АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-535/10Головуючий у 1-й інстанції Костів О.З.
Провадження № 22ц-487/10 Доповідач - Кузьма Р.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2010 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Кузьми Р.М.

суддів - Демкович Ю. Й., Шевчук Г. М.,

при секретарі - Вийванко О.В.

з участю апелянта ОСОБА_1, представника редакції газети «Свобода» ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 21 січня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_1 до редакції газети «Свобода», ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції вважаючи, що воно постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Порушення вбачає у тому, що висновки суду не відповідають обставинам Щ справи, що призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 21.01.10 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У суді апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, пославшись на мотиви, викладені в ній.

Представник редакції газети «Свобода» ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнала, рішення суду першої інстанції просила залишити без змін.

Заслухавши учасників судового процесу, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, колегія суддів вважає, що рішення суду слід залишити без змін з наступних підстав.

У відповідності до ст.34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб і на свій вибір.Згідно ст.10 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована згідно Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Ст.34 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» передбачено, що громадяни України, юридичні особи і державні органи ... мають право на оперативне одержання (через пресу) публічно поширюваної інформації про діяльність державних органів і організацій, об'єднань громадян та їх посадових осіб, а також інших відомостей, необхідних для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій.

У відповідності до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є- вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Встановлено, що редакція газети «Свобода» є співзасновником газети «Свобода» - видання Тернопільської обласної ради і Тернопільської обласної державної адміністрації.

Позивач є активним діючим політиком, членом правління та Центрального проводу Української народної партії.

Як зазначено у п.21 вказаної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року, при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_4 Європи, (далі -Декларації), а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_5 Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.»

Таким чином, позивач, будучи публічною особою, є відкритим для прискіпливої уваги з боку громадськості, преси, критики та різноманітних оцінок його діяльності, у тому числі несхвальних.

В газеті «Свобода» випуск №57 (2371) за 15 липня 2009 року в рубриці «Політична трибуна» опубліковано матеріал під заголовком «Бродівський Азеф», за підписом «Василь Тернинський».

В даній статті, серед іншої інформації, вміщено наступні відомості: « ...на гарячому взяли зубного техніка ОСОБА_1. Кого здивуєш, що лікарі беруть на лапу, але цей «прославився» на весь район тим, що гріб безбожно...»; «...Сидів же ж за гратами на зорі своєї історичної місії за хабарі, від них не відрікається і нині...»

Як відомо з біографії ОСОБА_1, останнє він також підтвердив під час судового розгляду справи, він працював лікарем-стоматологом, а тому не міг бути суб»єктом посадового злочину, яким є одержання хабаря.

31 березня 1980 року ОСОБА_1 був заарештований і 15-24 грудня засуджений Львівським обласним судом за ч.І ст.62 («антирадянська агітація і пропаганда») та ст.150 («приватне підприємництво») КК УРСР до 7 років позбавлення волі та 5 років заслання з конфіскацію майна. Тобто, вироком суду встановлено, що позивач займався приватним підприємництвом, а отже, отримував кошти за лікарські послуги.

Загальноприйнято вважати (хоч це помилково з точки зору кримінального права), що винагорода лікарю, який працює у комунальній чи державній медичній установі, є хабарем. Саме з точки зору такого загальноприйнятого значення і вжито у спірній публікації вислів: «Сидів же за ґратами на зорі своєї історичної місії за хабарі...».

Далі у спірній публікації надруковано наступні відомості: «... її побороли вчорашні дисиденти, на чолі з ОСОБА_6, який став офіційним губернатором Львівщини. І знаєте, хто найзапекліше боровся із ним та із очолюваною ним першою в історії краю демократичною обласною радою? ОСОБА_1....»;

У подальшому викладі статті - у наступному абзаці, є продовження, яке пояснює, у чому полягала ця боротьба: «ОСОБА_1 громив ОСОБА_6 за його ... недостатній патріотизм. На словах. А на ділі - баламутив людей, підривав той фантастичний авторитет, який мала влада, що прийшла на зміну комуністичній.»

Судом встановлено, що наведені фрагменти тексту є оціночними судженнями.

При цьому суд врахував, що оціночні судження у даному контексті публікації базуються на загальновідомих фактах.

Зокрема, під час виборчої кампанії з виборів Президента України 1991 року всупереч рішенню Великої ради Руху про висування єдиного кандидата на посаду президента України від демократичних сил, на президентські вибори поряд з ОСОБА_6 заявив свою кандидатуру ОСОБА_7 - голова Республіканської партії, заступником якого був ОСОБА_1.

Інформація з приводу стосунків ОСОБА_6 та ОСОБА_1 неодноразово оприлюднювалася в засобах масової інформації.

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги, що у спірній статті висловлено суб'єктивне бачення подій, яке базувалися на основі загальновідомих фактів, тобто оціночні судження, судом вірно визнано вимоги позивача в даній частині безпідставними.

Крім цього, у спірній статті опубліковано наступне: «...1 от уже ОСОБА_8 за вказівкою із «РосУкренерго», майже, як Яценюк, «не злазить» із телеекрану «Інтер». Насуплює грізно брови і з багаторічною провокаторською виучкою розвінчує і нагнітає, паплюжить і ганьбить. Сьогодні Тимошенко, як вчора Кравчука і Кучму, Геля іГориня, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 ...».

Наведений фрагмент публікації позивач розцінює як такий, що характеризує його з негативної сторони, вважає образливими слова: «не злазить», «нагнітає», «паплюжить», «ганьбить», «з провокаторською виучкою».

В даних висловлюваннях не міститься образ, наклепу, не зазначається жодних конкретних фактичних даних. По змісту вони представляють собою критичну оцінку діяльності позивача, як діючого політика та публічної особи, а тому суд вважає їх оціночними судженнями із застосуванням гіпербол, метафор та алегорій, вжитими у переносному значенні з метою посилення виразності публікації.

Розділом V «Свобода сатири» Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації від 12 лютого 2004 року передбачено, що «Гумористичний та сатиричний жанр, який захищений статтею 10 Конвенції, дозволяє більший ступінь перебільшення та навіть провокації до тієї міри, поки це не в водить громадськість в оману щодо фактів.»

Як вбачається із стенограм двох телепрограм «Свобода на «Інтері», доведеним є той, факт, що позивач дуже різко критикував у телеефірі Тимошенко, Кравчука, звинувачував їх у вчиненні злочинів.

За таких обставин наведені в спірній статті вислови є критичними зауваженнями та висловлюваннями суб'єктивної думки автора на адресу позивача, а тому її правдивість не може доводитись.

Крім цього, в судовому засіданні встановлено, що позивач брав участь у програмах «Свобода на «Інтері» 05 грудня 2008 року, 27 лютого, 27 березня, 22 травня 2009 року, що підтверджується даними, які містяться на офіційному сайті вказаної програми (http://intersvoboda.com/ru/).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про інформацію», основними принципами інформаційних відносин є: недостатній патріотизм. На словах. А на ділі - баламутив людей, підривав той фантастичний авторитет, який мала влада, що прийшла на зміну комуністичній.»

Судом встановлено, що наведені фрагменти тексту є оціночними судженнями.

При цьому суд врахував, що оціночні судження у даному контексті публікації базуються на загальновідомих фактах.

Зокрема, під час виборчої кампанії з виборів Президента України 1991 року всупереч рішенню Великої ради Руху про висування єдиного кандидата на посаду президента України від демократичних сил, на президентські вибори поряд з ОСОБА_6 заявив свою кандидатуру ОСОБА_7 - голова Республіканської партії, заступником якого був ОСОБА_1.

Інформація з приводу стосунків ОСОБА_6 та ОСОБА_1 неодноразово оприлюднювалася в засобах масової інформації.

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги, що у спірній статті висловлено суб'єктивне бачення подій, яке базувалися на основі загальновідомих фактів, тобто оціночні судження, судом вірно визнано вимоги позивача в даній частині безпідставними.

Крім цього, у спірній статті опубліковано наступне: «...I от уже ОСОБА_8 за вказівкою із «РосУкренерго», майже, як Яценюк, «не злазить» із телеекрану «Інтер». Насуплює грізно брови і з багаторічною провокаторською виучкою розвінчує і нагнітає, паплюжить і ганьбить. Сьогодні Тимошенко, як вчора Кравчука і Кучму, Геля і Гориня, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 ...».

Наведений фрагмент публікації позивач розцінює як такий, що характеризує його з негативної сторони, вважає образливими слова: «не злазить», «нагнітає», «паплюжить», «ганьбить», «з провокаторською виучкою».

В даних висловлюваннях не міститься образ, наклепу, не зазначається жодних конкретних фактичних даних. По змісту вони представляють собою критичну оцінку діяльності позивача, як діючого політика та публічної особи, а тому суд вважає їх оціночними судженнями із застосуванням гіпербол, метафор та алегорій, вжитими у переносному значенні з метою посилення виразності публікації.

Розділом V «Свобода сатири» Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації від 12 лютого 2004 року передбачено, що «Гумористичний та сатиричний жанр, який захищений статтею 10 Конвенції, дозволяє більший ступінь перебільшення та навіть провокації до тієї міри, поки це не в водить громадськість в оману щодо фактів.»

Як вбачається із стенограм двох телепрограм «Свобода на «Інтері», доведеним є той, факт, що позивач дуже різко критикував у телеефірі Тимошенко, Кравчука, звинувачував їх у вчиненні злочинів.

За таких обставин наведені в спірній статті вислови є критичними зауваженнями та висловлюваннями суб'єктивної думки автора на адресу позивача, а тому її правдивість не може доводитись.

Крім цього, в судовому засіданні встановлено, що позивач брав участь у програмах «Свобода на «Інтері» 05 грудня 2008 року, 27 лютого, 27 березня, 22 травня 2009 року, що підтверджується даними, які містяться на офіційному сайті вказаної програми (http ://intersvoboda. com/ru/).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про інформацію», основними принципами інформаційних відносин є:гарантованість права на інформацію;

-відкритість, доступність інформації та свобода її обміну;

-об'єктивність, вірогідність інформації;

-повнота і точність інформації;

-законність одержання, використання, поширення та зберігання інформації.

З врахуванням викладеного суд вірно зазначив, що зміст речення «7 от уже ОСОБА_8 за вказівкою із РосУкренерго, майже, як Яценюк, не злазить із телеекрану «Інтера» слід розцінювати за змістом як вірогідну інформацію, а за характером висловлювання - як оціночне судження.

Також у спірній статті опубліковано: «От і у ОСОБА_9 таки виклянчив подачку на старості літ своїх окаянних. За паплюження Тимошенко випросив у нього зірку. Правда, не з неба, а з шухляди Балоги: ОСОБА_1 тепер за указом Ющенка - Герой України...».

В даних висловлюваннях не міститься образ чи наклепу. Вони сформульовані як суб'єктивна думка автора з приводу події, яка справді мала місце: згідно Указу Президента України від 19 серпня 2006 року №704/2006 ОСОБА_1 присвоєно звання «Герой України», а тому суд вважає їх оціночними судженнями із застосуванням гіпербол, метафор та алегорій, вжитими у переносному значенні з метою посилення виразності публікації.

У силу ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не наведено жодних доказів про те, що спірна публікація негативно вплинула на його публічну діяльність, що публікацією йому заподіяно моральну шкоду, у чому вона проявлялася, і чи існує зв'язок з поширеною інформацією.

Колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно оцінені зібрані докази, та вірно застосовані норми матеріального і процесуального права й підстав для скасування рішення, з мотивів, наведених в скарзі, не вбачає.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 21 січня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду України в касаційному порядку протягом двох місяців шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_10