Справа № 2-649/10
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м у к р а ї н и

18 серпня 2010 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

при секретарі Залєвській Я.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідачів ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 та кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості по кредитному договору, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_4 та кредит», ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним кредитного договору, договорів поруки та договору іпотеки, -

В С Т А Н О В И В:

ВАТ «Банк «ОСОБА_4 та кредит» в серпні 2009 року звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості по кредитному договору. Посилався на те, що 15 червня 2006 року із ОСОБА_2 укладено кредитний договір, згідно умов якого відповідачу було надано кредит в сумі 20 000 доларів США строком користування до 14 червня 2011 року зі сплатою за користування кредитом 16 % річних. Крім того 15 червня 2006 року з відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договори поруки, згідно з якими вони зобовязалися перед банком відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором.

Також вказував, що умови договору ОСОБА_2 виконані не були, тому в поданій до суду позовній заяві просив суд достроково розірвати кредитний договір від 15 червня 206 року та стягнути з відповідачів в солідарному порядку суму боргу за кредитним договором в розмірі 146 557 грн. 64 коп.

30 листопада 2009 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву про визнання недійсними договорів кредиту, поруки та іпотеки.

В поданій до суду зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 вказував, що 15 червня 2006 року уклав кредитний договір, згідно умов якого отримав кредит в сумі 20000 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань за даним договором 15 червня 2006 року між банком та ОСОБА_7 було укладено іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_7 з заставу передала АДРЕСА_1. Крім того, в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором було укладено договори поруки з ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Вважає, що умови кредитного договору є несправедливими, зокрема, в частині надання кредиту в доларах США, тому такий договір має бути визнаний недійсним.

Просив суд визнати недійсним кредитний договір від 15 червня 2006 року та додаткові угоди до нього, також просив суд визнати недійсним іпотечний договір від 15 червня 2006 року, укладений між банком «ОСОБА_4 та кредит» та ОСОБА_7, а також договори поруки від 15 червня 2006 року, укладені з ОСОБА_5 та ОСОБА_6

22 січня 2010 року ПАТ «Банк «ОСОБА_4 та кредит» подано до суду заяву, в якій позивач уточнив свої позовні вимоги та відмовився від вимог в частині дострокового розірвання кредитного договору від 15 червня 2006 року та просив суд стягнути з відповідачів солідарно суму за кредитним договором в розмірі 146 557 грн. 64 коп.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 06 травня 2010 року прийнято відмову позивача від частини позовних вимог та закрито провадження в справі в частині позовних вимог ПАТ «Банк «ОСОБА_4 та кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про дострокове розірвання кредитного договору.

27 травня 2010 року позивач ПАТ «Банк «ОСОБА_4 та кредит» збільшив розмір своїх позовних вимог та просив суд стягнути з відповідачів суму по кредитному договору в розмірі 275 115 грн. 95 коп.

В судовому засіданні представник ПАТ «Банк «ОСОБА_4 та кредит» повністю підтримав подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. В задоволенні зарічного позову просив відмовити за його безпідставністю.

ОСОБА_2 та представник відповідачів ОСОБА_3 позовні вимоги не визнавали. Вважають, що позивач не вжив заходів досудового врегулювання спору, не ознайомив поручителів з кредитним договором та додатковими угодами, незаконно та невмотивовано нарахував розмір пені. Оскільки сума пені перевищує 50 % суми кредиту, вказана обставина є підставою для визнання договору недійсним. Зустрічний позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити, подали до суду свої письмові пояснення.

ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 в судове засідання не зявилися, будучи повідомлені про часта місце розгляду справи належним чином. ОСОБА_5 та ОСОБА_7 подавали до суду заяви з проханням розглядати справу без їх участі.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та представника відповідачів, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 15 червня 2006 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено кредитний договір № МКЛ-170-06, за яким ВАТ «Банк «ОСОБА_4 та кредит» надав відповідачу кредит в сумі 20 000 доларів США.

Пунктом 1.1. кредитного договору передбачено, що надання кредитних коштів буде здійснюватися окремими частинами відповідно до додаткових угод зі сплатою за користування кредитними коштами процентів в розмірі 16 % річних.

Також встановлено, що на виконання п. 1.1. кредитного договору між сторонами 15 червня 2006 року укладено додаткову угоду № 1, згідно з якою відповідачу ОСОБА_2 надано транш кредитних коштів у розмірі 5000 доларів США зі строком користування до 14 червня 2011 року. Пунктом 3 вказаної додаткової угоди сторони передбачили, що повернення траншу кредитних коштів згідно з вказаним графіком здійснюється відповідачем в повному розмірі у валюті існуючої заборгованості з дотриманням загального ліміту кредитування, встановленого в національній валюті України відповідно до умов цього договору. Графік погашення кредиту сторони визначили як додаток № 1 до додаткової угоди.

Крім того, між Банком «ОСОБА_4 та кредит» та ОСОБА_2 15 червня 2006 року укладено додаткову угоду № 2, згідно з якою банк надав відповідачу транш кредитних коштів у розмірі 20 000 доларів США зі строком користування до 14 червня 2011 року з погашенням кредиту згідно з графіком, що є додатком № 1 до додаткової угоди № 2 від 15 червня 2006 року.

Також встановлено, що 15 червня 2006 року між Банком «ОСОБА_4 та кредит», ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір поруки № МП-170/1-06 та цього ж дня укладено договір поруки № МП-170/2-06 між Банком «ОСОБА_4 та кредит», ОСОБА_6 та ОСОБА_2

Відповідно до вказаних договорів поруки відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 взяли на себе зобовязання перед позивачем відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором № МКЛ-170-06 від 15 червня 2006 року.

Відповідачем ОСОБА_7 15 червня 2006 року укладено з ПАТ «Банк «ОСОБА_4 та кредит» іпотечний договір № МЗ-1/170/1-06, згідно з яким ОСОБА_7 передала в іпотеку позивачу квартиру АДРЕСА_2, як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих ОСОБА_2 за кредитним договором № МКЛ-170-06 від 15 червня 2006 року.

Згідно з нормами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Позивач ОСОБА_2 в поданій до суду зустрічній позовній заяві посилається на те, що використання банком долара США як предмету кредитування за споживчим кредитом є внесенням до договору пункту, що значно погіршує становище позичальника, є несправедливим, а тому договір в цілому має бути визнаний недійсним.

Порядок та умови здійснення банками банківської діяльності, операцій з валютними цінностями, в тому числі шляхом надання валютних кредитів, встановлено Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Як встановлено судом, позивач ПАТ «Банк «ОСОБА_4 та кредит» на час укладення спірного кредитного договору згідно наданих ліцензій мав право здійснювати банківські операції, в тому числі з валютними цінностями.

При укладенні кредитного договору сторони в п. 2.1.3. визначили валюту кредитування саме долар США. З такими умовами договору ОСОБА_2 погоджувався. Згідно з графіками погашення кредитних коштів, які є додатками договору, погашення мало відбуватися також саме в доларах США.

Тому суд приходить до висновку, що посилання ОСОБА_2 на те, що надання позивачем кредиту в доларах США є несправедливою умовою договору не заслуговує на увагу.

Як встановлено судом, кредитний договір 15 червня 2006 року укладений сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, зокрема, передбачено, що не мають включатися до договору умови, які є несправедливими. Пунктом 5 ч. 3 ст. 18 зазначеного закону передбачено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання зобовязань за договором.

Жодні підстави вважати, що передбачена сторонами в кредитному договорі відповідальність позивальника щодо сплати пені є несправедливою мовою договору не встановлені, тому посилання ОСОБА_2 на норми ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо підстав визнання договору недійсним не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 652 ЦК України, на яку посилається ОСОБА_2, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Як встановлено судом, сторони по справі взаємної згоди щодо можливої зміни умов кредитного договору не досягали.

Відповідно до ч. 2 ст. 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Тобто, згідно з вимогами закону, передбачено обовязкову сукупність таких умов.

Як вбачається з укладеного між сторонами кредитного договору, сторони передбачили повернення траншу кредитних коштів та сплату процентів у наданій валюті (доларах США), при цьому повернення коштів згідно з договором мало відбуватися згідно з графіком у повному обсязі, у валюті існуючої заборгованості, з дотриманням загального ліміту кредитування, встановленого в національній валюті України відповідно до умов договору.

Оскільки сторони при укладенні договору передбачили зазначені обставини, суд приходить до висновку, що посилання ОСОБА_2 на те, що в момент укладення договору сторони виходили з того, що зміна обставин, а саме зміна курсу долара США до української гривні, не настане, є безпідставним.

Посилання ОСОБА_2 на те, що внаслідок пожежі в гаражі, який він використовував для підприємницької діяльності суттєво погіршився його матеріальний стан судом не оцінюється як істотна зміна обставин та як підстава для визнання недійсним чи розірвання кредитного договору.

Тому суд приходить до висновку що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК країни, на яку посилається ОСОБА_2 в поданій до суду зустрічній позовній заяві, недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено ЦК України.

Оскільки в судовому засіданні не встановлено підстав для визнання недійсності кредитного договору, будь-які підстави для визнання недійсними договорів поруки та іпотеки, які укладені з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, відсутні, тому зустрічний позов ОСОБА_2 в цій частині є безпідставний та не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач свої зобовязання виконав належним чином, надав відповідачу кредит в сумі 20 000 доларів США, що підтверджується заявами про видачу готівки № 1 та № 2 від 15 червня 2006 року.

Також судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 свого обовязку за кредитним договором належним чином не виконував, згідно графіку платежі за кредитним договором не сплачував.

Як встановлено судом, станом на 20 травня 2010 року заборгованість за кредитом згідно з додатковою угодою № 1 складає 8 232,66 грн., заборгованість за простроченим кредитом 14 344,41 грн., заборгованість за простроченими процентами 1543,61 грн.

Також встановлено, що станом на 20 травня 2010 року заборгованість за кредитом згідно з додатковою угодою № 2 складає 33 013,16 грн., заборгованість за простроченим кредитом 39 563,43 грн., заборгованість за простроченими процентами 6250,76 грн.

Загальна сума коштів за кредитним договором від 15 червня 206 року, які має сплатити позивачу ОСОБА_2 складають 102 948, 03 грн.

Згідно з п. 7.1. кредитного договору від 15 червня 2006 року сторони передбачили, що за прострочення повернення кредитних коштів та/або сплати процентів позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення.

Судом встановлено, що позивач ПАТ «Банк «ОСОБА_4 та кредит» в межах п. 7.1. кредитного договору за додатковою угодою № 1 нарахував до сплати відповідачу ОСОБА_2 пеню, яка є несплаченою в розмірі 50 677,15 грн., а за додатковою угодою № 2 в розмірі 121 490,61 грн. Всього сума нарахованої пені складає 172 167, 76 грн.

Статтею 551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актами цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Оскільки розмір неустойки перевищує розмір заборгованості за кредитом, за простроченим кредитом та за простроченими відсотками, суд вважає за можливе зменшити розмір неустойки до розміру заборгованості за кредитом, простроченої заборгованості та прострочених відсотків, а саме до суми 102 948, 03 грн.

Посилання ОСОБА_2 на пропуск позивачем строків позовної давності щодо нарахування пені не заслуговує на увагу.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Як станом на час звернення ПАТ «Банк «ОСОБА_4 та кредит» до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2, так і на час розгляду справи судом, між сторонами існують договірні відносини згідно з кредитним договором від 15 червня 2006 року. Тому будь-які правові підстави вважати, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з позовними вимогами, відсутні.

Відповідно до вимог ст. 54 ЦПК України спеціалістом може бути особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками застосування технічних засобів і може надавати консультації під час вчинення процесуальних дій, що потребують відповідних спеціальних знань і навичок. Допомога спеціаліста не може стосуватися правових питань.

За таких обставин, клопотання представника ОСОБА_2 про залучення спеціалістів або аудиторів для встановлення наявності у позивача права на нарахування пені та її розміру, відображення нарахованої пені на балансових рахунках банку, заявлене в судовому засіданні 18 серпня 2010 року, не ґрунтується на нормах цивільного процесуального законодавства та не може бути задоволене.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Оскільки відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали 15 червня 2006 року договори поруки, згідно з якими взяли на себе зобовязання відповідати в повному обсязі за кредитним договором, суд приходить до висновку, що сума за кредитним договором підлягає стягненню з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в солідарному порядку.

Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Банк «ОСОБА_4 та кредит» підлягають частковому задоволенню та вважає за необхідне стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача ПАТ «банк «ОСОБА_4 та кредит» суму за кредитним договором в розмірі всього 205 896 грн. 06 коп. (102948,03 грн. +102948,03 грн.).

Також відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати в розмірі 1730 грн., а з кожного по 576 грн. 67 коп.

При предявлені зустрічного позову ОСОБА_2 не було сплачено державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення. Тому суд приходить до висновку, що з ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню державне мито в розмірі 34 грн. (враховуючи вимоги немайнового характеру: 8,50 грн. + 8,50 грн. + 8,50 грн. + 8,50 грн. ) та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 37 грн.

Керуючись ст.ст. 11, 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 та кредит» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 та кредит» суму за кредитним договором в розмірі 205 896 грн. 06 коп. солідарно.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 та кредит» понесені судові витрати з кожного по 576 грн. 67 коп.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави державне мито за розгляд зустрічних позовних вимог в сумі 34 грн.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь Територіального управління Державної судової адміністрації в Полтавській області витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 37 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя Н.Л.Яковенко

18.08.2010