Справа № 2-2125/2010
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2010 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Мельниченко С.П.

при секретарі Білодід Ю.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 С І. в якому позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми в розмірі 1 313 628,69 гривень та судові витрати по справі.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що 08.11.2008 р. між сторонами було укладено договір позики, згідно якого позивач надав відповідачеві грошові кошти в розмірі 163 0 00 доларів США, які відповідач зобовязався повернути на протязі року, про що було написано розписку.

Однак, після спливу річного терміну, відповідач кошти не повернув, посилаючись на те, що у нього відсутня необхідна сума, а в подальшому почав уникати зустрічей з позивачем, що змушує позивача звернутись з даним позовом до суду та просити суд стягнути з відповідача на підставі ст.. 509, 525, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України на його користь суму боргу з урахуванням З відсотків річних від простроченої суми в розмірі 1 313 628,69 гривень, що еквівалентно 164178,96 доларів США /з урахуванням 3 % річних/.

В судовому засіданні представник позивача підтримав свої позовні вимоги та просив суд задовольнити їх.

Відповідач, будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка, заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що сторони вели спільну діяльність з будівництва та продажу житлових будинків. Спочатку вони збудували будинок на земельній ділянці, належній відповідачеві і продали його, потім збудували будинок на ділянці належній дружині позивача і також продали його. Після цього вони збудували будинок № 78 по вул. Підлісній, на земельній ділянці належній позивачеві, однак він відмовився його продати. Перед новим 2008 роком відповідач попросив позичити у позивача 50000 доларів США і останній погодився від 5 % на місяць. Позивач повернув борг в розмірі 8000 доларів. В подальшому позивач змусив відповідача написати розписку проте, що відповідач винен 163000 доларів США, хоч а цих коштів відповідач не отримував.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що в листопаді 2008 року позивач звернувся до відповідача та повідомив, що той винен йому з відсотками 163 000 доларів США, на що відповідач заперечив, однак позивач повідомив, що в разі якщо відповідач не напише такої розписки, то збудований будинок не буде продано і відповідач не отримає свого прибутку. Будучи введеним в оману, заляканим та помиляючись, щодо обставин які мають істотне значення відповідач написав розписку про те, що винен позивачеві 163 000 доларів США. На думку відповідача така розписка може бути визнана недійсною на підставі ст.. 229, 230, 231 ЦК України. Крім того, враховуючи, що фактично передачі коштів не було договір позики вважається не укладеним, а отже і не тягне за собою будь-яких юридичних наслідків.

В судовому засіданні в якості свідка було допитано ОСОБА_3, який пояснив, що ОСОБА_2 наймав його як робітника і він працював на будівництві житлових будинків по вул. Підлісній. Він не впевнений, але на його думку ОСОБА_2 будував будинок разом з ОСОБА_1

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків/

Судом по справі встановлено, що 08.11.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 163 000 доларів США, а ОСОБА_2 зобовязався повернути ці кошти на протязі року, а отже у відповідності до ст. 1046 ЦК країни між сторонами укладено договір позики. Підтвердженням укладення даного договору, в силу ч. 2 ст. 1047 ЦК України, являється розписка ОСОБА_2, надана позивачу щодо одержання ним коштів.

Статтями 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, належними сторонами та у встановлений договором строк, однак в порушення зазначених норм законодавства відповідачем свої зобовязання не виконано, а отже суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за договором позики в сумі еквівалентній 163 000 доларів США на підставі ст.. 1046, 1049 ЦК України.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, однак, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті, а згідно ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Оскільки відповідач за вказаним договором винен позивачу 163 000 доларів США, договором не передбачено порядок повернення вказаної суми та еквівалент повернення, то суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1290960 гривень, що еквівалентно 163 000 доларів США за офіційним курсом НБУ (791,62 гривень за 100 доларів США) станом на день винесення рішення 24.09.2010 р.

В матеріалах справи відсутня довідка про курс гривні до долара США, встановлений НБУ, однак, суд вважає за можливе визнати цей факт загальновідомим та, відповідно, таким, що не підлягає доказуванню згідно ч. 2 ст. 61 ЦК України, оскільки щоденно курс НБУ транслюється по телебаченню та доступний в мережі «Інтернет» на офіційному сайті Національного банку України.

Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, в якій зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За час прострочки пройшло 10 місяців та 16 днів і 3% річних від простроченої суми складає 4287,12 доларів США ((163000дОларів США 3/0річних)/-)65днів у роцї * -)20 днів прострочки))? що еквівалентно 33953,99 гривень, однак, відповідно до ст.. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а тому суд не може вийти за межі позову і вважає за необхідне стягнути саме 1178,96 доларів США, що еквівалентно 9337,36 гривень - 3 % річних від простроченої суми за час прострочки, про які просить позивач в своєму позові.

Посилання відповідача на те, що договір позики являється недійсним, оскільки укладений під

впливом обману, насильства та на те, що при укладенні договору відповідач помилявся щодо обставин які мають істотне значення, суд не приймає до уваги, оскільки, на виконання вимог ст. 11 »ЦПК України судом було розяснено відповідачу та його представнику право предявити зустрічний позов, однак відповідач таким правом не скористався, а з огляду на положення ст.. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як вбачається з матеріалів справи недійсність договору позики (розписки), укладеному між сторонами, не встановлена законом та договір позики (розписка) не визнаний недійсним.

Посилання відповідача на те, що фактично по вказаній розписці гроші не передавались, а отже договір є неукладеним, судом не приймається до уваги, оскільки жодних доказів цьому надано не було, в той час як ст.. 10, 60 ЦПК України зобовязує сторону довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх заперечень.

Відповідачем було заявлено клопотання про виклик ряду свідків, однак на неодноразові виклики свідки, будучи належним чином повідомленими, в судове засідання не зявились, а відповідачем не забезпечено їх явку.

Показання свідка ОСОБА_3 суд не приймає до уваги, оскільки жодних свідчень з приводу позики свідок не дав.

На підставі ст.. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачені позивачем при подачі позову судовий збір в розмірі 1700 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 120 гривень.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. З, 58, 10, 57, 60, 88, 212, 214, 215 ЦПК України, ст. 526, 611, 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

*

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму заборгованості з урахуванням 3 % річних від простроченої суми в розмірі 1 300 297,36 гривень та судові витрати в розмірі 1820 гривень, а всього 1 302 117,36 гривень (один мільйон триста дві тисячі сто сімнадцять гривень тридцять шість копійок).

В іншій частині позовних вимог позивача відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.П. Мельниченко