Апеляційний суд Житомирської області
УХВАЛА

Іменем України

13 липня 2010 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Житомирської області у складі:

головуючого - судді: Широкової Л.В.,

суддів : Франовської К.С.,

ОСОБА_1,

при секретарі

судового засідання: ОСОБА_2,

з участю:

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації Житомирської області на постанову судді Олевського районного суду Житомирської області від 04 вересня 2009 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації Житомирської області про стягнення коштів, передбачених Законом України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, -

встановила:

В липні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на неправильне нарахування та виплату йому щомісячної грошової допомоги та доплати до заробітної плати, передбачених ст.37,39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закону).

Постановою судді Олевського районного суду Житомирської області від 04 вересня 2009 року позов задоволено частково. Стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації Житомирської області на користь позивача допомоги як особі, яка проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі 2097грн. 60коп. та доплати до заробітної плати у розмірі 31900грн. 20коп. В решті позову відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі Управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації Житомирської області просить постанову суду першої інстанції скасувати та відмовити ОСОБА_3 в задоволенні його позовних вимог за відсутністю протиправних дій з боку відповідача та необгрунтованими сумами, посилаючись на порушення - судом першої інстанції норм матеріального права. Відповідач, зокрема, вказує на те, що діяв правомірно, нараховуючи позивачу соціальні виплати в межах виділених з державного бюджету грошових коштів.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно з частиною 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 37 Закону України«Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, передбачено, що громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення виплачується щомісячна грошова допомога у звязку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства - у зоні посиленого радіологічного контролю - в розмірі 30% від мінімальної заробітної плати.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач є потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 4(а.с. 5) працюючий та проживаючий у зоні посиленого радіоекологічного контролю в м.Олевську, та має право на пільги і компенсації, передбачені Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Як свідчать матеріали справи, позивачу виплачувалась грошова допомога в порядку ст.37 Закону в розмірі 1 грн.60 коп. та доплата до заробітної плати в сумі 5 грн.20 коп., тобто не у передбачених Законом розмірах, а у твердих сумах встановлених Постановою Кабінету Міністрів України №836 від 26.07.1996 року.

Із змісту законів України про встановлення розмірів мінімальних зарплат на 2008-2009 роки не вбачається будь-яких обмежень щодо можливостей застосування мінімальної зарплати з метою реалізації норм ст.ст.37,39 Закону №796-Х11.

Встановлений постановою Кабінету Міністрів України у 1996 році розмір щомісячної допомоги громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, у звязку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва і особистого підсобного господарства та доплати до заробітної плати громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, протягом тривалих років не змінювався і не відповідає розміру, встановленому законами України.

Оскільки ні Верховна Рада України ні Кабінет Міністрів України в наступному будь-яких рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами при вирішенні даного спору, застосуванню підлягають саме ст.ст.37,39 Закону №796-Х11 та законодавство щодо розмірів мінімальних зарплат, а не Постанова Кабінету Міністрів №836 від 26 липня 1996 року, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав громадян.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції щодо застосування норм матеріального права, є правильними.

Що стосується доводів відповідача про відсутність бюджетних асигнувань на виплату коштів, визначених Законом України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, то слід мати на увазі наступне.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого2006 року № 3477-1У „Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі- Конвенцію) та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.1 Протоколу 1 Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. В рішеннях у справах Кечко проти України, 2005 рік Broniovski v. Poland 1996 рік, Azinas v Cyprus, 2002 Європейський Суд з прав людини прийшов до висновку, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. До „майнових прав і „власності може бути прирівняно право заявника на матеріальний інтерес, зокрема щодо отримання пенсії чи надбавки до заробітної плати.

В рішенні у справі Кечко проти України, 2005 рік, суд зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Суд не прийняв аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань (рішення у справі Бурдов проти Росії, 2000 рік).

Таким чином, реалізація права громадян та соціальні виплати, передбачені Законом, не може залежати від бюджетних асигнувань.

Доводів щодо правильності обрахування суми заборгованих коштів та періоду нарахування апеляційна скарга не містить, тому в цій частині законність та обґрунтованість постанови не перевіряється.

Керуючись ст.ст. 209, 307, 308, 313 -315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації Житомирської області відхилити.

Постанову судді Олевського районного суду Житомирської області від 04 вересня 2009 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді:

Справа №22 ц -3365/10 Головуючий у 1 інст.: Охрімчук І.Г.

Категорія 57 Суддя - доповідач: Широкова Л.В.