Справа №2-1716/09 11.03.2010 11.03.2010 11.03.2010
Провадження №22ц-644/10
Справа №22ц-644/10 Суддя першої інстанції Гаврасієнко В.О.
Категорія 27 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Довжук Т.С., Мурлигіної О.Я.,

при секретарі судового засідання Голубкіній О.О.,

за участю: відповідача ОСОБА_2, та представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, представника позивачки ОСОБА_5, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2009 р. у справі за позовом ОСОБА_5 до акціонерного комерційного банку ,,ОСОБА_6 кредит" (далі - АКБ ,,ОСОБА_6 кредит), ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про визнання недійсним договору іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А :

19 березня 2008 р. ОСОБА_5 предявила у суді з позов до АКБ ,,ОСОБА_6 кредит", ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про визнання недійсним договору іпотеки.

Позивачка вказувала, що 30 грудня 2003 р. ТОВ ,,Мерідіан", засновниками якого є вона та її син ОСОБА_2, уклало з АКБ ,,ОСОБА_6 кредит" (тепер ПАТ ,,ОСОБА_6 Кредит") кредитний договір, а 3 лютого і 16 квітня 2004 р. - додаткові угоди до нього, за якими банк надав товариству 438000 грн. кредиту під 21% річних, строком на 2 роки.

Для забезпечення виконання товариством указаного кредитного договору 22 квітня 2004 р. ОСОБА_7 (невістка позивачки) і банк уклали договір іпотеки, за умовами якого вона, як майновий поручитель, передала банку в іпотеку свою трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 68,2 кв. м., житловою площею 40,7 кв. м.

Посилаючись на те, що в спірній квартирі проживає її (позивачки) неповнолітній онук, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, а договір іпотеки в порушення ст. 12 Закону України ,,Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей було укладено без згоди органу опіки і піклування, позивачка просила визнати вказаний іпотечний договір недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України як такий, що суперечить закону.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2009 р. у задоволенні позову відмовлено. Також з позивачки в доход держави стягнуто 741 грн. 50 коп. судового збору та 22 грн. 50 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В апеляційній скарзі представник позивачки, посилаючись на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального права, просила рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд.

Вислухавши суддю - доповідача, пояснення сторін та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, в межах заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідив обставини справи, належно оцінив надані сторонами докази і дійшов вірного висновку, що відповідно до ст. ст. 202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. А зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх дітей.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною цих вимог є підставою його недійсності (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно зі ст. 17 Закону України „Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 р. (з наступними змінами) батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Таким чином, батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування розпоряджатися майновими правами дітей.

З матеріалів справи вбачається, що 22 квітня 2004 р., для забезпечення виконання вказаного кредитного договору, ОСОБА_7 і АКБ ,,ОСОБА_6 кредит" (тепер ПАТ ,,ОСОБА_6 Кредит") уклали іпотечний договір, за умовами якого майновий поручитель передала банку в іпотеку належну лише їй трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 68,2 кв. м., житловою площею 40,7 кв. м.

Оскільки малолітній син відповідачки майнових прав щодо забезпеченої договором іпотеки квартири не мав, відтак, для укладання цього договору дозвіл органу опіки і піклування законом не вимагається.

Посилання позивачки на ст. 12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" від 2 червня 2005 р. (з наступними змінами), який вимагає попередньої згоди органу опіки і піклування для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, права користування якими мають діти, також не могли бути підставою для задоволення позову. Оскільки, договір іпотеки укладено 22 квітня 2004 року, а зазначений закон набрав чинності з 1 січня 2006 року і відповідно до загальних правил дії закону в часі немає зворотної дії (ст. 58 Конституції України), а тому не поширюється на спірні правовідносини.

Правильно встановивши такі обставини справи та надавши належну правову оцінки зібраним у справі доказам, місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Разом з тим, вирішуючи питання розподілу судових витрат у справі про визнання правочину недійсним без застосування наслідків недійсності, місцевий суд не звернув уваги на роз'яснення Верховного Суду України, викладені в п. 31 постанови Пленуму „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 р., про те, що в такому випадку судові витрати сплачуються як з немайнового спору.

При подачі позову до суду позивачкою сплачено 8 грн. 50 коп. судового збору та 7 грн. 50 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, що відповідало чинному законодавству України щодо судових витрат.

Однак, при ухваленні рішення місцевий суд стягну з відповідачки ще 741 грн. 50 коп. судового збору та 22 грн. 50 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, помилково вважаючи, що спір носить майновий характер.

В зв'язку з чим, ухвалене по справі рішення в частині додаткового стягнення судових витрат, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 309, 313 - 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, представника позивачки ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2009 р. у справі за позовом ОСОБА_5 до АКБ ,, ОСОБА_6 кредит" (тепер ПАТ ,,ОСОБА_6 Кредит") про визнання недійсним договору іпотеки, в частині стягнення з ОСОБА_5 в доход держави 741 грн. 50 коп. судового збору та 22 грн. 50 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, скасувати.

В іншій частині вказане рішення місцевого суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий:

Судді: