Апеляційний суд Житомирської області
Справа №22-ц/0690/2420/11 Головуючий у 1-й інст. Волощук
Категорія 51, 52 Доповідач Косигіна Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2011 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів Жигановської О.С., Матюшенка І.В.

при секретарі Порохня М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Олевської центральної районної лікарні про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення різниці у заробітній платі за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою Олевської центральної районної лікарні

на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 08 серпня 2011 року, -

встановила:

Рішенням Олевського районного суду від 08 серпня 2011 року позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ № 237-к від 09.06.2011 року про звільнення ОСОБА_1 з посади завідуючої пологовим відділенням Олевської центральної районної лікарні. ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді завідуючої пологовим відділенням Олевської центральної районної лікарні з 10,06.2001 року, У задоволенні решти вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Олевського районного суду від 23.08.2011 року рішення суду від 08.08.2011 року допущено до негайного виконання в частині поновлення на роботі.

В апеляційній скарзі Олевська центральна районна лікарня, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення змінити, відмовивши ОСОБА_1 в задоволенні вимог про визнання незаконним наказу № 237-к від 09.06.2011 року та поновлення на роботі. Апелянт зазначив, що суд безпідставно не взяв до уваги те, що дані правовідносини, за своєю правовою природою, є переведенням на іншу роботу, а тому до них повинні застосовуватися вимоги ст. 32 КЗпП України. Фактично, позивачка не була звільнена з роботи, а переведена на іншу посаду. За таких обставин, позивачці правильно було відмовлено у задоволенні заяви про відкликання заяви про звільнення.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник не вправі звільнити його за поданою ним раніше заявою.

З розяснень, викладених у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року Про практику розгляду судами трудових спорів вбачається, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з квітня 1994 року працювала на посаді завідуючої акушерсько-гінекологічним відділенням Олевського ТМО (Олевської центральної районної лікарні).

09.06.2010 року позивачка подала заяву, в якій просила звільнити її з роботи (а.с. 12). При цьому, у даній заяві не було зазначено, з яких підстав вона просить звільнити її з роботи та бажану дату звільнення.

В порушення вимог ст. 38 КЗпП України, в цей же день, наказом № 237-к від ОСОБА_1 звільнено з посади завідуючої пологовим відділенням Олевської центральної районної лікарні на підставі її заяви (а.с. 8). При цьому в наказі не зазначено підстав звільнення позивачки з роботи.

Крім того, цим же наказом ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду лікаря-акушера гінеколога жіночої консультації Олевської центральної районної лікарні з 09.06.2010 року з посадовим окладом згідно штатного розпису.

10.06.2011 року позивачка подала заяву про відкликання заяви про звільнення з роботи, оскільки попередня заява була написана в стані афекту та під тиском (а.с. 13).

Проте, відповідачем відхилено заяву ОСОБА_1, внесені необхідні записи до її трудової книжки, та проведено повний розрахунок (а.с. 9-11, 28).

Доводи апелянта про те, що позивачка фактично була переведена на іншу посаду, спростовуються як поясненнями ОСОБА_1, так і матеріалами справи, зокрема змістом заяв позивачки, наказу про звільнення, трудової книжки, довідкою про проведення розрахунку при звільненні, листом управління охорони здоровя Житомирської облдержадміністрації. Доказів того, що позивачка була переведена за ЇЇ згодою на іншу посаду, відповідачем не надано.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про порушення трудових прав ОСОБА_1, та правильно поновив її на роботі. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування судового рішення немає.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди ніким не оскаржується, а тому не є предметом розгляду апеляційної інстанції (п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку).

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Олевської центральної районної лікарні відхилити.

Рішення Олевського районного суду Житомирської області від 08 серпня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: