позову ОСОБА_2 зазначив, що 26.03.2007 року між ним та ПАТ «ОТП Банк» (далі - Банк) було укладено кредитний договір №СNL-701/428/2007, за яким він отримав від банку грошові кошти у розмірі 32 000 доларів США та зобовязався повернути кредит у валюті США з щорічною фіксованою процентною ставкою 13,99% до 26.03.2017р.

На забезпечення виконання зазначеного договору в той же день ОСОБА_2 уклав з Банком договір про відкриття банківського рахунку в іноземній та національній валюті №707/888/09, договір страхування майна №7102909 та договір страхування громадян від нещасного випадку №71003129.

Позивач вважає, що кредитний договір укладено з порушенням вимог закону, оскільки Банк не мав індивідуальної ліцензії для надання йому кредиту в іноземній

валюті. У нього як фізичної особи також не має спеціального дозволу для проведення розрахунків в іноземній валюті. Крім того, позивач посилається на ненадання Банком необхідної інформації щодо вчинюваного правочину з навмисним введенням його в оману, в звязку з чим порушено також Закон України «Про захист прав споживачів». Вважає, що укладений договір суперечить вимогам ст..99 Конституції України, ст.ст. 192, 202,203, 215, 230, 524, 533 ЦК України, Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законам України «Про національний банк України», «Про захист прав споживачів», «Про Національний банк»

В судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги та просив визнати недійсним з моменту його підписання кредитний договір №СNL-701/428/2007 та його 2 частину від

26.03.2007року, визнати кошти, отримані від нього ПАТ «ОТП Банк» за період з 23.04.2007р. по 29.06.2010р. в сумі 222 200,5 грн. як ті, що відшкодували кредит, та надлишково переплачені кошти в сумі 606 000,49, а також матеріальні збитки в розмірі 12 076,56 грн. та витрати на матеріальне забезпечення судового процесу. Посилався на те, що законним платежем в України є гривня, в звязку з чим оспорюваних кредитний договір не відповідає вимогам ЦК України; використання іноземної валюти в кредитних відносинах неможливе без індивідуальної ліцензії НБУ; внаслідок зміни курсу валют було порушено принцип справедливості.

Представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, зазначив що Банк уклав спірні договори відповідно до вимог діючого законодавства. На використання іноземної валюти, як засобу платежу Банк має банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з надання кредитів в іноземній валюті. Посилався на ч.2 ст.524 ЦК України як на підставу того, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Представник третьої особи НБУ в особі Управління національного банку України в Харківській області в судове засідання не зявився, але надав до суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що законодавством не визначено меж термінів та сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті, в звязку з чим операція з наданням банками кредитів не потребує індивідуальної ліцензії. Національний банк України вважає правомірним надання банками кредитів в іноземній валюті та отримання відсотків та інших платежів в іноземній валюті за кредитами (у готівковій та безготівковій формах) на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу (генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій). Просив розглядати справу у відсутності представника НБУ.

Представник третьої особи ХФ ЗАТ "Українська страхова компанія АСКА" в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 5 липня 2010 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. В якості доводів апеляційної скарги вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права: порушення порядку надання доказів; після відкриття провадженні по справі суддя залишив позовну заяву без руху; судом порушено строки розгляду справи.

Посилається на необхідність Індивідуальної ліцензії при використанні іноземної валюти як засобу платежу на території України (з огляду на припис п.п «Г» п.4 ст. 5Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»), та відсутність в наданих відповідачем ліцензіях та дозволах здійснювати відносно Банківської ліцензії № 191 від 08.11.2006р. валютні операції (в тому числі використання іноземної валюти як засобу платежу), відносно Письмового дозволу № 191-1 з додатком від 08.11.2006р. - відсутність в переліку права використовувати іноземну валюту як засіб платежу на території України. Оскаржує дійсність кредитного договору на підставі наявності в ньому вимоги щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без передбаченого законодавством порядку

Заслухавши доповідь судді та пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон, їх регулюючий.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що

26.03.2007року між сторонами у справі було укладено договір кредиту №СNL-701/428/2007, за умовами якого Банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 32 000 доларів США, а позивач зобовязався повернути його до 26.03.2017р. та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 13,99 відсотків річних.

Відмовляючи позивачу у задоволенні вимог про визнання вищезазначених договорів недійсними, суд правильно керувався нормами ЦК України, Законами України «Про банки і банківську діяльність» № 2121-III від 07.12.2000 (надалі Закон), декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» ( надалі Декрет), положенням «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженим постановою правління НБУ № 496 від 12.11.2003 року та обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним.

Можливість Банку надавати кредит в іноземній валюті передбачена статтями 2,47,49 Закону, що визначають поняття коштів (гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент) та операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Крім того, статтею 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Зокрема, ч.2 ст.524 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Тобто положення ЦК України надають право за домовленістю сторін визначати в іноземній валюті грошовий еквівалент зобов'язання.

Відповідно до ст. 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких:

-неторговельні операції з валютними цінностями;

-операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами;

-ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України;

- залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України;

- залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках;

- інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Судом встановлено, що Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» на підставах положень чинного законодавства та підзаконних нормативно-правових актів України 08.11.2006 року отримало генеральну банківську ліцензію за № 191 від 02.03.1998 року на право здійснення банківських операцій, визначених частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями.

Невід'ємною частиною цієї ліцензії є Дозвіл від 08.11.2006 року за № 191-1 з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк» з валютними цінностями, які в подальшому були змінені, в зв'язку з зміною найменування банку замість Закритого акціонерного товариства на Публічне акціонерне товариство.

Використовуючи своє право, надане вказаною ліцензією на банківську діяльність і дозволом на здійснення операцій з валютними цінностями, банк залучає вклади в іноземній валюті, у тому числі і на міжнародних валютних ринках. По вкладах, залучених в іноземній валюті, банк має зобов'язання повернути грошові кошти і заплатити відсотки відповідно теж в іноземній валюті. Укладаючи з позичальником кредитний договір в іноземній валюті, банк від свого імені і на свій ризик розміщує залучені раніше валютні кошти. Тому в кредитних договорах передбачено умови повернення кредитних коштів в тій валюті, що і кредит. Ці умови дозволяють банку належним чином виконувати свої зобов'язання перед вкладниками у відповідності до чинного законодавства України.

Зазначення позивачем в якості іншої підстави для визнання договору недійсним - зростання курсу долара США (валюти кредиту) як порушення принципу справедливості - саме по собі не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті.

Суд правильно врахував, що курс гривні до долару США установлюється щоденно, тому сторони при укладенні договору кредиту повинні були усвідомлювати його можливу зміну і повязані з цим ризики.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, оскільки не спростовують рішення суду, прийнятого по суті розглянутого цивільно-правового спору, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 5 липня 2011 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: