РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2010 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Горпинич О.В.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 29.07.2009 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 24 000 грн. з кінцевим терміном повернення 29.08.2009 року про що було складено відповідну розписку. У зазначений термін ОСОБА_3 свої зобовязання не виконала, грошові кошти не повернула. Проте 14.10.2009 року ОСОБА_3 було повернуто в рахунок погашення заборгованості грошові кошти в сумі 3500 грн. та на теперішній час сума боргу становить 20500 грн. Крім того, позивач зазначав, що у звязку з невиконанням відповідачем зобовязань йому було спричинену моральну шкоду, яку він оцінює у сумі 1000 грн. На підставі викладеного позивач звернувся до суду із відповідним позовом, яким просив стягнути з відповідача 20500 грн. борг за договором позики, 1000 грн. спричиненої моральної шкоди та сплачені судові витрати.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, пояснивши суду, що дійсно 29.07.2009 року, в присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, він передав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 24000 грн., а ОСОБА_3 в свою чергу зобовязалася повернути грошові кошти до 29.08.2009 року.

Відповідачка ОСОБА_3, присутня у судовому засіданні, заперечувала проти позову, пояснивши суду, що дійсно 29.07.2009 року вона підписала розписку про отримання грошей, що знаходиться в матеріалах справи, проте гроші їй не передавалися, оскільки ця розписка була зобовязанням перед позивачем, про повернення збитків, які були спричинені позивачу злочином, спричиненим її онуком. У звязку з чим просила відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_6, просив в позові відмовити, підтримавши свого довірителя, пояснивши, що факт передачі грошей ОСОБА_2 ОСОБА_3 в судовому засіданні не доведений, крім того розписка щодо передачі грошей не відповідає вимогам закону, а також не доведений факт спричинення позивачу моральної шкоди.

Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, вислухавши свідків, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 24000 грн. Вказану суму позики вона зобовязалася повернути до 29.08.2009 року. Розписка складена 29.07.2009 р. та підписана ОСОБА_3 (а.с.23).

У судовому засіданні ОСОБА_3 підтвердила той факт, що саме вона підписувала цю розсипку та вона була знайома з її текстом.

Належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника.

Таким чином, підписання ОСОБА_3 договору позики є доказом отримання нею від ОСОБА_2 позики в сумі 24000 грн.

У судовому засіданні були допитані у якості свідків: ОСОБА_8, яка була присутня при передачі грошових коштів та яка підтвердила факт їх передачі, та ОСОБА_9, яка зазначала, що ОСОБА_3В, є її сусідкою та вона не могла позичати таку суму грошових коштів оскільки є пенсіонеркою.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч. 2 цієї норми при укладенні договору позики в письмовій формі безгрошевість такого договору не може ґрунтуватися на свідченням свідків, а може бути підтверджена лише належними, допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України).

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 зазначала, що вона у встановленому законом порядку не оспорювала той факт, що гроші насправді не були передані.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

Розписка, яка надана суду складена у простій письмовій формі, відповідно до якої ОСОБА_2 передав кошти ОСОБА_3 у сумі 24000грн.

Строк повернення позики 29.08.2009 року.

Між сторонами виникли договірні правовідносини, згідно з якими передані гроші, які ОСОБА_3 в установлений договором строк не повернула.

Згідно розписки від 14.10.2009 року ОСОБА_3 повернула ОСОБА_2 в рахунок боргу суму в розмірі 3500 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного суду України, зазначених у постанові N 4 від 31.03.95р. із відповідними змінами „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди„ відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В звязку з тим, що позивач ОСОБА_2, який висунув вимоги про стягнення з відповідача 1000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди, наявність якої обґрунтовував спричиненням моральних страждань через неотримання в строк від відповідача грошової суми, порушенням звичайного розкладу життя, порушенням ділової репутації , не надав суду жодного доказу на підтвердження факту спричинення такої шкоди - суд в даній частині позовних вимог відмовляє.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Обставини, визнані сторонами, згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом судової справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать: витрати на інформаційно-технічне забезпечення, витрати на правову допомогу та ін.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України Декрету Кабінету Міністрів „Про державне мито, а саме: з відповідача підлягає стягненню судовий збір в доход держави 1 % від розміру задоволених вимог за позовом, але не менш ніж 51 грн., а також витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 р. N 1258 Про затвердження Порядку оплати витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ та їх розмірів.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 16, 509, 511, 1046 - 1048 ЦК України, ст.ст. 11, 79, 84, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає за адресою: м. Харків, проспект Маршала Жукова, б. 19, кв. 8 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, який мешкає за адресою: м. Харків, вул. Лермонтовська, б. 9, кв. 2 суму боргу за договором позики в сумі 20500 (двадцять тисяч пятсот) грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає за адресою: м. Харків, проспект Маршала Жукова, б. 19, кв. 8 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, який мешкає за адресою: м. Харків, вул. Лермонтовська, б. 9, кв. 2, судовий збір в розмірі 205 грн. та 30 грн. витрати на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -