Справа №2 -715 /10
РІШЕННЯ

ІМЯМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2010 року с.Біловодськ

Біловодеький районний суд Луганської області в складі:

Головуючого- судді- ОСОБА_1

при секретарі Мошонській Л. М.

розглянув в відкритому судовому засіданні в залі судового засідання в смт. Біловодськ цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до приватного підприємця ОСОБА_3 про розірвання трудового договору, стягнення заборгованості з заробітної плати, за час вимушеного прогулу, компенсації за відпустку, моральної шкоди, -

в т а н о в и в :

30 липня 20.10 року позивачка звернулася з позовом до суду, в обгрунтування якого вказала, що з іервня 2009 року працювала продавцем у приватного підприємця ОСОБА_3 на підставі рудового договору №121509007 від 24.06.2009р., згідно до якого оплата праці здійснювалася в розмірі 1/2 іастини мінімальної заробітної плати, графік роботи з 8 до 12 годин. Однак, в порушення трудового договору відповідачка встановила позивачу інший графік роботи- з 7 до 20 годин 2 тижні в місяць, у ів*язку з чим трудовий договір необхідно вважати недійсним. 1.06.2010р. відповідачка не допустила її до іиконання роботи, не сплатив при цьому заборгованості з заробітної плати з серпня 2009р по травень 2010 доку. 22.07.20109р>. ОСОБА_4, донька відповідачки, у Біловодському районному центрі зайнятості іаселення віддала їй трудову книжку, без запису про звільнення, у звязку з чим з 1 червня 201 Ор по даний (ас з вини відповідачки знаходиться у вимушеному прогулі. У звязку з порушенням відповідачем (имогст.47,116,117 КЗпП України просить визнати трудовий договір недійсним, стягнути заборгованість Ю заробітній платі з серпня 2009р по січень 201 Ор в сумі 1988грн, заборгованість по заробітній платі з іютого по травень 2010 року в сумі 3506,00грн, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 884грн,

ііоральну шкоду в розмірі 1000грн.

В судовому засідання позивачка та представник позивача доповнили позовні вимоги вимогою про ітягнєння середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 31.05.201 Ор по 30.07.2010р. в сумі [772,0грн, з 1.08.201 Ор по 20.10.201Ор- 2368,0грн, а також вимогу' щодо розірвання трудового договору з (Складанням обовязку на відповідача внести запис в трудову книжку позивачки про звільнення з »йманої посади з дня винесення рішення суду.

В поясненнях позивач вказала, що працювала у відповідачки 2 тижні в місяць з 7 до 20 години, заробітна плата виплачувалася в розмірі 1/2 мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством, з лютого 2010р по травень 201 Ор включно заробітна плата не виплачувалася зовсім. Наприкінці травня 2010р була проведена ревізія, після якої 1 червня 2010р. ОСОБА_4 не допустила її до роботи, вимагаючи погасити нестачу, якої не було. Вона відмовилася від виконання даної вимоги, а оскільки ОСОБА_4 не допустила її до роботи, вона покинула місце роботи. В червні 2010р. вона з ОСОБА_4 у Біловодському РЦЗН вирішували питання стосовно звільнення її з роботи, однак вона не погодилася з пропозицією представника відповідача звільнення її за прогули , оскільки не самовільно залишила роботу. Тоді ж вона отримала трудову книжку без запису про звільнення. також пояснила, що з заявою про звільнення вона до відповідачки не зверталася, наказу про її звільнення не було, в відомостях про отримання заробітної плати з червня 2009р по травень 2010р. , які надала представник відповідача ОСОБА_4 до суду , стоїть не її підпис.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав , вказавши, що за час роботи продавцем, з яким був укладений трудовий договір, позивачка отримувала заробітну плату в розмірі мінімальної, про що свідчать її звіти до податкової інспекції, а також відомості про нарахування та виплату заробітної плати, з підписом позивачки про отримання заробітної платі за кожний місяць. Також додала, що після проведеної ревізії у магазині вона не вимагала у позивачки погасити заборгованість, однак 1 червня 2010р. позивачка не стала до роботи, що вона, як представник відповідачки, вважала за прогул. Тому при розмові в Біловодському РЦЗН вона ставила питання про звільнення позивачки саме за прогули, а не за власним бажанням, з чим не погодилася позивачка. Наказ або запис про звільнення позивачка з посади продавця до даного часу відсутній. Просить відмовити в задоволенні позову у зв*язку з безпідставністю вимог.

Свідок ОСОБА_5, юрисконсульт Біловодського районного Центру зайнятості населення, пояснила--в суді, що в червні 2009 року вона дійсно зареєструвала трудовий договір між сторонами у справі,внесла запис у трудову книжку про прийняття ОСОБА_2 на роботу до ПП ОСОБА_3, бачила невідповідність розміру оплати труда вимогам чинного законодавства, однак не має права вимагати від сторін іншого, оскільки позивачка прийняла пропозицію відповІдачаЛ 21 червня 2010р. сторони прийшли дот центру з,питанням розірвання трудового договору, однак з підставою звільнення обидві були * не згодні. Представник відповідача наполягав на звільненні за прогули, оскільки позивачка з 1 червня 2010р. не працювала, а позивачка з даною статтею не була згодна, між ними виникла сварка.

Свідок ОСОБА_6.П. пояснила в суді, що працювала продавцем в барі ПП ОСОБА_7, а потім перейшла до магазину, де працювала разом з позивачкою. їй, свідку, запропонували заробітну плату в розмірі 5% від розміру денної виручки, однак вона її жодного разу не отримала грошима, оскільки вибирала продуктами: один раз на 1000грн, другий раз на 900 гри. 30.05.2010р. була проведена ревізія, яку проводили вона, позивачка та представник відповідача, нестача була 6 тис. грн.. Через тиждень її з позивачкою ОСОБА_4 запросила побалакати про нестачу, ОСОБА_2 відмовилася платити нестачу, а вона, оскільки повинна була лише 200грн.написала розписку В Біловодському РЦЗН в її трудовій книжці [зробили запис про звільнення за недовіру з 1.06.2010р.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази , суд вважає позов таким, що |не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно до ст. 10,11 ЦПК України сторони та інші особи, які приймають участь у справі, мають лвні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми іравами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на іідставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 256 ЦК України передбачено право особи звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності. . 1

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися до суду з заявою про вирішення рудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня. коли він дізнався або повинен був !' взнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення йому зпії наказу про звільнення або з дня видачі тру дової книжки.

Як встановлено в судовому засіданні, з червня 2009 року між сторонами був укладений трудовий зговір, відповідно до якого позивачка приймалася на посаду продавця в магазин ПП ОСОБА_3 з златою труда в розмірі 1/2 частини мінімальної заробітної плати.

З 1 червня 201 Ороку позивачка не працює в магазині відповідача , з заявою про звільнення з |йманої посади з вказівкою на підставу звільнення не зверталася, наказу про звільнення її з роботи з ередбачених трудовим законодавством підстав відповідачем на надавався, запис в трудовій книжці Ьзивача про звільнення з посади продавця у ПП ОСОБА_3 відсутній.

Підстави припинення трудового договору передбачені в ст..ст.36-39.40-41 КЗпП України., іиреному тлумаченню вони не підлягають.

Оскільки на судові органи не покладені обов*язки щодо розірвання трудових договорів між зотодавцем та працівником, з врахуванням того, що позивач не звертався до роботодавця, з яким пав трудовий договір, з заявою про звільнення, суд вважає вказану позовну вимогу такою, що не лягає задоволенню.

Це ж стосується і вимоги щодо стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу 01.07.2010р по 20.10.2010р, суд вважає дану вимогу такою, що не підлягає задоволенню, оскільки дана вимога взаємопов*язана з вимогою про звільнення, якого, як встановлено по даній справі, не було.

Вимоги щодо стягнення заборгованості з Заробітної плати за період з серпня 2009р по травень 2010року, стягнення компенсації за невикористані відпустку суд вважає такими , що не підлягають задоволенню, оскільки з серпня 2009р, як вказала позивачка, вона знала про порушене її право при отриманні заробітної плати в розмірі І/2 мінімальної заробітної плати за роботу, яку виконувала в більшому обсязі, а потім, з лютого по травень 2010р. і зовсім нічого не отримувала , однак з заявами на незаконні, як вона вважала , дії відповідача не зверталася до правоохоронних та інших державних органів. Свідок ОСОБА_6 пояснювала, що грошима відповідач їм не платив заробітну плату, її вибирали продуктами харчування.

Факт не виплати заробітної плати за спірний період представник' відповідача спростовувала письмовими доказами - розрахунковою книжкою з відомостями про нарахування та виплату позивачці заробітної плати включно по травень 2009року, в якому нараховувалася також і компенсація за відпустку з підписами позивача про їх отримання. Не погодившись з даним доказом, позивачка вказала на підроблений її' підпис , однак ні позивачка, ні представник позивача з вимогою проведення почеркознавчої експертизи для підтвердження своїх доводів до суду не звернулися, не бажали допиту в якості свідків працівників, підпис яких разом з підписом позивачки є в даних відомостях. Тим паче, що у вищеназваних ^відомостях розмір заробітної плати, яку отримували працівники у ПП ОСОБА_3, узгоджується з ^даними податкової інспекції, які досліджені в судовому засіданні (арк..спр. 19-22,28).

Доводи представника позивача та позивача про порушення відповідачем вимог ст.. 47, 116,117 КЗпП України щодо обов*язку видати робітнику трудову книжку та здійснити розрахунок в день звільнення суд вважає помилковими, оскільки звільнення , як такого , не відбулося , як вказувалося вище, до даного часу позивачка з заявою про звільнення не зверталася і відповідач за власною ініціативою позивача не звільняв.

Відшкодування моральної шкоди відповідно до вимог ст.. 237-1 КЗпП України відбувається в разі порушення власником законних прав робітника, які привели до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв*язків та потребують від робітника додаткових зусиль для організації його життя.

У зв*язку з тим, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження факт незаконного Звільнення робітника, порушення прав-робітника під час виконання трудових обов'язків, що призвело до втрати нормальних життєвих зв*язків та потребує від робітника додаткових зусиль для організації його життя., не під лягає задоволенню і вимога про стягнення моральної шкоди в сумі 1000грн.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити у зв*язку з необгрунтованістю вимог.

Керуючись викладеним та ст. 10,11.,60,88,212-215 ЦПК України, ст.! 47.116,117,237-1 КзпП України, суд-

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_8 відмовити .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Луганської області через Біловодський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя В.А.Карягіна