Апеляційний суд Житомирської області
УХВАЛА

Іменем України

27 травня 2010 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Широкової Л.В.

суддів Франовської К.С.,

ОСОБА_1

при секретарі судового

засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 березня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, -

встановила:

У червні 2007 р. ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку № 77 по вул.50-річчя Жовтня в с.Сінгури Житомирського р-ну та земельної ділянки площею 0,028 га, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 19 жовтня 2005 р. Посилалася на те, що вказаний будинок та земельна ділянка належала їй та чоловіку ОСОБА_5, право власності було зареєстроване на чоловіка. При укладенні вказаного договору відповідач ввела їх в оману, оскільки ні вона, ні покійний чоловік ніколи не погоджувались на це. В день укладення договору мова йшла про дарування лише земельної ділянки площею 0,33 га в с.Сінгури Житомирського р-ну, тому вони з чоловіком погодились на це. Відповідач скористалась їх похилим віком та станом здоровя, пояснювала їм, що вони укладають договір дарування земельної ділянки площею 0,33 га. Покійному чоловіку на час укладення договору дарування було 77 р., він постійно хворів і не усвідомлював, що дарує житловий будинок та земельну ділянку біля нього. А вона була впевнена, що підписує заяву про згоду на дарування тільки земельної ділянки площею 0,33 га.

В процесі розгляду справи позивач свої вимоги уточнила, просила суд визнати договір дарування недійсним у звязку з відсутністю її згоди на такий правочин, а також заяву визнати недійсною, як таку, що була нею підписана під впливом помилки (а.с.171- 173).

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 26 березня 2010 р. в задоволенні позову ОСОБА_3 за безпідставністю.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове яким задовольнити її позовні вимоги з підстав порушення судом норм матеріального права.

Суд не дав належної оцінки тій обставині, що вона не читала текст заяви про надання згоди на відчуження будинку, її підписала під впливом помилки, оскільки має вік 80 років, має поганий зір та слух.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з направленням справи на новий розгляд, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 19 жовтня 2005 р. між ОСОБА_5, який помер 10 червня 2006 р., та відповідачем був укладений договір дарування житлового будинку № 77 по вул.50 річчя Жовтня в с.Сінгури, Житомирського р-ну, Житомирської обл. та земельної ділянки площею 0,28 га для обслуговування вказаного будинку та ведення особистого підсобного господарства, яка розташована там же (а.с.6, 16).На укладення даних право чинів позивач надала письмову згоду.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що ОСОБА_3, як стороною, яка діяла під впливом обману та її представником, не доведено наявність умислу з боку відповідачки, істотність значення обставин, щодо яких позивачку введено в оману, так і самого обману, що надавало б суду підстави відповідно до вимог ч.1ст.230 ЦК України визнати оспорені правочини недійсними.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 в процесі розгляду справи уточнила свої позовні вимоги (а.с.171-173) , та просила суд визнати договір дарування та заяву про надання згоди на укладення вказаного договору недійсними на підставі ч.1 ст.229 ЦК України, яка визначає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки. Проте, суд постановив рішення про відсутність підстав для визнання правочину недійсним відповідно до вимог ч.1 ст.230 ЦК України, яка визначає недійсність правочину, якщо одна із сторін правочину ввела другу сторону в оману.

Відтак, суд першої інстанції по суті не розглянув уточнені позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними на підставі ч.1ст.229 ЦК України та постановив рішення щодо недійсності правочину відповідно до вимог ст.230 ЦК України, за вимогами, які позивач не підтримувала.

Виходячи з наведеного, рішення суду не може залишатися без зміни, підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307,311, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 березня 2010 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до того ж суду іншим суддею.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Судді:

Справа № 22ц-2291/2010 Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_6

Категорія 13 Суддя-доповідач ОСОБА_7