АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № Справа № 22ц-4618/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Басуєвої Т.А.

при секретарі - Качур Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 листопада 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4 державна нотаріальна контора, колективне підприємство „ОСОБА_4 міжміське бюро технічної інвентаризації, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та заповітом, встановлення факту прийняття спадщини, визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2006 року ОСОБА_2 звернулася до суду з уточненим в ході розгляду справи позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту від 13 березня 2004 року, складеного ОСОБА_5 та посвідченого Другою ОСОБА_4 державною нотаріальною конторою, згідно якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і в загалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповідала ОСОБА_3 13 січня 2006 року ОСОБА_5 померла. Посилаючись на те, що даний заповіт складений з порушенням вимог відносно його форми і посвідчення, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, а тому просить визнати його недійсним.

У березні 2007 року ОСОБА_2 звернулася до суду з уточненим в ході розгляду справи позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття нею спадщини після смерті її матері ОСОБА_6 та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та заповітом, виданого 14 листопада 1998 року Другою ОСОБА_4 державною нотаріальною конторою на імя ОСОБА_5

Позивачка зазначила, що вона фактично прийняла спадщину, оскільки після смерті матері ОСОБА_6 вона з ОСОБА_5 продовжувала деякий час спільно мешкати у спадковому будинку, вести господарство. Скориставшись її відсутністю ОСОБА_5 отримала в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом і заповітом від 14 листопада 1998 року на все майно. 13 січня 2006 року ОСОБА_5 померла. Оскільки вона, позивачка, фактично прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_6, просила встановити факт прийняття нею спадщини і визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом та заповітом від 14 листопада 1998 року видане на імя ОСОБА_5

Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 жовтня 2009 року дані позовні вимоги обєднані в одне провадження.

Справа неодноразово розглядалась судом Ленінського районного суду м.Дніпропетровська.

Останнім рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 листопада 2010 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, що спірне домоволодіння №27 по вул.Комсомольській в сел.Таромське м.Дніпропетровська належало на праві власності ОСОБА_6, яка за життя склала заповіт, посвідчений 21 грудня 1987 року Таромською селищною радою м.Дніпропетровська, згідно якого, все своє майно, де б воно не було і з чого воно не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала своїм дочкам ОСОБА_2 і ОСОБА_5 в рівних частинах.

23 жовтня 1993 року ОСОБА_6 померла.

Статтею 549 ЦК України, в редакції 1963 року, визначено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_6 спадкоємці ОСОБА_2 і ОСОБА_5 із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори у встановлений законом строк не звертались. ОСОБА_5 на час смерті матері ОСОБА_6 була зареєстрована та проживала у спірному будинку, тобто фактично вступила у володіння спадковим майном. 14 листопада 1998 року ОСОБА_5 з заявою звернулась до Другої ОСОБА_4 державної нотаріальної контори про прийняття спадщини де їй було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом та за законом.

Позивачка ОСОБА_2 на час смерті матері ОСОБА_6 була зареєстрована та проживала в м.Дніпродзержинську. Доказів на підтвердження фактичного прийняття спадщини ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду не надала.

Так, 25 грудня 2006 року позивачка в судовому засіданні на підтримання своїх позовних вимог пояснила, що майно матері вони не ділили, речами розпоряджалась ОСОБА_5, а вона ніяким чином не прийняла спадщину. Приблизно через пять років після смерті матері вони з сестрою їздили до нотаріальної контори(т.1 а.с.88). В судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_2 не заперечувала, що вона давала такі пояснення, зазначаючи, що вона в судовому засіданні говорила так як воно є внаслідок своєї необізнаності.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 про встановлення факту прийнятті спадщини та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачка не довела факту прийняття нею спадщини після смерті матері ОСОБА_6

Судом також встановлено, що ОСОБА_5 за життя склала заповіт, посвідчений 13 березня 2004 року Другою ОСОБА_4 державною нотаріальною конторою, згідно якого, все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і в загалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, вона заповідала відповідачці по справі ОСОБА_3 13 січня 2006 року ОСОБА_5 померла.

Статтею 1247 ЦК України визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний заповіт складений і посвідчений у відповідності до ст.1247 ЦК України.

Посилання апелянта на те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, є безпідставними та таким, що не відповідає матеріалам справи, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 в задоволенні її позовних вимог щодо визнання заповіту недійсним.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 листопада 2010 року постановлено з додержанням норм матеріального й процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 листопада 2010 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: