Справа №2-25/2010 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2010 р. Тернівський районний суд м. Кривого Рогу

у складі: головуючого, судді Тарасенко О.В.

при секретарі Махоні Н.Ю.

за участю позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, яке знаходиться в спільній сумісній власності чоловіка та жінки, які проживали однією сімєю, але не перебували у шлюбі між собою, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна. В обґрунтування позову вказав, що з травня 1993 року знаходився у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2, від яких вони мають сина Родіона ІНФОРМАЦІЯ_1. 14.10.1999 року ними була придбана квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку було оформлено на ОСОБА_2

22.11.1999 року відповідачка провела обмін вказаної квартири на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2, в якій 1/3 частина належала їй як учаснику приватизації. Так як відповідачка ніде не працювала, зазначена нерухомість була придбана за його кошти. На його пропозицію визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_3, ОСОБА_2 відповіла категоричною відмовою, в звязку з чим змушений звернутися до суду з позовом про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю та визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_4.

Позивач неодноразово уточнював свої позовні вимоги.

16.04.2010 року позивач знову уточнив свої позовні вимоги і просить визнати, що станом на лютий 2003 року йому та ОСОБА_2 належали на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_5 та 2/3 частини квартири АДРЕСА_6, провести поділ майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, виділивши йому та ОСОБА_2 по 1/3 частині квартири АДРЕСА_6 та по ? частині квартири АДРЕСА_5, визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_6 та стягнути на його користь з ОСОБА_2 вартість ? частини квартири АДРЕСА_7, так як квартира зазначена квартира була продана без його згоди 01.04.2003 року.

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач та її представник позов не визнали, зазначивши, що фактично їх сімя розпалася у вересні 2002 року, таким чином позивач звернувся до суду с позовом після спливу трьох років, встановленого ст.. 257 ЦК України . Крім того квартири були придбані за її відповідача , особисті кошти. Позивачем також не надано доказів, що квартира № 32 будинку 7 та квартира АДРЕСА_8 належала йому на праві сумісної власності, як придбана в період фактичних шлюбних відносин. Крім того СК України набрав чинності 01.01.2004 року і згідно п.6 Прикінцевих та перехідних положень не має зворотної сили в звязку з чим просить на підставі ч.3 ст. 16 ЦК України провадження по справі припинити.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд вважає , що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Сімейного Кодексу України, який вступив у дію з 01.01.2004 року, ним регулюються відносини, які виникли с дня набрання чинності і його дія не може поширюватися на відносини, які виникли до цього моменту. Втрата чинності Кодексу про шлюб та сімю 1969 року не означає неможливості застосування його норм після набрання чинності СК України. Вони застосовуються судами при вирішенні спорів щодо відносин, які виникли до набрання чинності СК України.

Сторони перебували в фактичних шлюбних відносинах з травня 1993 року, від яких мають сина Родіона, ІНФОРМАЦІЯ_1, що не о спарюється сторонами. За час фактичних шлюбних відносин ОСОБА_2 стала власником квартири АДРЕСА_9 та квартири АДРЕСА_10 , на підставі договорів купівлі-продажу квартир від 08.02.2001 року та від 22.11.1999 року вартістю 13919 грн. та 24803 грн., що сторонами також не оспорюється.(а.с. 5,7).

Відповідно договору міни від 22.11.1999 року (а.с.6) відповідач, зі згоди позивача, обміняла квартиру АДРЕСА_11 на 2/3 частини квартири АДРЕСА_4, так як 1/3 частина вказаної квартири вже належала ОСОБА_2, як учаснику приватизації.

Згідно ст.17 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до ст.ст. 112,115 ЦК України (1963р.) майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам і кожний з учасників спільної власності має право вимагати виділу своєї частки з спільного майна.

Відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону Про власність, ст.22 Кодексу про шлюб та сімю України ; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сімї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сімї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, видкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сімю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою частки визначаються рівними.

Таким чином під час фактичних шлюбних відносин, тобто спільного проживання і ведення спільного господарства сторонами було придбано наступне майно: 2/3 частки квартири АДРЕСА_12 (так як 1/3 частина зазначеної квартири вже належала відповідачу як учаснику приватизації) та квартира АДРЕСА_13 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і позивач має право вимагати виділу своєї частки з спільного майна. Якщо угоди про спосіб виділу не досягнуто, то за позовом будь-кого з учасників майно ділиться в натурі, коли це можливо без шкоди для його господарського призначення. В противному разі власник, що виділяється, одержує грошову компенсацію.

На час розгляду справи власниками квартири 33 будинку 7 по вул ОСОБА_4 вже стали ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.144), вартість якої згідно довідки-характеристики (а.с.30) складає 13919 грн. і не оспорюється сторонами.

Оскільки квартира АДРЕСА_13 була придбана під час сумісного проживання і ведення спільного господарства та була продана відповідачем без згоди позивача, що не заперечує ОСОБА_2, а вартість данної квартири складає 13919 грн. , то її вартість повинна бути врахована при поділі майна.

Відповідно до п.19 , абзацу 2 п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року , № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його не дійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК , оскільки в таких випадках презумпція згоди одного подружжя на укладання другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Таким чином, оскільки при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна, чоловіка та жінки, які проживали однією сімєю, але не перебували у шлюбі між собою, встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав майно на свій розсуд проти іншого і не в інтересах сім`ї чи на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Позивач не наполягає на повернення в первісне становище, а тому суд вважає необхідним стягнути на його користь ? частину вартості квартири АДРЕСА_5, тобто 6959,50 грн.

Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України, набравший законної сили вирок по кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Як встановлено вироком Тернівського районного суду від 24.06.2004 року (а.с.8-9), сторони станом на 17 лютого 2003 року мешкали разом за адресою квартира АДРЕСА_14.

Тому твердження відповідача, що їх сімя фактично розпалася у вересні 2002 року і з цього часу позивач проживав у своїх батьків, а тому і строк позовної давності повинен рахуватися саме з вересня 2002 року, а так як позивач звернувся до суду в січні 2006 року, тобто після спливу строку позовної давності і суд повинен застосувати ч.4 ст. 267 ЦК України, суперечать фактичним обставинам справи.

Позивач звернувся до суду в січні 2006 року , тобто в межах трирічного строку позовної давності, а тому у суду немає підстав для застосування ст.. 257 ЦК України (ст..80 ЦК України 1963 року).

Крім того, з метою повного зясування всіх обставин справи, судом також допитано в якості свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили факт придбання спірного майна сторонами під час сумісного проживання, про умови продажу квартир вони домовлялися з позивачем, він же передав їм і гроші, але чиї це були гроші вони не знають.

Свідок ОСОБА_9, суду пояснила, що вона як нотаріус оформляла договори купівлі-продажу квартир, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на той час перебували у фактичних шлюбних відносинах Хто розраховувався за договорами вона не памятає, її цікавило аби сторони розрахувалися між собою.

Допитаний в судовому засіданні, за клопотанням відповідача, свідок ОСОБА_11, суду показав, що в кінці 2002 року у нього склалися близькі стосунки з ОСОБА_2 У січні 2003 року він зустрічався з ОСОБА_1 , який йому погрожував в звязку з ревнощами. В лютому 2003 року в нього в квартирі ОСОБА_2 сталася бійка з позивачем.

Згідно ст. ст.. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідач не надала суду доказів про те, що майно, набуте нею за час спільного проживання без реєстрації шлюбу з позивіачем, було придбане за її особисті кошти або одержано в дар, чи в порядку спадкування, а тому спірні квартири придбані на імя відповідача, відповідно до ст. 22 КпШтС України (1969 р.), який діяв на час придбання майна, є спільною сумісною власністю подружжя і належить їм в рівних долях.

Таким чином задовольняючи позов у повному обсязі, суд вважає необхідним виділити позивачу 1/3 частку у спільній власності квартири АДРЕСА_12 та визнати за ним право власності на зазначену частку квартири, а також виділити позивачу ? частку квартири АДРЕСА_15 та стягнути на його користь її вартість 6959,50 грн., в звязку з тим, що квартира продана відповідачем без згоди позивача, компенсувати йому вартість його частки в спільній сумісній власності.

На підставі ст. 22 КпШС України (1969 р.), ст.ст. 112,115 ЦК України (1963р.) , ст. 17 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року, Прикінцевих та перехідних положень Сімейного Кодексу України (2004 року), ст.. 257 ЦК України, ст..80 УК України 1963 року), керуючись ст.ст.10,11,60, 61, 88,209,212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Визнати, що станом на лютий 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належали на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_5 та 2/3 частини квартири АДРЕСА_6.

Поділити спільне сумісне майно чоловіка та жінки, що не перебували у шлюбі, але проживали однією сімєю, виділивши ОСОБА_1 1/2 частку у спільній сумісній власності квартири АДРЕСА_13 та визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири, виділивши ОСОБА_1 1/2 частку у спільній власності квартири АДРЕСА_12 та стягнувши на його користь з ОСОБА_2 6959,50 грн. вартості виділеної частки.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана всіма учасниками по справі до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Тернівський районний суд м. Кривого Рогу протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: