Червоноградський міський суд Львівської області
справа № 2-511/10
15 квітня 2010 року Червоноградський міський суд Львівської області в складі
головуючого - судді Адамович Б.М.
при секретарі Козак І.Я.
адвоката ОСОБА_1
Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним, визнання укладеного правочину договором купівлі-продажу, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 ідеальну частину квартири ,
Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним, визнання укладеного правочину договором купівлі-продажу, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 ідеальну частину квартири і покликається на наступні обставини:
З відповідачкою ОСОБА_3 перебуває в зареєстрованому шлюбі з 19.10.1991 року. За час подружнього життя 25.12.2004 р. придбали квартиру АДРЕСА_1, хоча був оформлений договір дарування, згідно якого ніби-то відповідачка ОСОБА_4 подарувала спірну квартиру його дружині- Джура ОСОБА_5 відповідачка ОСОБА_4 продала, а позивач з дружиною ОСОБА_3 купили квартиру АДРЕСА_2 за 10 тис. доларів США. Кошти на купівлю вищевказаної квартири позивач заробив, перебуваючи на заробітках в Португалії з 2001 року. Суму 4 тис. доларів США було переведено ним з Португалії через послугу «Western Union» ЗАТ КБ «Приватбанк» безпосередньо перед купівлею квартири, а решта грошей були привезені із заробітків раніше і знаходились на депозитних рахунках «Приватбанку», які були відкриті на ім»я його дружини ОСОБА_3 і які також були зняті з депозитних рахунків відповідачкою безпосередньо перед купівлею квартири.
Спірна квартира була куплена у відповідачки ОСОБА_4, хоча ця
угода була оформлена неправильно - як договір дарування.
Вважає, що причиною оформлення договору дарування, а не купівлі-продажу могло бути і те, що він перебував за межами України і не міг подати нотаріально завірену заяву про згоду на купівлю квартири чи інші корисливі мотиви його дружини.
Спірна квартира була придбана (куплена) ним з відповідачкою ОСОБА_3 за час шлюбу, вона є спільною власністю і тому має право на 1/2 ідеальну частину , як майно, що набуте подружжям за час перебування в шлюбі. На даний час проживає у спірній квартирі з відповідачкою ОСОБА_3 та двома неповнолітніми дітьми: донькою ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та сином ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2
Про укладення договору дарування квартири дізнався недавно, був впевнений, що вони купили квартиру, але отримав довідку з МБТІ, де зазначено, що спірна квартира подарована. У зв»язку з тим, що він перебував за межами України, не міг вчасно подати позовну заяву в суд і вважає, що пропустив строк позовної давності з поважних причин.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримав позов і пояснив аналогічне.
Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з»явилася, хоча належним чином була повідомлена про день і час розгляду справи. У своїх запереченнях на позовну заяву не визнала даного позову в повному обсязі та пояснила, що спірна квартира належала її сусіду ОСОБА_8 Він отримав цю квартиру у спадок після смерті батьків, з якими проживав. ОСОБА_8 подарував квартиру Українській православній церкві Московського патріархату, якою на початку 2004р. зацікавилася відповідачка ОСОБА_3 Вона почала спілкуватися з священником вказаної церкви - отцем Георгієм, який цікавився її умовами проживання, духовним і матеріальним станом. Дізнавшись, про те, що вона орендує квартиру, пообіцяв вирішити її проблеми з житлом. Священник домовився з однією із своїх прихожанок, а саме ОСОБА_4 про те, що вона згідна подарувати їй спірну кватиру, яка їй теж дісталася в дарунок. Вона погодилася, а про купівлю квартири мова не йшла, так як вона не мала коштів на купівлю квартири. Всі гроші, які їй висилав чоловік -позивач ОСОБА_2 йшли на утримання їх дітей та навчання, оздоровлення. Також оплачувала оренду квартири, в якій проживала разом з дітьми.
25.12.2004 р. вона отримала в дарунок від ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3, про що вказано у договорі дарування, посвідченому приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округа ОСОБА_6 Зміст договору було їй і ОСОБА_4 роз»яснено і вони підписали даний договір. На момент укладення договору дарування квартири ОСОБА_4 усвідомлювала свої дії і значення укладеного договору. Вона ніколи не домовлялась про договір купівлі-продажу квартири. Позивач з 2001 по 2009 р. з ними не проживав, на утримання сім»ї не завжди надавав фінансову допомогу.
Припущення позивача, на які він опирається у своїх позовних вимогах щодо купівлі нею квартири і що він надсилав на підтримку своєї сім»ї кошти, не надаючи при цьому жодного документу про домовленість між нею на ОСОБА_4 на предмет укладання договору купівлі-продажу квартири суд не може враховувати як докази і не може грунтуватися на припущеннях. В заяві ОСОБА_4 вводить суд в оману, вказуючи в цій заяві, що вона продала їй квартиру № 78 в будинку по вул..Стуса 29 в м.Червонограді Львівської області. Вважає, що визнання недійсним договору дарування є безпідставним, а тому просить в позові відмовити.
В судовому засіданні 02.10.2009 р. відповідачка ОСОБА_3 позову не визнала і пояснила, що спірну квартиру не купувала, а їй житло подарували і вона оплатила нотаріусу за оформлення договору дарування.
При цьому вказала, що вони з ОСОБА_4 раніше знайомі не були, вперше побачилися при укладенні договору і що спонукало останню подарувати їй квартиру вона пояснити не може.
В цій квартирі була церковна громада. Коли власник квартири ОСОБА_8 поїхав в Москву, він цю квартиру залишив їй. Вони в ній молилися, а через 5 років вирішили продати цю квартиру, так як вона їм стала непотрібною у зв»язку з придбанням іншого приміщення. Переговори з приводу купівлі квартири ОСОБА_3 вела з о.Георгієм (ОСОБА_9І.). ОСОБА_3О передала кошти за квартиру в сумі 10 ОООдоларів, тому вона вважала, що продала квартиру. Це фактично так і було, оскільки ОСОБА_3 ніхто квартири не дарував і для цього не було підстав.
Вона віруюча людина і не бажає давати інші пояснення чи обманювати позивача, чоловіка ОСОБА_3
Свідок ОСОБА_9 (отець Георгій) пояснив,що квартира була документально переписана на ОСОБА_4 До них підходила ОСОБА_3 з проханням продати їй цю квартиру. Тому ОСОБА_4 продала цю квартиру ОСОБА_3, Він знав що договір дарування фіктивний, бо насправді цей договір був куплі-продажу. Свідок отримував гроші за квартиру, які частково направив ОСОБА_8а рештою користувалася їхня релігійна громада. Перед продажею квартири ОСОБА_3 сама домовлялась з нотаріусом, що буде оформляти квартиру як договір-дарування,але вона давала гроші, нотаріус це бачила.
Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила в грудні прийшла ОСОБА_3 і сказала,що купляє квартиру по сусідству з мамою. Говорила, що син -позивач має вислати гроші. ОСОБА_3 не сказала, що оформила договір дарування, вона останній час змінила свою поведінку ,в неї появився інший мужчина.
Приватний нотаріус ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила,що пам»ятає , що ОСОБА_4 оформляла договір-дарування квартири ОСОБА_3 Вони обоє підписували договір -дарування . При ній жодних грошей ОСОБА_3 для ОСОБА_4 (Бєлгородцевій) не давала.
Її контора складається з двох кабінетів і в її кабінеті, при ній не давали грошей і будь- яких посторонніх людей в неї в кабінеті не було. До неї люди приходять і консультуються, які є види договорів і як вони укладаються. Можливо, вона давала консультацію, але в даному випадку сторони оформляли договір дарування, а як було насправді - вона не знає.
Вислухавши пояснення сторін , свідків, оцінивши зібрані документи , суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.
Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 19.10.1991 року по даний час, мають двох дітей. З 2001 року по 2009 рік Позивач перебував за кордоном на заробітках, періодично приїжджав додому у відпустки. Вони підтримували подружні відносини. Відповідачка ОСОБА_3 з дітьми проживала в орендованій квартирі та в квартирі своїх батьків, так як власного житла у них не було. Позивач, працюючи за кордоном в Португалії, надавав відповідачці кошти, пересилаючи їх через Приватбанк, а також привозив додому готівку, коли приїжджав у відпустки. Це визнала в судовому засіданні і відповідачка.
Спірна квартира АДРЕСА_4 придбана за час спільного подружнього життя - 25.12.2004р.
Відповідачка ОСОБА_4 визнала позов і спростувала заперечення відповідачки ОСОБА_3 про те, що вона дарувала їй квартиру.
І відповідачка ОСОБА_4, і свідок ОСОБА_9 підтвердили, що ОСОБА_3 заплатила за спірну квартиру кошти (10 000 доларів США), тому фактично купила її. Підстав дарувати квартиру ОСОБА_3 ОСОБА_4 не мала, так як навіть не була знайома з нею. Укласти договір дарування - це була ініціатива ОСОБА_3, а ОСОБА_4 не надавала цим юридичним нюансам значення.
Вищевказаним спростовуються пояснення відповідачки ОСОБА_3 про те, що квартира була їй подарована і вона не платила за неї коштів.
Згідно ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, визнання правочину недійсним, зміна правовідношення.
Відповідно до ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст.717 ЦК України).
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов»язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов»язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України).
Зібраними по справі доказами достовірно доведено, що відповідачка ОСОБА_3 сплатила кошти за спірну квартиру.
Тому суд приходить до висновку, що фактично між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу, а не дарування квартири з домовленістю про всі істотні умови такого договору.
У зв»язку з цим договір дарування спірної квартири від 25.12.2004р. підлягає визнанню його недійсним на підставі ст.235 ЦК України, так як він є удаваним правочином, який вчинено для приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили.
Відповідно до ч.2 ст.235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
На підставі наведеного, суд вважає, що спірні правовідносини між сторонами слід вирішувати, виходячи із норм матеріального права, які регулюють відносини по договору купівлі-продажу майна, який фактично був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, ст.368 Цивільного кодексу України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
В п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995р. №20 (із змінами) вказано, що, розглядаючи позови, пов»язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст.22 КпШтС).
Дальше, як вказується в названій Постанові, розмір часток у спільній сумісній власності лодружжя визначається за нормами КпШтС і вони є рівними.
Оскільки спірна квартира придбана (куплена) за час шлюбу, то вона є спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_2 та відповідачки ОСОБА_3
Тому позовна вимога позивача про визнання за ним права власності на 1/2 ідеальну частину квартири суд вважає законною і такою, що підлягає до задоволення.
Про укладення оскаржуваного договору дарування квартири позивач дізнався лише нещодавно. До цього часу він був впевнений, що укладений договір купівлі-продажу квартири. При укладені договору він не був присутній, його копію отримав в МБТІ в липні 2009 року. Крім цього, з 2001р. до квітня 2009р. він перебував поза межами України, в Португалії.
Тому суд вважає причини пропуску строку позовної давності поважними, у зв»язку з чим цей строк слід поновити.
Керуючись ст. ст. 10,20,60,73,224-226,228 ЦПК України, ст.ст.16, 235, 368 ЦК України, ст.60 Сімейного Кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995року№20 (зі змінами), суд
Поновити позивачу строк позовної давності для звернення до суду,пропущений ним з поважних причин.
Договір дарування квартири №78 в будинку №29 в м. Червонограді Львівської області укладений 25.12. 2004року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 3332 - визнати недійсним.
Визнати укладений 25.12.2004р. між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 правочин договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4.
Визнати вищевказану квартиру спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як майно, набуте ними за час шлюбу.
Визнати за позивачем ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частину квартири №78 по вул. Стуса в будинку №29 в м. Червонограді Львівської області.
Рішення набирає чинності через 10 днів з часу його оголошення, якщо не подано заяву про апеляційне оскарження .

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження .

Заочне рішення може бути переглянуте судом,що його ухвалив за письмовою заявою відповідача

Рішення може бути переглянуте Червоноградським міським судом за письмовою заявою відповідачів, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя