Справа № 2-4217/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2011 року Солом'янський районний суд м. Києва у складі суду:

головуючого судді - Калініченко О.Б.

при секретарі - Войцеховській М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання спільної сумісної власності подружжя та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 12.05.2011 року звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просить визнати автомобіль RENAULT, 2005 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, реєстраційний № НОМЕР_1, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

В позові посилається на те, що після смерті його батька ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у встановлений законодавством строк позивач та його сестра -3-я особа ОСОБА_3 звернулись до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини.

30.05.2008 року державним нотаріусом Дев'ятої Київської нотаріальної контори Пічевською Н.В. їм були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстровані в реєстрі за №5-965, №5-967, №5-969, №5-971, №5-974, №5-976, №5-978, №5-980.

Проте, до спадкового майна не був включений автомобіль RENAULT, 2005 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, реєстраційний № НОМЕР_1, який було придбано на ім'я матері позивача -відповідачки ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу №16-08/05-КР від 16.08.2005 року в період її шлюбу з померлим ОСОБА_4

Враховуючи зазначене, позивач просить визнати цей автомобіль спільною власністю подружжя для подальшого оформлення права спадкування на нього.

У судовому засіданні позивач, підтримуючи позов, зазначив, що на його звернення до нотаріальної контори щодо оформлення йому свідоцтва про право на спадщину на автомобіль, він отримав відповідь, що так як автомобіль придбаний на ім'я дружини померлого - ОСОБА_2, видати йому зазначене свідоцтво нотаріальна контора не має можливості.

Відповідачка ОСОБА_2 та 3-я особа ОСОБА_3 та їх представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, зазначивши, що позивач не відноситься до кола осіб подружжя, якому належить право звернення до суду з таким предметом позову, та пояснили, що спірний автомобіль придбаний за особисті кошти відповідачки ОСОБА_2, взяті нею в борг, а померлий чоловік відповідачки за життя не був співвласником автомобіля та право власності на його ? частину згідно із ст. 63 СК України не виділяв.

Представник третьої особи -Київського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився, розгляд справи залишив на розсуд суду та проти розгляду справи у їх відсутності не заперечував.

Також, не погоджуючись з вимогами первісного позову, відповідачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який був ухвалою суду від 31.10.2011 року об'єднаний в одне провадження з первісним позовом та в якому вона просила визнати за нею право особистої власності на спірний автомобіль.

В позові посилалась на те, що автомобіль не відноситься до спільної сумісної власності подружжя, а є її особистою приватною власністю, оскільки придбаний нею за кошті, взяті в борг у ОСОБА_6

Тому просила визнати за неї право особистої власності на спірний автомобіль та витребувати його з незаконного володіння позивача, який відмовляється добровільно повертати їй автомобіль, наданий йому нею за їх домовленістю у тимчасове користування з щомісячною оплатою за користування по 500 грн. Однак позивач ні гроші за придбання автомобіля не віддав, з погашенням боргу за який у неї через хворобу виникли фінансові труднощі, ні жодного разу не сплатив за його користування.

Позивач проти позову ОСОБА_2 заперечував, зазначивши, що спірний автомобіль придбаний у період шлюбу ОСОБА_2 з померлим ОСОБА_4, а отже, є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідачка ОСОБА_3 позов визнала, зазначивши, що вона є донькою ОСОБА_2, та підтвердила, що автомобіль придбаний на кошти, взяті її матір'ю в борг.

Заслухавши пояснення сторін та покази свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та її померлий чоловік ОСОБА_4 перебували з 04.01.1974 року у шлюбі, зареєстрованому Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім'ї (актовий запис №14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року шлюб був припинений внаслідок смерті ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3, виданим відділом реєстрації смерті у м. Києві.

Також встановлено, що спірний автомобіль марки RENAULT, моделі KANGOO 1.4, 2005 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, реєстраційний № НОМЕР_1, придбаний на підставі договору купівлі-продажу №16-08/05-КР від 16.08.2005 року, укладеному між ОСОБА_2 та ПІІ АТ "Автоінвестбуд". Автомобіль придбаний за ціною 80326,00 грн.

За життя ОСОБА_4 не заперечував проти придбання автомобілю його дружиною в особисту власність, не давав кошти ні на придбання цього автомобілю, ні на погашення боргу за нього.

Право власності на автомобіль зареєстроване особисто за ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та обліковою карткою приватного АМТ від 04.12.2008 року.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що дійсно позичив ОСОБА_2 кошти на придбання автомобіля в сумі 81000,00 грн., що підтверджується розпискою від 15.08.2005 року, терміном на 5 років. Станом на дату розгляду справи борг йому не повернутий.

Як вбачається зі змісту розписки від 15.08.2005 року, ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_6 81000,00 грн. на придбання автомобілю та зобов'язалась повернути вказану суму не пізніше 5 років від дати позичання. Таким чином, зобов'язання відповідачки по отриманню та поверненню позики було видане в її власних інтересах, а не в інтересах сім'ї.

3-я особа ОСОБА_3 пояснила, що мешкає разом із матір'ю. Вона та її батько ОСОБА_4 були присутні під час позичення її матір'ю у ОСОБА_6 коштів на придбання автомобілю, покупку якого ОСОБА_3 допомагала їй оформлювати. Станом на розгляду справи борг не сплачений.

Таким чином, ОСОБА_4 участі у створенні спільної сумісної власності на спірний автомобіль не приймав, ОСОБА_2 змушена повертати борг за рахунок своїх власних коштів.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільних справах"передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Відповідно до ст.ст. 59,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач ОСОБА_1 вказаних доводів відповідачки не спростував та не надав належного обґрунтування та доказів на підтвердження своїх посилань, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя.

Щодо його доводів про можливості придбання за позичені відповідачкою кошти іншого автомобілю -VOLKSWAGEN TRANSPORT, 1992 року випуску, також придбаного у 2005 році, то суд не приймає їх уваги, оскільки вони спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме змістом довіреності від 06.01.2006 року, згідно з яким вказаний автомобіль VOLKSWAGEN був наданий лише у користування та за часом вже після придбання спірного автомобіля, вартість якого відповідала розміру позичених коштів.

В подальшому автомобіль VOLKSWAGEN був 12.04.2007 року зареєстрований на праві власності за померлим ОСОБА_4 і увійшов до спадкової маси як його особисте майно та після поділу між спадкоємцями спадкового майна був відчужений ОСОБА_3 за біржовою угодою купівлі-продажу від 07.06.2009 року за 100 грн.

Дані обставини підтверджують, що подружжя за життя ОСОБА_4 визнавало факт належності кожному з них роздільного майна у вигляді автомобілів, право власності на які за кожним з ним оформлено окремо і якими кожен з них користувався окремо.

Відповідно до ст. 60 СК України діє загальний режим спільного майна подружжя, згідно з яким майно, набуте за час шлюбу, вважається таким, що належить подружжю. Протилежне має бути доведено особою, яка вважає майно роздільним і таким, що належить їй особисто.

Зокрема, відповідно до пп. 3 п. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Як вбачається з матеріалів справи, за життя померлого чоловіка ОСОБА_2 -ОСОБА_4 кошти були запозичені нею особисто, борг не погашений і після смерті чоловіка.

Суд приходить до висновку, що спірний автомобіль не відноситься до спільної сумісної власності подружжя, оскільки він придбаний на кошти, взяті ОСОБА_2 в борг на придбання автомобіля.

Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову ОСОБА_2 і визнання за нею права особистої власності на спірний автомобіль та, таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Статтями 316, 321 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 неодноразово вимагала повернення автомобілю від ОСОБА_1 Разом з тим, ОСОБА_1 добровільно відмовився повернути їй автомобіль і продовжує використовувати його, що в судовому засіданні він не заперечував.

В зв'язку з цим ОСОБА_2 з метою захисту своїх прав зверталася із заявами до Солом'янського РУГУ МВС України в м. Києві та до прокурора Солом'янського району м. Києва, проте постановами від 19.04.2011 року, 23.04.2011 року, 20.05.2011 року їй було відмовлено в порушенні кримінальної справи стосовно позивача з огляду на наявність ознак цивільно-правових майнових відносин. Зі змісту вказаних поставно випливає, що позивач при опитуванні не заперечував наявність у його користуванні спірного автомобіля, який він, за його словами, повертати не збирається, оскільки згідно з відміткою в технічному паспорті на автомобіль має право керування цим автомобілем.

Між тим, після таких звернень ОСОБА_2 до правоохоронних органів та її спроб повернути свій автомобіль саме і виник даний спір щодо визнання автомобілю спільним майном подружжя, а до того часу з моменту смерті спадкодавця позивач, користуючись цим автомобілем, не оспорював право власності ОСОБА_2 на нього.

Відповідно до ст.ст. 59,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, ОСОБА_2 надала належне обґрунтування та докази на підтвердження обставин щодо набуття нею право особистої приватної власності на спірний автомобіль та довела факт незаконного володіння її автомобілем ОСОБА_1, що останнім в судовому засіданні спростовано не було.

Також на підставі ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

На підставі вищевикладеного, та керуючись ст.ст. 316, 321, 368, 387 ЦК України, ст.ст. 57, 60 СК України, ст.ст. ст.ст. 3-4, 10-11, 57-61, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання спільної сумісної власності подружжя залишити без задоволення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на автомобіль марки RENAULT, моделі KANGOO 1.4, 2005 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, реєстраційний № НОМЕР_1.

Вилучити автомобіль RENAULT, моделі KANGOO 1.4, 2005 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, реєстраційний № НОМЕР_1, з незаконного володіння ОСОБА_1 та повернути його власнику - ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 державне мито в сумі 803,26 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 120,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: