Рівненський міський суд Рівненської області
Справа №2-6246/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2010 року

Рівненський міський суд

в особі судді Рогозіна С.В.

при секретарі Івченко І.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому попередньому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до кредитної спілки "Єдність" про стягнення грошової суми строкового банківського вкладу, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Рівненського міського суду з позовом до кредитної спілки "Єдність" про стягнення грошової суми строкового банківського вкладу в сумі 25000 грн. та судових витрат по справі.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просить суд стягнути з відповідача на її користь суму грошового вкладу в розмірі 25000 грн. та понесені нею витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав повністю, не заперечує проти його задоволення.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення з наступних підстав.

Як було встановлено в судовому засіданні, 19 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та кредитною спілкою "Єдність" було укладено договір № 673 про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок "Лояльність" на загальну суму вкладу 25000 грн., строком на 36 місяців, які були' внесені позивачем в касу відповідача, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 19.09.2008 року.

01 березня 2010 року позивачу, у відповідності до п. 4.6. вищезазначеного договору, було вручено повідомлення про зменшення з 01.03.2010 року процентної ставки з 22,5 % річних до 1,5 % річних.

Відповідно до вимог п. 4.7. згаданого вище договору у разі, якщо вкладник продовж 10 календарних днів, з моменту оримання відправленого спілкою повідомлення, зазначеного в п. 4.6. договору, не укладе додатковий договір про заміну процентної ставки, даний договір вважається розірваним сторонами з 11 дня отримання вкладником повідомлення про заміну процентної ставки. Додаткові договори сторонами укладені не були. Тобто строк дії депозтного договору № 673 від 19.09.2008 року закінчився 11 березня 2010 року.

Позивач неодноразово, починаючи з 11.03.2010 року зверталась до відповідача з проханням повернути їй вклад, але отримувала від відповідача необгрунтовані відмови та пропозиції укласти додаткові договори щодо продовження терміну дії угоди та зменшення розміру відсоткової ставки.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або^інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із приписами ч. 1 ст. 8 Цівільного кодексу України, якщо цивільні відносини не врегульовані Цивільним кодексом, іншими актами Цивільного законодавства або договором, вони регулююються тими правовими нормами Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини.

Суд приймає до уваги той факт, що відносини між позивачем та відповідачем по своїй суті повністю тотожні відносинам "вкладник - банк", то і, відповідно, повинні регулюватись за тимиж нормами, що і останні.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1060 Цівільного кодексу України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1061 Цивільного кодексу України банк виплачує вкладникові проценти на суму в розмірі встановленому договором банківського вкладу.

Частини 2 та З статті 1058 ЦК України передбачають, що договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором.

У відповідності до частин 2 та 3 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо) Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» визначено, що оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, і ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій. Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону.

Таким чином, у суду є достатньо підстав вважати, що відповідачем грубо порушені норми ст. 1058, ч. 2 ст. 1060 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», тому приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають до задоволення повністю, а отже з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення кошти в сумі 25000 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а отже з відповідачів підлягають до стягнення на користь позивача понесені останнім судові витрати по справі, а саме: витрати на сплату інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи.

У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог, а відтак з відповідача необхідно стягнути 250 грн. судового збору в прибуток держави.

Частиною 6 статті 154 ЦПК України передбачено, що суд може одночасно з ухваленням судового рішення постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову, а відтак вжиті заходи забезпечення позову ОСОБА_3, вжиті відповідно до ухвали суду від 20.04.2010 року у вигляді накладення арешту на кошти кредитної спілки "Єдність" підлягають до скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8, 16, 526, 633, 1060, 1061 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 88, 154, 208-209, 212-215,218 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до кредитної спілки "Єдність" про стягнення грошової суми строкового банківського вкладу - задоволити повністю.

Стягнути з кредитної спілки "Єдність" (, м. Рівне, вул. Чорновола, 13/323) на користь ОСОБА_1 суму грошового вкладу в розмірі 25000 гривень та судові витрати по справі в сумі 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Стягнути з кредитної спілки "Єдність" (, м. Рівне, вул. Чорновола, 13/323) в прибуток місцевого бюджету счудовий збір в сумі 250 гривень.

Застосовані судом заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на кошти кредитної спілки "Єдність" - скасувати.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Рівненської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено 17 травня 2010 року.

Суддя Рівненського міського суду С.В.Рогозін