АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № Справа № 22ц-2568/10 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Кузнєцов В.О. В.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2010 року м. Дніпропетровськ 19 квітня 2010 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Приходченко А.П.

суддів - Кузнецова В.О., Лаченкової О.В.

при секретарі - Сичевській А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2010 року

за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа - Голубівська сільська рада Новомовсковського району Дніпропетровської області про встановлення порядку користування житловим приміщенням

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання частково недійсним рішення адміністрації і визнання права власності на 1/2 частину квартири , -

ВСТАНОВИЛА:

Звернувшись до суду з позовом до відповідача, позивачі за первісним позовом, посилались на те, що всі вони є власниками трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 в рівних частках по 1/4 кожному. Після розірвання шлюбу склались неприязні стосунки . Просили встановити порядок користування квартирою.згідно якого виділити в користування відповідачу кімнату жилою площею 12,5 кв.м. з лоджією, позивачам виділити кімнати жилою площею 15,9 кв.м. з балконом та 11,1 кв.м., інші приміщення залишити в загальному користуванні.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до відповідачів у якому посилався на те, що спірна трьохкімнатна квартира була придбана внаслідок укладення договору міни однокімнатної квартири АДРЕСА_2, яка належала йому на праві власності та однокімнатної квартири АДРЕСА_3, яка належала відповідачам на праві власності.

Просив поновити йому строк подання позовної заяви, визнати частково недійсним розпорядження голови районної адміністрації від 01.10.1997 року за № 706, яким закріплено рівне право власності на частки спірної трьохкімнатної квартири та визнати за ним право власності на 1/2 частину, а за відповідачами по 1/6 частині за кожним.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2010 року позовні вимоги за первісним позовом задоволені у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову було відмовлено, а також вирішено питання про судові витрати.

З таким рішенням суду не погодився ОСОБА_2 та звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2010 року скасувати, а справу направити на новий розгляд та задовольнити його позов.

%

В апеляцінному суді уточнив вимоги своєї апеляції і просив ухвалити нове рішення про задоволення, його позовних вимог.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено і це відповідає дійсності, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (ОСОБА_5) перебували у шлюбі з 02.09.1997 року по 18 липня 2005 року( а.с.5,10 ).

До шлюбу ОСОБА_2 особисто належала на праві власності однокімнатна квартира АДРЕСА_2 (а.с.101). ОСОБА_3 (ОСОБА_5) та її дітям також на праві власності належала однокімнатна квартира АДРЕСА_3, яка була наб/та ними на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». ( а.с. 100 ).

Відповідно договору міни від 16.10.1997 року сторони здійснили обмін належних їм однокімнатних квартир на трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_4 району- Дніпропетровської області .( а.с. 11).

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання права власності, суд виходив з того, що спірна квартира не тільки спільна сумісна власність ОСОБА_2 і ОСОБА_3, а також і її дітей, а тому при виділі частки з майна, що є спільною сумісною власністю, частки кожного із співвласників є рівними.

Однак повністю з таким висновком суду погодитися не можна. Суд вірно зазначив, що справді трьохкімнатна квартира є спільною сумісною власністю не тільки подружжя, а і дітей КобилянськоГО.А., однак помилково застосував положення ч.І ст.17 Закону України «Про власність». Суд не врахував розяснень, які містяться у п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 20 від 22 грудня 1995 року ( із змінами і доповненнями) «Про судову практику у справах про захист права приватної власності» у якому зазначено, що відповідно до чинного законодавства ( на час придбання спірної квартири) спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу ( ст..16 Закону «Про власність», ст.22 КпШС України; майно придбане внаслідок спільної праці членів сімї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сімї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю ( п.1 ст.17, ст..18, п.2 ст.17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою 'згодою членів сімї наймача у їх спільну сумісну власність ( ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

При укладенні договору міни житлових квартир від 16.10.1997 року сторони не виходили з рівності їх часток, про що свідчить відсутність приписів про це у змісту договору. Спірна квартира не є спільною сумісною власністю і на підставі п.1 ст. 17 Закону «Про власність», оскільки вона не була придбана внаслідок спільної праці членів сімї.

За викладених вище обставин спірна квартира є спільною частковою власністю сторін. Оскільки при укладенні договору міни житлових квартир від 16.10.1997 року сторонам належали однокімнатні квартири в одному будинку, майже однаковою загальною площею, колегія суддів вважає, що частка ОСОБА_2ВІ. складає ? частки квартири, інша ? частина належить ОСОБА_3. та її дітям ОСОБА_5, ОСОБА_4 у рівних частках, тобто по 1/6 частині кожному. За вказаних обставин рішення суду в частині відмови у визнанні права власності на квартиру підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Не можна приймати до уваги дані техпаспорту проте, що частки сторін у спірній квартирі рівні, кожному належить по 1/4, оскільки такий запис зроблений без жодної правової підстави.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову в частині поновлення строку подання позовної заяви, визнання частково недійсним розпорядження голови районної адміністрації від 01.10.1997 року за № 706, яким начебто закріплено рівне право власності на частки спірної трьохкімнатної квартири з наступних підстав.

Строк позовної давності необхідно рахувати з моменту порушення права ОСОБА_2 на власність. До звернення позивачів за первісним позовом у березні 2007 року до суду, його права не порушувались. Після їх звернення до суду, останній звернувся із зустрічним позовом у вересні 2007року. За таких обставин не можна вважати, що ОСОБА_2 пропустив строк на звернення до суду .

Не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання частково недійсним розпорядження голови районної адміністрації від 01.10.1997 року за № 706, оскільки останнім було лише надано дозвіл на обмін двох однокімнатних приватизованих квартир на трикімнатну приватизовану квартиру. При цьому будь які частки у спірній квартирі не визначалися.

Колегія суддів вважає, що підлягає скасуванню рішення суду першої інстанції про задоволення первісного позову про встановлення порядку користування квартирою з відмовою у задоволенні позову, оскільки частки сторін в натурі не виділялися, при встановленні порядку користування спірною квартирою, згідно якого ОСОБА_2 буде виділена кімната площею 12,5 кв.м. з лоджією, кімната площею 15,9 кв.м. з балконом та кімната площею 11,1 кв.м. позивачам за первісним позовом, будуть суттєво порушені права як ОСОБА_2 так і самих позивачів за первісним позовом.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку проте, що підлягає скасуванню рішення суду першої інстанції про задоволення первісного позову про встановлення порядку користування квартирою з відмовою у задоволенні позову, підлягає скасуванню і рішення суду в частині стягнення судових витрат.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 309 ч.І п.п. 3,4, ст. 313 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2010 року частині відмови у визнанні права власності на квартиру, встановлення порядку користування квартирою, стягнення судових витрат - скасувати.

Визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 за ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_5 по 1/6 частині за кожним.

У задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою - відмовити .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців

Судді: