КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №2-2912/10
Провадження № 2-2912/10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.05.2010 року Київський районний суд м.Полтава у складі:

головуючого - судді Антонова А.В.;

при секретарі -Кононенко О.П.

за участю представник позивача-відповідача - ОСОБА_1, відповідача зивача -ОСОБА_2, представника відповідача -позивача ОСОБА_3, та третьої оби - ОСОБА_4,

зглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Полтава цивільну справу за озовом АБ «Полтава-банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на заставне айно, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до АБ «Полтава-банк» про визнання здійсними кредитного та іпотечного договорів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить звернути стягнення на заставне іно, що є власністю ОСОБА_2 в зв'язку з заборгованістю за кредитним говором № 224 від 05.10.2007 року, посилаючись на те, що згідно умов кредитного договору № 224 від 05.10.2007 року АБ „Полтава-банк було надано споживчий кредит юбан Н.І. у сумі 25 000 доларів США строком на 36 місяців з 05.10.2007 року по 10.2010 року зі сплатою 11.5% відсотка річних, та щомісячної комісії 0.1% відсотка від їй залишку заборгованості по кредиту на умовах визначених цим договором. 26.05.2008 у було укладено додаткову угоду якою визначено процентну ставку 13,5% річних.

В забезпечення повернення ОСОБА_2, не пізніше 05.10.2010 року грошових коштів, иманих за кредитним договором № 224 від 05.10.2007 року, процентів за користування дитом та щомісячної комісії, неустойки, ОСОБА_2, в подальшому передає в іпотеку АБ олтава-банк», належне їй на праві власності майно: нежитлові цегляні приміщення в д.А-1, загальною площею 48.1 кв.м., що знаходяться за адресою: м.Полтава, провулок мисловий, будинок №17/2 та розташовані на земельній ділянці, яка перебуває в жавній власності, згідно Довідки щодо земельної ділянки на території м.Полтава, виданої лтавським міським управлінням земельних ресурсів та земельного кадастру 05.10.2007 у за №28-16/1235, іпотечною вартістю 242 905 грн. 00 коп.

На даний час ОСОБА_2 не сплачує відсотки за користування кредитом, чим порушує п.п. 1.1, 4.2.1. кредитного договору № 224 від 05 жовтня 2007 року., наслідком чого її ргованість на 03.03.2010 року перед АБ Полтава-банк становить 250 692 грн. 18 коп.

ОСОБА_2 було надіслано вимоги про усунення порушень зобовязань по кредитному договору, але остання прострочену заборгованість по кредитному договору тила.

Відповідач ОСОБА_2 звернулась з зустрічним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що умови кредитного договору №224 від 05.10.2007 року щодо видачі кредитодавцем валютних цінностей позичальнику у готівковій формі та здійснення позичальником платежів користування кредитом готівковою іноземною валютою є такими, що суперечать діючому законодавству України, а тому кредитний договір підлягає визнанню недійсних як оспорюваний правочин на підставі ч.ч.1,3 ст.215, ч. 1 ст.203, ст.227 Цивільного кодекса України.

ОСОБА_2 стверджує, що банківські ліцензії видані ОСОБА_5 Банком України «Полтава-банк» №73 від 04.12.2001 року, дозвіл НБУ №73-1 від 04.12.2009 року додаток до нього, дозвіл НБУ №73-2 від 05.10.2009 року, додаток до нього, самі по собі ПАБ «Полтава-банк» права на здійснення операцій щодо використання іноземної валюти на території України як засобу платежу в готівковій формі, оскільки згідно спеціальної імперативної норми, який міститься у п. г) ч.4 ст.5 Декрету КМУ для здійснення подібних операцій вимагається отримання також індивідуальної ліцензії, котра в АБ "Полтава-банк» відсутня. Просить визнати недійним кредитний договір посилаючись на ч. 1 ст.227 ЦК України, де вказано, що вчинення юридичною особою правочину без відповідного дозволу (ліцензії), є достатньою підставою для його визнання судом недійсним.

Відповідно до ст.236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом, недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, і згідно ст.216 Цивільного кодексу України не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Так як зобов'язання ОСОБА_2 перед ПАБ «Полтава-банк» за кредитним договор. №224 від 05.10.2007 року забезпечені передачею банку в іпотеку належного їй нежитлов. тримігцення, відповідно до ч.2 ст.548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню, адже недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсній правочину щодо його забезпечення.

Таким чином, недійсність взаємних зобов'язань ОСОБА_2 та ПАБ «Полтава-банк кредитним договором №224 від 05.10.2007р. має наслідком недійсність і правочину укладеного в забезпечення основного зобовязання - договору іпотеки, посвідченого 5.10.2007 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_6

Представник АБ «Полтава-банк» ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечував проти заявленого позову. Вказував, що позивач отримав кредит за своїм бажанням саме в іноземній валюті, визнав умови даного договору, шляхом проведення проплат в валюті говору, наголосив, що АБ «Полтава-банк» має право на оформлення та видачу кредитів іноземній валюті на підставі ліцензії НБУ, й не потребує для цього індивідуальної ліцензії.

В судовому засіданні ОСОБА_2 підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила визнати кредитний та іпотечний договори недійсними, так як їх зміст суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підтримав позовні вимоги останньої у повному обсязі. Вказав, що дані угоди з підстав наведених ОСОБА_2 є недійсними.

Третя особа ОСОБА_4 вказав, що дані угоди з підстав наведених ОСОБА_2, та її дставником є недійсними.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги АБ «Полтава-банк» підлягають задоволенню в повному обсязі, а позов ОСОБА_2 є безпідставним й задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства окрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за субєктом цивільного пра: жливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

За змістом ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України , інших актів законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ОСОБА_2 не заперечує, що на момент укладення кредитного договору № 0 від 14 травня 2007 року вона не подавала жодних зауважень щодо змісту та умов договору за внутрішнім волевиявленням звернулася до АБ «Полтава-банк» із заявою споживчого кредиту в іноземній валюті, зокрема в доларах США, та підписала кредитний договір.

Згідно із ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно дані умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавств , а за таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлене договором або законом.

Відповідач-позивач ОСОБА_2 пояснила, що у зв'язку з економічною кризою та погіршенням її майнового стану вона не може виконати умови кредитного договору. Проте, згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Ст.629 ЦК України встановлює, що договір є обов"язковим до виконання сторонами.

Ч. 4.1 ст. 1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник в'язується повернути кредит та сплатити проценти

АБ «Полтава-банк» свої зобов'язання за договором виконав, надавши юбан Н.І. кредит в вказані договором валюті, а саме доларах США, що підтверджується латіжними документами.

Обґрунтовуючи свої вимоги. ОСОБА_2 послалася на ст.99 Конституції України, 1 ст. 192 Цивільного кодексу України. ч. 1 ст. 524 ЦК України, у відповідності до яких 'овязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Разом з тим, вказана стаття Конституції України визначає тільки правовий статус грошової одиниці України, ате ні яким чином не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в України грошових одиниць іноземних держав. Надаючи та отримуючи кредити в іноземних валютах, між сторонами визначається та ановлюється модель регулювання грошових зобов'язань в іноземній валюті.

Тобто, окрім обов'язку повернути отримані грошові кошти в іноземній валюті, у рони виникає зобов'язання здійснювати оплату відсотків та інших платежів в іноземній люті, якщо інший обов'язок не встановлений безпосередньо в кредитному договорі.

Ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і тютного контролю» зазначено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких мог та зобов'язані якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

Однак, ч. 3 ст.533 Цивільного кодексу України передбачає можливість виконання сторонами грошових зобов'язань в іноземній валюті.

Окрім вказаного, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не гребує індивідуальної ліцензії, адже операції з кредитування в іноземній валюті здійснюються у відповідності до ст.1054 Цивільного кодексу України та норм Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банки на підставі банківської ліцензії мають право на розміщення залучених коштів від свого імені, власних умовах та на власний ризик.

При цьому, терміном «кошти» згідно ст.2 даного Закону визначено - гроші у національній, або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно ч. 1ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» зміщення банком залучених коштів від свого імені, на власний ризик, власних умовах є дитною операцією.

Основним документом, що регулює режим здійснення валютних операцій на території України є Декрет Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Статтею 5 Декрету встановлено, що операції з валютними цінностями здіснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються ОСОБА_5 банком України.

Таким чином, законодавство України чітко та однозначно визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити в іноземній валюті та бути суб'єктом кредитних зобов'язань (правовідносин) в іноземній валюті.

Більш того, спеціальне законодавство в сфері банківської діяльності не містить норм якими забороняється банкам надавати кредити в іноземній валюті.

Що стосується валютного законодавства, то відповідно до вимог ст. 1 Декрету, надання кредитів в іноземній валюті відноситься до валютних операцій.

Здійснення валютних операцій може мати місце на підставі генеральних чи індивідуальних ліцензій ОСОБА_5 банку України.

Відповідно до ч. 1 ст.5 Декрету, індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій видає ОСОБА_5 банк України.

Згідно ч.4 ст. 5 Декрету, індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції, на період, необхідних для здійснення такої операції.

Пункт «в» ч.4 ст. 5 Декрету передбачає вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, тільки за умов, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Генеральні ліцензії надаються на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної - ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання.

З огляду на вищезазначене, індивідуальна ліцензія на проведення вказаних операцій ннеобхідна лише у тому випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі, однак, на сьогоднішній день законодавством не встановлено термінів і кредитів в іноземний валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування.

Ця обставина з огляду на характер норми Декрету, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками або іншими фінансовими організаціями) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

При цьому, згідно п. 5.3. Положення «Про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій», затвердженого постановою Правління ОСОБА_5 банку України від 17 липня 2001 р. N 275, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систуму валютного регулювання і валютного контролю", від 19.02.93 за № 15-93.

ВАТ «Полтава - банк» володіє: банківською ліцензією, №73, виданою йому Націоальним банком України від 04.12.2001 року; дозволом ОСОБА_5 банку України №73-1 від 04.12.2001 року (Додаток до Дозволу №73-1 від 04.12.2001 року, пункт 1 якого до переліку операцій, які має право здійснювати ОСОБА_5 відносить операції з валютними цінностями, зокрема: залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України та інші); дозволом ОСОБА_5 банку України №73-2 від 04.12.2001 року ( Додаток до Дозволу №73-2 від 05.10.2009 року пункт 1 якого до переліку операцій, які має право здійснювати ОСОБА_5 відносить операції з валютними цінностями, зокрема: залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України та інші).

Таким чином вказані дозволи є генеральними ліцензіями на здійснення валютних операцій.

Суд також не бере до уваги посилання позивача на те, що умови зеленого кредитного договору є несправедливими, так як через значне підвищення долара США до української гривні позивач в даний час змушений сплачувати більшу суму тіла кредиту в гривні, ніж фактично отриману від відповідача, що стало наслідком фінансової кризи й як вважає відповідач-позивач ОСОБА_2 є непереборною силою.

Діючим законодавством не передбачений стабільний курс долару США до національної валюти - гривні.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про ОСОБА_5 України", офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Нацбанком.

Згідно з ч. 1 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю", валютні курси встановлюється НБУ за погодженням з Кабінетом міністрів України.

Поряд с цим, Положенням «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженого Постановою Правління ОСОБА_5 Банку України № 496 від 12.11.2003 року, визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. З наведеного можливо зробити висновок, що стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Таким чином, при укладенні цього договору в іноземній валюті ( доларах США ) та беручи себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, сторони за договором, повинні були усвідомлювати, що курс національної валюти України до долару США не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинні були передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором.

Позивач, згідно з ч.2 ст.1056 Цивільного кодексу України, мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця.

Окрім того, відповідно до п.6 ст.14 Закону України «Про захист прав споживачів», у позивача існувала можливість в 14-денний термін відмовитись від кредиту, проте цим правом він не скористався, отже, оцінюючи всі фінансові ризики, позивач не відмовився від отримання кредитних коштів саме в валюті доларах США.

Суд приймає до уваги ту обставину, що ОСОБА_2 виконувала умови договору та сплачувала платежі по кредиту та відсоткам, не оспорюючи договір, що підтверджується квитанціями про внесення грошових коштів.

Згідно з п.1 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач в своїй позовній заяві не довів тих обставин, на які він посилається як на законні підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Беручи до уваги зазначене вище, суд приходить до висновку, що кредитний договір №224 від 05.10.2007 року та договір іпотеки від 05.10.2007 року відповідають чому законодавства та обгрунтованих підстав для визнання їх недійсними немає.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 524, 533, 1046, 1054 ЦК України, ст.ст. 10-11,57-60, 212-215 К України, ст.ст.47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п.6 ст.14 Закону України «Про захист прав споживачів», суд, -

ВИРІШИВ:

Позов АБ «Полтава-банк» задовольнити в повному обсязі.

Звернути стягнення на користь АБ «Полтава-банк» на заставне майно ОСОБА_2 згідно іпотечного договору від 05.10.2007 року, а саме нежитлові приміщення в : А-1, цегляні, загальною площею 48.1 кв.м., що знаходяться за адресою: м.Полтава, провулок Промисловий, будинок №17/2 (сімнадцять дріб два), та розташовані на земельній ділянці, яка перебуває в державній власності, згідно Довідки щодо земельної ділянки на територїї м.Полтава, виданої Полтавським міським управлінням земельних ресурсів та земельного кадастру 05.10.2007 року за №28-16/1235;

За рахунок вартості заставного майна відшкодувати АБ „Полтава-банк заборгованість ОСОБА_2 по кредитному договору № 224 від 05 жовтня 2007 року у сумі 250 692 грн. 18 коп.

Стягнути з громадянки ОСОБА_2 витрати по сплаті державного мита в сумі 1700 грн. 00 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120 грн. 00 коп., всього - 1820 грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити за необгрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м.Полтави шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у 20-денний строк, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку.

Головуючий Антонов А.В.