Справа №2-12-278/10 22.09.2010 22.09.2010 22.09.2010
Провадження №22ц-6697/10
Справа № 22ц-6697/10 Суддя по 1 інстанції Гречана С.І.
Категорія 46 Доповідач апеляційного суду - ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

22 вересня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів - Кутової Т.З., Шолох З.Л.,

при секретарі судового засідання - Петровській О.С.,

за участю :

- позивача ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3,

- відповідачки ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 червня 2010 року у справі

позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на ? його частину,

встановила:

В червні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за ним права власності на ? його частину.

Позивач вказував, що перебуваючи у іншому шлюбі, проживав з відповідачкою однією сімєю з січня 2001 року, зокрема у зареєстрованому шлюбі з 6 грудня 2002 року по 19 лютого 2009 року. Сумісних дітей від шлюбних відносин немає.

Вони проживали в житловому будинку № 20 по вул. Гречишникова в м. Миколаєві, де відповідачці належало 75/100 частин.

В період сумісного проживання однією сімю, але в більшій мірі за належні йому кошти, за договором купівлі-продажу від 17 липня 2002 року придбано 25/100 частини цього ж будинку на імя відповідачки.

Крім того, за рахунок спільних грошових затрат з відповідачкою та особисто його коштів проведено ремонт та благоустрій житлового будинку зі збільшенням його в розмірах, побудовано ряд господарських споруд, що істотно збільшило вартість всього житлового будинку, належного відповідачці.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив визнати вказаний житловий будинок обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на ? частину будинку.

Заперечуючи проти позову, відповідачка посилалась на те, що майно є її особистою власністю, де частка позивача відсутня.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 червня 2010 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необгрунтованість рішення суду, просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позов.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному із подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного із них. Аналогічну норму містить частина 1 ст. 57 СК України.

Частиною 1 ст. 62 СК України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Такі ж правові підстави містить ст. 25 КпШС України.

У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівним, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СК України).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_4 на праві власності належав житловий будинок № 20 по вул. Гречишникова в м. Миколаєві, а саме: 75/100 частини на підставі договору купівлі - продажу від 11 березня 1992 року ( замість якого 5 липня 2002 року їй видано свідоцтво про право власності рішенням виконкому Миколаївської міської ради), а також 25/100 частини на підставі договору купівлі-продажу від 17 липня 2002 року (а.с. 15, 17, 25).

1 серпня 2002 року ОСОБА_2 розірвав шлюб з першою дружиною ОСОБА_6 (а.с.32) та з серпня 2002 року почав проживати однією сімєю з відповідачкою у її будинку.

З 6 грудня 2002 року по 19 лютого 2009 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі, однак спільне сумісне проживання та ведення господарства сторони припинили в кінці 2008 року (а.с.6-7).

Із матеріалів справи також вбачається, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, в період 2004-2005 років вони проводили ремонт, перепланування та благоустрій спірного будинку, побудували ряд господарських споруд, а саме: в житловому будинку літ.-А житлова площа збільшена на 7,4 кв.м за рахунок внутрішнього перепланування та зносу кухонних очагів. Нежитлова прибудова літ. А- 1 переобладнана з житлового будинку літ. Б та збільшена в розмірах на 10,8 кв.м, загальна площа збільшена на 9,7 кв.м.

В цей же період побудовані господарські будівлі та споруди: сіни «а-1», розміром 8,70х1,90 м, загальною площею 11 кв.м; сіни «а-2», розміром 1,92х5,40м, загальною площею 9,9 кв.м; сарай «З», розміром 3,10х9,67 м, вбиральня «К», розміром 1,50 х 1,50 м; сарай «Л», розміром 3,43 х 3,17 м; навіс «М», розміром 2,40 х 3,20 м; душ «Н», розміром 1,18 х 1,0 м. Крім того, на крівлі житлового будинку літ.- А із дошок побудовано мансардний поверх.

Зазначене підтверджується відмітками в технічному паспорті спірного житлового будинку станом на 13 грудня 2006 року (а.с. 9-14).

Вказане самочинне будівництво узаконено рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2007 року, яке вступило в законну силу, що підтвердили сторони в судовому засіданні та вбачається із довідок МБТІ, виданих у 2009 році (а.с. 18, 25).

Як вбачається із висновку судової будівельно-технічної експертизи від 25 грудня 2009 року за рахунок вказаних ремонтних та будівельних робіт ринкова вартість спірного житлового будинку на час розгляду справи збільшилася на 56 801 грн. й становить 378 170 грн. (а.с. 47-77).

На підтвердження своїх доводів позивач не надав інших належних та допустимих доказів у відповідності до ст. ст. 58, 59 ЦПК України.

Враховуючи викладене, суд повно, всебічно дослідивши обставини справи, дав належну оцінку доказам та прийшов до вірного висновку про те, що спірний житловий будинок не можна визнати обєктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки істотного збільшення цінності житлового будинку за рахунок вказаних прибудов не відбулося. Тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог за їх недоведеністю.

Хоча районний суд помилково послався в рішенні на те, що вказані прибудови та переобладнання в житловому будинку є самочинними, проте це не вплинуло на правильність висновків суду.

Також є необґрунтованими доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що гроші відповідачці для придбання 25/100 частин житлового будинку за договором від 17 липня 2002 року надав він.

При цьому, суд вірно послався на те, що зазначений факт в силу ст. ст. 44, 46 ЦК України 1963 року мав бути підтверджений письмовими доказами, а не свідками. Та обставина, що родичка позивача - ОСОБА_7 7 травня 2002 року продала належну їй квартиру (а.с. 16), не є підтвердженням передачі виручених грошей позивачу або відповідачці.

Натомість відповідачка надала суду належні письмові докази отримання нею 3 липня 2002 року грошового переказу із Германії на суму 1200 Євро, тобто безпосередньо перед придбанням 17 липня 2002 року 25/100 частки будинку (а.с.94).

До того ж, в цей період позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою особою і, як встановлено судом, сторони почали сумісно проживати однією сімєю з серпня 2002 року, в спірному житловому будинку позивач зареєстрований з листопада 2002 року.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення районного суду.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 червня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: