Апеляційний суд Житомирської області
УХВАЛА

Іменем України

09 серпня 2010 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Житомирської області у складі:

головуючого - судді: Широкової Л.В.,

суддів : Кашапової Л.М.,

ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирської області на постанову Овруцького районного суду Житомирської області від 16 листопада 2009 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради м.Житомира, головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій неправомірними та зобовязання сплатити кошти, передбачені ст. 39 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи , -

встановила:

У квітні 2009 року ОСОБА_2. звернувся до суду з позовом, в якому, посилаючись на положення Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі Закону) , інші норми права, просив стягнути з відповідачів недоотриману суму грошової допомоги в розмірі 8556,00 грн. відповідно до ст.39 Закону з травня 2008 року по грудень 2008 року.

Постановою Овруцького районного суду Житомирської області від 16 листопада 2009 року позов задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_3, як особі, яка проживає на території радіоактивного забруднення - з головного Управління Пенсійного фонду України в Житомирській області 8556,00 грн. доплати до пенсії.

В апеляційній скарзі головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області просить постанову суду першої інстанції скасувати, посилаючись на те, що судом порушено норми матеріального та процесуального права. Відповідач посилається на те, що кошти Пенсійного фонду України не включаються до складу Державного бюджету України, і,відповідно, до Пенсійного фонду України не надходили кошти для проведення зазначених виплат у стягнутому судом розмірі.

Розглянувши справу в порядку ст.304-1 ЦПК України та в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія судців вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач є потерпілим від Чорнобильської катастрофи 2 категорії, непрацюючим пенсіонером і проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, що відповідно до Переліку населених пунктів Житомирської області, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 року №106 відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, що стверджується матеріалами справи, посвідченням потерпілої внаслідок аварії на ЧАЕС (а.с.2-4).

Відповідно до ст.39 вказаного Закону - пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживать на цих територіях, підвищуються у розмірах, встановлених ч.1 цієї статті (у зоні гарантованого добровільного відселення -дві мінімальні заробітні плати).

З матеріалів справи вбачається, що позивач перебуває на обліку в головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області і отримав доплату до пенсії, передбачену ст.39 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи з травня 2008 року по грудень 2008 року в розмірах встановлених Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 року №836.

Так, відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч.1ст.9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу..

Отже, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, суд дійшов правильного висновку, що при визначенні розміру допомоги потерпілому від Чорнобильської катастрофи підлягають норми Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи .

Встановлений постановою Кабінету Міністрів України у 1996 році розмір щомісячної допомоги громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва і особистого підсобного господарства та доплати до пенсії не змінювався і не відповідає розміру, встановленому законами України.

Оскільки ні Верховна Рада України ні Кабінет Міністрів України в наступному будь-яких рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами при вирішенні даного спору, застосуванню підлягають саме ст.ст.37,39 Закону №796-Х11 та законодавство щодо розмірів мінімальних зарплат, а не Постанова Кабінету Міністрів №836 від 26 липня 1996 року, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав громадян.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції щодо застосування норм матеріального права, є правильними.

Що стосується доводів відповідача про відсутність бюджетних асигнувань на виплату коштів, визначених Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", то слід мати на увазі наступне.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого2006 року № 3477-1У "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року ( далі- Конвенцію) та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.1 Протоколу 1 Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. В рішеннях у справах Кечко проти України, 2005 рік

Broniovski v. Poland 1996 рік, Azinas v Cyprus, 2002 Європейський Суд з прав людини прийшов до висновку, що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. До "майнових прав" і "власності" може бути прирівняно право заявника на матеріальний інтерес, зокрема щодо отримання пенсії чи надбавки до заробітної плати.

В рішенні у справі Кечко проти України, 2005 рік, суд зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Суд не прийняв аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань ( рішення у справі Бурдов проти Росії, 2000 рік).

Таким чином, реалізація права громадян та соціальні виплати, передбачені Законом, не може залежати від бюджетних асигнувань.

Доводів щодо правильності обрахування суми заборгованих коштів та періоду нарахування апеляційна скарга не містить, тому в цій частині законність та обґрунтованість постанови не перевіряється.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, викладених в постанові.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обгрунтованість заявлених вимог, та частково задовольнив позов.

Керуючись ст.ст. 303,304-1, 307, 313- 315 ЦПК України, колегія суддів -

Ухвал ил а:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирської області відхилити.

Постанову Овруцького районного суду Житомирської області від 16 листопада 2009 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:

Справа №22 ц-5037/10 Головуючий у 1 інст. : Якухно О.М.

Категорія 57 Суддя - доповідач: Широкова Л.В.