Ленінський районний суд м. Запоріжжя
Справа №2-24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2010р. Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого:

судді Мусієнко Н.М.

при секретарі Ковальові Є.Ф.

за участю адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3-тя особа Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, визнання недійсною довіреності, визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на майно, суд, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2004р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що у 1998р. він купив у ОСОБА_6 за 5000грн. гараж №1, розташований у дворі будинку №216 по пр. Леніна в м. Запоріжжі.

Купівля-продаж майна відбувалась за усною угодою між позивачем та ОСОБА_6 і не була посвідчена нотаріально, оскільки на момент укладання угоди у ОСОБА_6 не було документів, що підтверджують право власності на гараж. Факт підтвердження купівлі гаража та отримання ОСОБА_6 коштів, позивач підтверджує депозитними договорами АКБ «Металург» на ім'я ОСОБА_6

В позові ОСОБА_2 зазначає, що обидві сторони правочину фактично виконали умови договору купівлі-продажу, а саме, позивач передав ОСОБА_6, гроші в сумі 5000грн., а останній передав гараж у розпорядження та користування.

За таких обставин позивач просить визнати дійсним договір купівлі-продажу гаражу №1, розташованого у дворі будинку №216 по пр. Леніна в м. Запоріжжі та визнати за ним право власності на це майно.

На теперішній час власником гаражу №1, розташованому у дворі будинку №216 по пр. Леніна в м. Запоріжжі є відповідач ОСОБА_7, який набув право власності на зазначений обєкт за договором дарування від 28.05.2002р., посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 Оскільки договір дарування від 28.05.2002р. укладався від імені ОСОБА_6 за дорученням, виданим 22.05.2002р. на ім'я відповідачки ОСОБА_4, яке посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, позивач також просить визнати недійсною довіреність, видану на ім'я ОСОБА_4 від 22.05.2002р.

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали, просять його задовольнити в повному обсязі, визначених в останніх уточненнях до позову та за мотивами, вказаними в ньому.

Відповідачі проти позову заперечують, суду пояснили, що право власності на гараж №1, що розташований у дворі житлового будинку №216 по пр. Леніна 216 оформлено за ОСОБА_6 лише 29.01.2002р. згідно з рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради №23/10.

На підставі рішення виконкому Запорізької міської ради ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на гараж від 13.03.2002р. Оскільки на момент укладання с ОСОБА_2 усного договору купівлі-продажу гаражу ОСОБА_6 не був власником обєкта продажу, він не мав право на відчуження не належного йому майна.

Крім того, оскільки позовна заява ОСОБА_2 надійшла до суду в лютому 2004р., то вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно взагалі не підлягають задоволенню у звязку із пропущенням строку позовної давності.

Відносно вимог про визнання недійсною довіреності від 22.05.2002р., виданої на ім'я ОСОБА_4, представник відповідачів пояснила, що за нормими цивільного законодавства позивач не належить до кола осіб, які за законом мають право ставити питання про визнання недійсним правочину, з підстав, визначених у позові.

Третя особа в судове засідання не зявилась, про час розгляду справи повідомлялась своєчасно належним чином, причину неявки суду не повідомила, тому суд вважає можливим розглянути справу в її відсутності.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Згідно із п. 4 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України від 16.01.2003р., положення цього кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки події, зазначені в позові, відбувалися у 1998 році, то на той час діяв ЦК України в редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 224 ЦК України (в ред. 1963р.) за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як вбачається із змісту ст. 224 ЦК України договір купівлі-продажу належить до цивільних договорів про передачу майна у власність, оскільки метою такого договору є перенесення права власності на майно з продавця на покупця.

За ст. 225 ЦК України (1963р.) право продажу майна належить власникові майна. Тобто приймати рішення щодо відчуження майна, а саме визначати його правову долю, має лише його власник, оскільки за договором купівлі-продажу продавець зобовязаний передати покупцеві не лише саме майно, а й право власності на нього. Продавець не може передати покупцеві те, на що він сам не має права.

Судом встановлено, що 29.01.2002р. виконавчим комітетом Запорізької міської ради прийнято рішення № 23/10, яким за ОСОБА_6 оформлено право власності на гараж №1, розташований у дворі житлового будинку №216 по пр. Леніна в м. Запоріжжя.. На підставі зазначеного рішення виконкому Запорізької міської ради ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право власності на гараж від 13.03.2002р., що також підтверджується технічним паспортом на майно, виданим ОП ЗМБТІ.

У судовому засіданні позивач пояснив, що усна угода купівлі-продажу гаражу відбувалася між ним та ОСОБА_6 навесні 1998р. за відсутності у останнього жодних правовстановлюючих документів на обєкт нерухомості.

Таким чином, оскільки на момент укладання правочину з ОСОБА_2, ОСОБА_6 не був власником гаражу, він не мав жодного права та законних підстав на відчуження неіснуючого у власності майна.

Згідно із 6. «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України в редакції від 16.01.2003р. правила цього кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Судом встановлено, що позовна заява ОСОБА_2 надійшла до Ленінського районного суду м. Запоріжжя 19.02.2004р., що підтверджується відповідним штампом суду та не заперечувалось позивачем.

Відповідно до ст. 71 ЦК України ( в ред.1963р.) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові (ст. 80 ЦК України).

Статтею 73 ЦПК України передбачено, що суд поновлює строк, встановлений законом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Оскільки позовна заява ОСОБА_2 надійшла до суду вже після закінчення строку позовної давності і позивачем не заявлено клопотання відносно поновлення пропущеного строку звернення до суду, вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно не підлягають задоволенню також і з цих підстав.

Згідно із ст. 55 ЦК України ( в ред.1963р.) угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 помер 12.07.2003р.

За висновками посмертних судово-психіатричних експертиз ОСОБА_6 від 21.08.2004р. та від 03.01.2006р., на момент підписання доручення на ім'я ОСОБА_4 від 22.05.2002р., ОСОБА_6 не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними.

Виходячи із положень цивільного законодавства, що діяло на момент підписання ОСОБА_6 доручення на ім'я ОСОБА_4 (ЦК України в редакції 1963р.), питання щодо визнання недійсним правочину з підстав, визначених у позові ОСОБА_2, має ставити тільки особа, яка в момент її укладння не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, тобто ОСОБА_6

Крім того, чинними нормами права не надано особі, яка не є стороною правочину, ставити питання про визнання його недійсним.

Отже, перелічені вище обставини в сукупності вказують на недоведеність вимог ОСОБА_2 та дають суду підстави для відмові в позові.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог. Вийти за межі позовних вимог суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом, і з дотриманням загальних засад цивільного судочинства. Про це також роз'яснено в п. З постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі».

Керуючись ст. ст. 10,11,60,212-215 ЦПК України, ст.ст. 55,71,80,225 ЦК України (в ред..1963р.), суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсною доручення виданого на ім'я ОСОБА_4 від 22.05.2002р, та посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 - відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу гаражу №1, розташованому у дворі будинку №216 по пр. Леніна в м. Запоріжжі відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на гараж №1, розташований у дворі будинку №216 по пр. Леніна в м. Запоріжжі відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя: