Ленінський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 2-5/2010
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2010 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Дубини Л.А.

при секретарі Кривицькій К.Л.

за участю адвоката ОСОБА_1, ОСОБА_2

ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом Бiлоуса ОСОБА_4, ОСОБА_5 Петрiвни до виконкому Запорiзької мiської ради, ОСОБА_6, 3-тя особа Орджонiкiдзевська райадмiнiстрацiя про визнання ордеру недiйсним i визнання права користування жилим примiщенням та за позовом ОСОБА_6 до Бiлоус ОСОБА_4, ОСОБА_5 Петрiвни, Орджонiкiдзевської райадмiнiстрацiї м. Запорiжжя, 3-тi особи: КП "ВРЕЖО №13", виконком Запорiзької мiської ради, вiддiл Ленiнської СГІРФО УМВС України у Запорiзькiй областi, ОСОБА_7, прокуратура Орджонiкiдзевського району м. Запорiжжя про визнання недiйсним i скасування розпорядження голови Орджонiкiдзевської райадмiнiстрацiї м. Запорiжжя № 1216 вiд 01.09.2006 р., усунення перешкод у користуваннi жилим приміщенням і виселення,-

у с т а н о в и в:

Позивачі ОСОБА_8 і ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом, у якому вказують, що 28.10.1999 року в результаті дорожньо-транспортної пригоди загинув брат позивача - ОСОБА_9 і його дружина - ОСОБА_10, які на підставі ордеру № 4285 від 13.09.1986 року займали квартиру із 3-х кімнат житловою площею 51,07 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

В червні 1997 року позивачі за згодою брата та його дружини, заселились до зазначеної квартири в якості членів родини на постійне місце проживання, так як свого житла не мали. Позивачі сумісно вели спільне господарство, мали загальний бюджет та мешкали однією родиною. Після загибелі брата та його дружини, позивачі продовжували проживати у квартирі, разом з ними мешкав батько позивача інвалід Великої вітчизняної війни ОСОБА_11, який в силу свого віку та захворювання постійно потребував догляду та сторонньої допомоги. 02.01.2001 року з позивачем ОСОБА_8 був укладений договір на користування електроенергією. Однак, не зважаючи на це, як дізналися позивачі - 31.12.1999 року робітнику ЗАлКа ОСОБА_6 було видано ордер № 1177 на зайняту позивачами квартиру на підставі Розпорядження Орджонікідзевської райадміністрації м. Запоріжжя № 3175 від 30.12.1999р.

З посиланням на приписи ст. 65,59 ЖК України позивачі просили суд визнати за ними право на житлову площу в квартирі АДРЕСА_2, укласти з ними договір найму на вказане житлове приміщення та визнати ордер № 1177 від 31.12.1999 року виданий на імя ОСОБА_6 недійсним.

ОСОБА_8 і ОСОБА_5 позовні вимоги ОСОБА_6 не визнали, з підстав зазначених у своєму позові. Додатково суду надали заперечення, у яких посилаються на порушення порядку отримання ОСОБА_6 спірної квартири, а також тією обставиною, що Ордер № 1177 на квартиру № 5 був виданий у той час, коли вони, ОСОБА_8, ОСОБА_5 і ОСОБА_11 мешкали в квартирі. ВАТ „Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат», не мав права надавати спірну квартиру в користування родині ОСОБА_6, так як він не був власником житлового фонду. Відповідач по справі, а саме Виконком Запорізької міської ради визнав позовні вимоги відповідачів, тому вони згідно із ст. 61 ЦПК України не повинні доводити обставини виникнення права користування спірною квартирою, т.к. в силу приписів процесуального законодавства вони звільненні від доказування. Крім того, вважали, що спільний розгляд вимог ОСОБА_6 стосовно визнання права на житло і визнання незаконним Розпорядження Орджонікідзевської районної адміністрації, суперечить приписам цивільно-процесуального законодавства.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_12, його адвокат ОСОБА_13 та адвокат ОСОБА_5 ОСОБА_14 заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі і просили їх задовольнити, а позовні вимоги ОСОБА_6 залишити без задоволення.

ОСОБА_6 в ході розгляду справи заявив самостійні позовні вимоги, які обґрунтовував тим, що він тривалий час працював на ВАТ «Запорізький алюмінієвий комбінат», який мав свій відомчий жилий фонд. Він, згідно вимог діючого законодавства потребував поліпшення житлових умов, так як мешкав зі своєю родиною, яка складалася із чотирьох осіб, у тому числі двох різностатевих дітей - у 2-кімнатній квартирі.

В звязку з загибеллю 28.10.1999 року ОСОБА_9 і ОСОБА_10, була вивільнена 3-х кімнатна відомча квартира АДРЕСА_3. В порядку заохочення як високваліфікованому працівнику, який потребував поліпшення житлових умов, позивачу згідно сумісного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат», яке було затверджено Розпорядженням Голови Орджонікідзевської районної адміністрації № 3175 від 30.12.1999р. було надано вказану квартиру у користування. На підставі належно оформлених рішень, ОСОБА_6 згідно з вимогами ст. 58 ЖК України було оформлено та видано Ордер на заселення квартири АДРЕСА_4 від 31.12.1999р. № 1177. Однак, позивач не зміг реалізувати своє право на вселення до вказаної квартири, так як без будь-якої правової підстави, самовільно, зазначену квартиру зайняли позивачі з первісним позовом ОСОБА_8 і ОСОБА_5, які і до теперішнього часу незаконно займають квартиру.

ОСОБА_6 просив суд усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням та виселити ОСОБА_8 і ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_3 без надання їм іншого жилого приміщення.

В ході судового розгляду відповідно до приписів ст. 31 ЦПК України, позивач двічі уточнював позовні вимоги і додатково до заявлених вимог, просив суд визнати незаконним та скасувати Розпорядження Голови Орджонікідзевської районної адміністрації м. Запоріжжя від 01.09.2006 року № 1216 р, а також зобовязати відділ громадянства, міграції і реєстрації фізичних осіб Ленінського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_8 і ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_5.

Уточнені позовні вимоги, ОСОБА_6 обґрунтовував, фактом безпідставної реєстрації відповідачів за вказаною адресою, без наявності необхідних документів та під час перебування цивільної справи на розгляді в суді і вирішення питання про право користування житловим приміщенням у судовому порядку. Крім того, позивач вважає, що Розпорядженням Голови Орджонікідзевської районної адміністрації м. Запоріжжя від 01.09.2006 року № 1216 р., яким скасоване Розпорядження № 3175 від 30.12.1999 року, порушено його права, так як Розпорядження від 30.12.1999 року, було правовою підставою для видачі йому Ордеру на заселення квартири, яка є предметом спору. Крім того, спірне Розпорядження прийнято без повного та всебічного вивчення всіх обставин справи, на підставі протесту Прокуратури Орджонікідзевського району м. Запоріжжя, яка на думку позивача, дійшла невірного висновку про те, що спірна квартира на час прийняття Розпорядження і видачі Ордеру на заселення, не була вільною.

ОСОБА_6 позовні вимоги ОСОБА_8 та ОСОБА_15 не визнав з підстав зазначених у своєму позові, а також у звязку з тим, що він на достатній правовій підставі у спосіб визначений законом отримав у користування квартиру АДРЕСА_3. ОСОБА_16(відповідачі) без правових підстав, самоуправно на початку 2000 року вселилась до спірної квартири, про що свідчать як письмові докази по справі, так і пояснення свідків. Вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

У судовому засіданні ОСОБА_6 і його адвокат ОСОБА_3 заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі і просили їх задовольнити, позовні вимоги ОСОБА_17 і ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Відповідач за первісним позовом - Виконком Запорізької міської ради, позовні вимоги ОСОБА_8В і ОСОБА_5 визнав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Позовні вимоги ОСОБА_6 вважав такими, що не підлягають задоволенню. Справу просив слухати без участі повноважного представника.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_6 позовні вимоги ОСОБА_8, та ОСОБА_15 не визнав з підстав зазначених у своєму позові, а також в звязку з тим, що він на достатній правовій підставі у спосіб визначений законом отримав у користування квартиру АДРЕСА_6. ОСОБА_16( відповідачі) без правових підстав, самоуправно на початку 2000 року вселилась до спірної квартири, про що свідчать як письмові докази по справі, так і пояснення свідків. Вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Третя особа Комунальне підприємство «ВРЕЖО № 13», з урахуванням висловленої позиції Виконавчим комітетом Запорізької міської ради позовні вимоги ОСОБА_8В і ОСОБА_5, вважає такими, що підлягають задоволенню, а позовні вимоги ОСОБА_6, не підлягаючими задоволенню.

Третя особа за первісним позовом, та відповідач за позовом ОСОБА_6 - Орджонікідзевська районна адміністрація м. Запоріжжя, просила розглянути справу на розсуд суду. Не підтримуючи та не спростовуючи позовних вимог обох сторін, зазначає, що Розпорядження Голови Орджонікідзевської районної адміністрації м. Запоріжжя від 01.09.2006 року № 1216 прийнято на підставі протесту Прокуратури Орджонікідзевського району м. Запоріжжя від 01.08.2006р., при цьому при винесенні спірного розпорядження будь-яких додаткових документів адміністрацією не вивчалося та не досліджувалося.

Третя особа по справі - відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Ленінського РО ЗМУ УМВС України в Запорізькій області, просив розглянути справу на розсуд суду, за відсутності уповноваженого представника, при цьому підтвердив факт реєстрації відповідачів ОСОБА_8 і ОСОБА_5 в спірній квартирі (квартирі АДРЕСА_6) у квітні 2006 року.

Третя особа по справі ОСОБА_7, просив суд позовні вимоги ОСОБА_8В і ОСОБА_5 залишити без задоволення у звязку з їх необґрунтованістю, а позов ОСОБА_6 задовольнити у повному обсязі. Просив розглядати справу без його участі.

Третя особа по справі Прокуратура Орджонікідзевського району просила суд вирішити справу згідно з діючим законодавством, на свій розсуд. З питання внесення протесту на Розпорядження Голови Орджонікідзевської районної адміністрації № 3175 від 30.12.1999 року, представник прокуратури пояснив, що рішення приймалось за результатами розгляду документів наданих заявником ОСОБА_11 Вважає, що ці документи були достатніми для внесення відповідного протесту, чи здійснювався аналіз інших документів, які містяться в матеріалах цивільної справи представнику невідомо, як і невідомо чому Розпорядження від 30.12.1999 року було відмінено в цілому (з урахуванням прав наданих Розпорядженням родині ОСОБА_7Й.)

Вислухавши пояснення учасників процесу, думку адвокатів, повно і всебічно вивчивши матеріали справи, дослідивши надані суду докази та оцінивши їх у сукупності дійшов такого висновку.

Судом установлено, що 28 жовтня 1999 року в результаті дорожньо-транспортної пригоди загинули гр. ОСОБА_9 та його дружина ОСОБА_10. За фактом гибелі вказаних осіб було порушено кримінальну справу, яка розслідувалась Слідчим відділом ЗМУ УМВС України в Запорізькій області. Вказані особи до часу смерті мешкали, та були прописані у трикімнатній квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_7 ( т.1 а.с. 18-20, матеріали кримінальної справи №1-16/2004 Орджонікідзевсбкого районного суду м. Запоріжжя а.с.1, 3-13, 18-19)

Зазначена квартира відносилась до відомчого жилого фонду Відкритого акціонерного товариства „Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат і на час смерті родини ОСОБА_10 не була приватизована у порядку визначеному Законом України Про приватизацію державного житлового фонду, і лише на підставі рішення виконкому Запорізької міської ради від 25.01.2001 була передана до комунальної власності м. Запоріжжя ( т.1 а.с. 7, 46-58).

Згідно з рішенням спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету ВАТ „Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат № 3 від 21.12.1999 року було ухвалено - звільнену квартиру № 5 у звязку із смертю ОСОБА_10 надати у порядку заохочення як висококваліфікованому спеціалісту, згідно клопотання цеху, ОСОБА_6 на родину з 4 чоловік. В рішенні також зазначено, що ОСОБА_6 працює майстром з 1983 року, мешкає у двокімнатній квартирі у АДРЕСА_8, житловою площею 36 кв. м., та перебуває на квартирному обліку з 31.10.1985 року. Крім того, пунктом 2 вказаного Рішення було ухвалено, вивільнену двокімнатну квартиру, в якій мешкав ОСОБА_6 передати ОСОБА_7 ( т.4 а.с. 170-171).

Розпорядженням Голови Орджонікідзевської районної адміністрації № 3175 від 30.12.1999 року було затверджено вищезазначене спільне рішення адміністрації та профспілки ВАТ „ЗАлКу про надання жилої площі працівникам комбінату згідно списку додатку № 2 (т.4 а.с. 169)

На підставі Розпорядження Орджонікідзевської районної адміністрації № 3175, з урахуванням відомостей наданих ЖКВ ВАТ „ЗАлК, про відсутність в вивільненій квартирі прописаних осіб, Виконавчим комітетом Запорізької міської ради ОСОБА_6 та членам його родини було надано Ордер № 1177 від 31.12.1999 року на вселення в квартиру ( т.1 а.с.138-139).

ОСОБА_6 у січні 2000 року звернувся до ЖКВ ВАТ „ЗАлК з питання про вселення його у надану квартиру, при цьому надавши житлово-комунальному відділу оригінал Ордеру на вселення, взамін на отримання ключів від квартири, але його було повідомлено, про неможливість вселення, т.я. квартиру незаконно зайняв брат померлого ОСОБА_9 зі своєю дружиною. Будь-які спроби вирішити питання з ОСОБА_8 та ОСОБА_5 про звільнення квартири, як зі сторони ЖКВ, так і зі сторони ОСОБА_6, ні до чого не призвели ( т.1 а.с. 4)

28.02.2000 року ВАТ „Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат звернувся до Ленінського районного суду з позовом про виселення ОСОБА_8 та інших осіб із спірної квартири ( т.1 а.с.3) Пізніше, а саме 21.06.2001 року ОСОБА_8 і ОСОБА_5 було предявлено зустрічний позов про визнання за ними права на житлову площу і визнання ордеру недійсним. (т.1 а.с.15-16).

Спірні правовідносини регулюються приписами Житлового кодексу України.

Так, ст.. 31 ЖК України визначає, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення у будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.

Стаття 45 ЖК України визначає, що у першу чергу жилі приміщення надаються потребуючим поліпшення житлових умов, зокрема: робітникам і службовцям, які тривалий час сумлінно пропрацювали у сфері виробництва.

Відповідно до ст. 48 ЖК України, жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України.

Стаття 52 ЖК України визначає, що жилі приміщення у будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ОСОБА_18 народних депутатів, а у випадках, передбачених ОСОБА_18 Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної ОСОБА_18 народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.

З урахуванням стажу роботи на підприємстві ОСОБА_6В.(з 1983 року), часу знаходження його на квартирному обліку( з 31.10.1985 року), не забезпеченням його та членів його родини нормою житлової площі, визначеною законодавством, а також беручи до уваги наявність спільного рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства ( ВАТ „ЗАлК), що є підставою надання житлового приміщення суд вважає, що ОСОБА_6 на достатній правовій підставі отримав право на отримання квартири АДРЕСА_3.

Крім того, слід враховувати і права надані родині ОСОБА_6, а саме те, що у члена сім'ї наймача, включеного до ордера на заселення жилого приміщення, право користування останнім виникає у зв'язку із включенням до ордеру, а не у зв'язку із вселенням у це приміщення.

Відповідно до ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ОСОБА_18 народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється ОСОБА_18 Міністрів Української РСР.

При цьому, із суті вказаної норми слідує те, що визнання ордеру недійсним з мотивів, що він виданий на зайняте приміщення, може мати місце лише в тому разі, коли останнє було зайнято правомірно.

Наявні в матеріалах справи докази, свідчать, що Ордер № 1177 на квартиру виданий ОСОБА_6 для заселення правомірно, він не може бути визнаний недійсним, так як спірне жиле приміщення на час видачі Ордеру було вільне, а зайняття квартири ОСОБА_8 і ОСОБА_5 відбулося самовільно без відповідних правових підстав (

Посилання ОСОБА_8 і ОСОБА_5 на ту обставину, що вони згідно зі ст. 64, 65 ЖК України набули статусу членів сімї наймача та мають відповідні права на спірне жиле приміщення, спростовуються матеріалами справи та доказами, наданими суду.

Судом установлено, що на день загибелі ОСОБА_19 і його дружини ОСОБА_10 у спірні й квартирі проживали вони тільки удвох.

Так, зі змісту протоколу допиту потерпілого від 29.11.1999 року по кримінальній справі за фактом гибелі родини ОСОБА_10 в результаті ДТП ОСОБА_8 пояснив, що він є рідним братом ОСОБА_9, який мешкав зі своєю жінкою ОСОБА_20 в АДРЕСА_9, дітей у них не було. Крім того, при допиті ОСОБА_8 зазначив своє місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1. ( а.с. 30 кримінальної справи №1-16/2004)

Судом було витребувано і досліджено матеріали кримінальної справи № 11219801 порушену за фактом здійснення крадіжки із спірної квартири, скоєну в ніч на 23.05.1998 року.

Так, 23.05.1998 року при допиті, ОСОБА_9 пояснив, що за адресою вул. Рекордна 9, буд. 5 мін мешкає з дружиною ОСОБА_21. Цей факт також підтвердила в Протоколі допиту потерпілого від 10.06.1998р. гр. ОСОБА_22.

В зазначеній кримінальній справі взагалі відсутні пояснення відповідачів за зустрічним позовом, не зважаючи на те, що крадіжка сталося досить пізно( біля 4 годин ранку), а за їх поясненнями вони жили в одній квартирі єдиною родиною саме з червня 1997 року.

Не свідчить про факт сумісного проживання позивачів з загиблими і Протокол огляду місця події, а саме квартири АДРЕСА_10.

Крім того, згідно довідки від 10.06.2002 року № 4386 наданою Бюро судово-медичної експертизи, тіла ОСОБА_9 і ОСОБА_10 були впізнані лише 03.11.1999 року ОСОБА_8, тобто зі спливом майже шести днів, що суперечить доводам ОСОБА_8 і ОСОБА_5 про сумісне проживання з загиблими. Крім того, ОСОБА_8, при зверненні в Бюро судово-медичних експертизи зазначив свою адресу проживання, як пров. Ясний 9/1 у м. Запоріжжі (т.1, а.с. 201)

Згідно довідки Запорізької міської клінічної лікарні № 3 від 12.07.2001р. № 312, гр. ОСОБА_8 і ОСОБА_5 на диспансерному обліку не знаходяться і не знаходились. ОСОБА_11 викликав дільничого лікаря за адресою АДРЕСА_11, як тимчасово проживаючий в січні та лютому 2001 року. ( т. 1 а.с. 107).

Зі змісту листа Запорізького поштамту від 10.07.2000 року, встановлено, що на імя ОСОБА_11 за адресою м. Запоріжжя, пер. Ясний, 9-а, з 01.01.1999р. по 31.12.1999р. була оформлена підписка на газету „Запорізька січ, на газету „День з 01.04.1999р. по 31.12.1999р. На 2000 рік була оформлена підписка на газету „Запорізька січ з 01.01.2000р. по 31.12.2000р. ( т.1 а.с.31)

Доводи ОСОБА_8, що через відсутність поштової скриньки за адресою проживання АДРЕСА_12 вони змушені були отримувати кореспонденцію за іншою адресою, судом визнаються непереконливими та до уваги не приймаються.

Зі змісту Довідок про заборгованість по квартплаті та комунальним послугам у спірній квартирі вбачається, що станом на 01.09.2000р. така заборгованість була в сумі 1580,39 грн. та станом на 01.04.2001р. - в сумі 1715,84 грн. Відсутність факту сплати квартплати та комунальних послуг за усіх проживаючих разом з загиблими (всього пять осіб) підтверджує, на думку суду, ту обставину, що відповідачі в утриманні житлового приміщення, на яке вони претендують, участі не приймали і підтверджує відсутність факту спільного проживання ( т.1 а.с. 42,91)

Виходячи із матеріалів особової справи на ОСОБА_8В.( т.3, а.с. 115-119), під час його роботи спеціалістом в Регіональному відділенні фонду Державного майна України по Запорізькій області останній як державний службовець на протязі 1997 2000 років не вносив змін до особової справи в частині зміни міста проживання.

Наведені докази, які узгоджуються крім того, з показами свідків ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25 та ОСОБА_26, з пояснень яких вбачаться, що в спірній квартирі ОСОБА_9 з дружиною проживали вдвох. Брат ОСОБА_8 вселився до квартири після їх загибелі. Сумісного господарства і спільного бюджету у сімї ОСОБА_8 разом з загиблими ніколи не було, і спростовують доводи ОСОБА_8 і ОСОБА_5 та покази свідків ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31 про їх спільне проживання з загиблими ОСОБА_9 і ОСОБА_10

Будь-яких обєктивних доказів, які б підтверджували б пояснення ОСОБА_8, крім показів свідка ОСОБА_32, що діяльність ОСОБА_33 і ОСОБА_10 була повязана з частими відрядженнями поза межі м. Запоріжжя, так само і в наступний день після їх загибелі, вони мали їхати у відрядження, у звзку з чим, їх пошуки почалися лише з 03.11.1998.

Відповідно до приписів ст.. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку, за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Відповідачі ОСОБА_8 і ОСОБА_5 не надали суду письмової згоди наймача і членів його сімї (загиблих ОСОБА_8) на вселення в займане жиле приміщення батька та інших осіб, як не надали вони і доказів сповіщення про факт вселення в жиле приміщення власника відомчого жилого приміщення ВАТ „ЗАлК - як наймодавця житлового приміщення.

Відповідно до п. 9 ОСОБА_18 Пленуму Верховного Суду України „ Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України № 2 від 12.04.85р., з наступними змінами та доповненнями, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Вказані обставини не підтверджені відповідачами ОСОБА_8 і ОСОБА_5 належними і допустимими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

Крім того, суд враховує і ту обставину, що наявні матеріали справи підтверджують, що на час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_8, ОСОБА_5 були забезпеченні житлом, мали інше постійне місце проживання і не потребували поліпшення житлових умов (т.1 а.с. 202,223,271,321-322,331,338,345-347, т.2 а.с. 59-61, 62-63, 179-180,188,190-191,193-196)

З огляду на наведене, суд обгрунтовано приходить до висновку, що ОСОБА_8 і ОСОБА_5 самовільно, без достатніх правових підстав, у порушення встановленого законом порядку зайняли жиле приміщення квартиру АДРЕСА_3.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 116 ЖК України, визначає, що осіб, які самоуправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Вищенаведені докази та приписи діючого законодавства спростовують висновки зроблені Прокуратурою Орджонкідзевського району м. Запоріжжя, в частині того, що на момент винесення Розпорядження від 30.12.1999 року № 3175 у квартирі АДРЕСА_6 проживав ОСОБА_11, тобто вказана квартира фактично не була вільна.

Невірні висновки зроблені прокуратурою при дослідженні окремих матеріалів справи, стали підставою для винесення незаконного Розпорядження ОСОБА_7 Орджонікідзевської районної адміністрації м. Запоріжжя від 01.09.2006 року № 1216 про скасування Розпорядження від 30.12.1999 року № 3175( т.3 а.с. 150-185).

Крім того, суд враховує, що при прийнятті спірного Розпорядження Орджонікідзевська районна адміністрація не обґрунтувала своє рішення приписами діючого законодавства, тобто відсутнє посилання на норму законодавства, яким керувалась адміністрація при прийнятті Розпорядження. Крім того, Розпорядження від 30.12.1999р. № 3175 скасовано у повному обсязі не зважаючи на те, що воно торкалось житлових прав як родини ОСОБА_6, так і родини ОСОБА_7

Відповідно до ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та відміняє правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади АР Крим або органом місцевого самоврядування, який суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Слід також зазначити, що сумісний розгляд вимог ОСОБА_6 в частині усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселенні і визнання Розпорядження від 01.09.2006 року незаконним та його скасування, є доцільними згідно з приписами ст. 1 ЦПК України, яка визначає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При цьому, слід зазначити, що вказані позовні вимоги виникли з єдиних правовідносин повязаних з правом на отримання у користування квартири АДРЕСА_13.

Щодо вимог ОСОБА_6 стосовно зняття з реєстраційного обліку відповідачів ОСОБА_8В і ОСОБА_5, то суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 61 ЖК України договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається у письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Пунктом 72 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених ОСОБА_18 Міністрів Української СРС № 470 від 11.12.1984 року, з наступними змінами та доповненнями, передбачено, що при вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання.

Станом на квітень 2006 року ОСОБА_8В і ОСОБА_5 не мали ордеру на спірне жиле приміщення, тому підстав для їх реєстрації в спірній квартирі у Відділі громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Ленінського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області не було, і ордер № 4285 від 13.09.1986, на який посилається у своїх поясненнях у суді ОСОБА_8 також таких підстав їм не давав ( т.1 а.с.18, зворот, т.3 а.с.69-71).

У провадженні Ленінського районного суду станом на квітень 2006 вже знаходилась дана цивільна справа, за результатами розгляду якої і було б вирішено питання про право однієї зі сторін на користування спірною квартирою, тобто на час реєстрації ОСОБА_8В і ОСОБА_5 існував спір про право на відповідне житло, який у тому числі, виник у звязку з позовними вимогами останніх (про визнання права користування житловим приміщенням і укладення договору найму жилого приміщення).

Факт визнання Виконавчим комітетом Запорізької міської ради права на проживання ОСОБА_8В і ОСОБА_5 в спірному жилому приміщенні, не може порушувати охоронювані законом житлові права ОСОБА_6, так як право на спірну квартиру у останнього виникло в грудні 1999 року, під час перебування квартири у відомчому жилому фонді ВАТ „ЗАлК і виключно в звязку з неправомірними діями родини ОСОБА_8 по самоуправному заняттю квартири, ОСОБА_6 не мав можливості вїхати у квартиру проживати у ній, чим реалізувати свої житлові права.

На підставі визначеного, суд критично відноситься до посилань відповідачів на ст. 61 ЦПК України, як підставу звільнення від доказування, у звязку з визнанням обставин виконавчим комітетом Запорізької міської ради.

Не приймає суд до уваги, як доказ, Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 березня 2003 року по справі №2-973/2003 за заявою ОСОБА_8 В,М. про встановлення факту прийняття спадщини стосовно встановлення факту сумісного проживання ОСОБА_11 з сином ОСОБА_9 і його дружиною до часу їх загибелі, і прийняття в звязку з цим спадщини, т.я. рішення стосувалося спадкових прав ОСОБА_11, який на час розгляду даної справи у суді вже помер (т.3 а.с.159,130).

За змістом частини третьої статті 14, частини третьої статті 61, частини другої статті 223 ЦПК України, особи, які не брали участі у цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів.

Безпідставними суд вважає доводи ОСОБА_8 і ОСОБА_5, що ОСОБА_6 у порушення норм цивільно-процесуального законодавства уточнив і доповнив свої вимоги вимогами про визнання нечинним і скасування розпорядження Орджонікідзевської райадміістації, а мав заявити окремий позов і в іншому провадженні.

Чинне цивільне процесуальне законодавство надає право позивачу по справі в період всього часу розгляду справи змінити підставу або предмет позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог, а також відмовитися від них (ст. 31 ГПК України). Даним правом скористався ОСОБА_6, у зв'язку з чим, суд і прийняв до розгляду його уточнені позовні вимоги які в більшій мірі є наслідком відповідних дій ОСОБА_8 і ОСОБА_15

Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст.. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цивільним процесуальним кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права і інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

Ст. 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цією ж статтею визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на викладене, а також аналізу доказів у справі, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_8 і ОСОБА_5 не грунтуються на законі, не доведені належними і допустимими доказами, а тому задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Разом з тим, позовні вимоги ОСОБА_6 - грунтуються на законі, доведені належними і допустимими доказами, ним обрано належний спосіб захисту порушеного права, а тому його вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 3, 4,10,11,14,15,59,60-62, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 12,15,16, 21 ЦК України, ст.ст. 9,31, 45, 48, 52, 58, 59,61,64,65, 116 ЖК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В і д м о в и т и Бiлоус ОСОБА_4, ОСОБА_5 Петрiвні у задоволенні позову до виконкому Запорiзької мiської ради, ОСОБА_6, 3-тя особа Орджонiкiдзевська райадмiнiстрацiя про визнання ордеру недiйсним i визнання права користування жилим приміщенням.

Позов ОСОБА_34 - задовольнити.

Визнати незаконним і скасувати розпорядження голови Орджонікідзевської районної адміністрації №1216р від 01.09.2006 « про скасування розпорядження голови Орджонікідзевської районної адміністрації Запорізької міської ради №3175 від 30.12.1999» про надання жилої площі на ВАТ « ЗАлКу».

Усунути перешкоди у користуванні жилим приміщенням у квартирі №5 жилого будинку №9 по вул..Рекордній у м. Запоріжжі Яланському ОСОБА_35, які чиняться ОСОБА_8 і ОСОБА_5 шляхом виселення їх з вказаного жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Зобовязати Ленінський СГІРФО УМВС України у Запорiзькiй областi зняти ОСОБА_8 і ОСОБА_5 з реєстраційного обліку за адресою м. Запоріжжя вул.. Рекородна, б. 9, кв.5.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя: