Справа № 22ц-4428/2010 р. Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Категорія: 30 Доповідач: Курій Н.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого Зубарєвої К.П.,

суддів: Курій Н.М., Бакуса В.Я.

за секретаря Стасів М.І.,

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2,

представника Кабінету Міністрів України ОСОБА_3,

представника Державного казначейства України та Головного управління

державного казначейства України у Львівській області ОСОБА_4,

прокурора Рогожнікової Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Кабінету Міністрів України та Державного казначейства України на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 квітня 2010 року,

в с т а н о в и л а :

Личаківський районний суд м. Львова задовольнив позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державного казначейства України, Головного управління державного казначейства України у Львівській області, третя особа Міністерство фінансів України про відшкодування шкоди.

Суд стягнув з Держави Україна на користь ОСОБА_1 відшкодування шкоди, завданої їй ушкодженням здоровя внаслідок злочину, вчиненого ОСОБА_5, у розмірі 40 043 (сорока тисяч сорока трьох) грн. 27 коп., індексацію у розмірі 75 453 (сімдесяти п'яти тисяч чотириста п'ятдесяти трьох) грн. 53 коп. (на загальну суму 115 496 (сто п'ятнадцять тисяч чотириста дев'яносто шість) грн. 80 коп.). Суд стягнув ці кошти з Державного бюджету України шляхом списання їх з єдиного казначейського рахунку Державним казначейством України за попереднім інформуванням Міністерства фінансів України, відповідно до порядку виконання Державним казначейством України рішень суду щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та судів.

Рішення оскаржили Кабінет Міністрів України та Державне казначейство України.

Апелянти вважають рішення, що оскаржується, незаконним та таким, що повинно бути скасованим, посилаючись в апеляційних скаргах на порушення судом матеріального та процесуального права, а також неповного зясування обставин справи. Зокрема, апелянти стверджують, що суд не врахував положень ч. 2 ст. 1207 ЦК України та норми бюджетного законодавства про відшкодування шкоди за рахунок державного бюджету. Крім того, апелянти зазначають, що відсутній закон, який передбачав би умови та порядок відшкодування державою шкоди за неплатоспроможну особу; що суд безпідставно застосував до спірних відносин Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»; не врахував, що в Державному бюджеті України на 2010 рік не передбачено виплат за рахунок коштів державного бюджету матеріальної чи моральної шкоди, а також інфляційних витрат на відшкодування шкоди, яка є предметом розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід відхилити з таких підстав.

Суд встановив, що позивачці ОСОБА_1Б заподіяна матеріальна та моральна шкода винними діями ОСОБА_5, який був звільнений від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про амністію» від 11.07.2003 року, а також визначив розмір цієї шкоди 40 405,19 гривень.

Пустомитівський районний суд Львівської області своїм рішенням від 23 червня 2005 року, що набрало законної сили, ухвалив стягнути відшкодування завданої шкоди з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1Б .

Згідно з документами з виконання стягнення у розмірі 40 405,19 грн., на користь позивачки стягнуто лише 361,92 грн. та закінчене виконавче провадження у зв'язку із звільненням ОСОБА_5 з роботи, про що зроблена відповідна відмітка, а саме: залишок стягнень становить 40 043,27 грн. (а.с. 16).

Відповідно до постанови державного виконавця ВДВС Пустомитівського району від 05 червня 2009 року, виконавчий лист № 2-2019 повернуто стягувачу на підставі ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернене стягнення, і здійснені державним виконавцем заходи розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Зважаючи на такі обставини, суд першої інстанції встановив неплатоспроможність особи, з вини якої завдано шкоди позивачці у звязку з каліцтвом внаслідок злочину (спричинені тяжкі тілесні ушкодження, які були небезпечними для її життя в момент їх заподіяння і внаслідок яких позивач стала інвалідом ІІ групи, а з 01.01.2005 року ІІІ групи).

Відповідно до ст. 1208 ЦК України, у разі підвищення вартості життя за заявою потерпілого, розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я, підлягає індексації на підставі рішення суду. Оскільки право на відшкодування шкоди у зв'язку із злочином у позивачки виникло з часу вступу рішення Пустомитівського районного суду Львівської області в законну силу, а саме з 03 липня 2005 року, а вартість життя за період з 2005 по 2010 роки суттєво збільшилася, то суд першої інстанції прийняв правильне рішення про стягнення з відповідача відповідної індексації.

За таких обставин, районний суд відповідно до вимог ч.1 ст.1207 та ст.1208 ЦК України дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог з урахуванням положень ОСОБА_6 України, Цивільного та Цивільно-процесуального кодексів України.

З висновками суду погоджується колегія суддів, оскільки такі узгоджуються з положеннями законодавчих актів.

Зокрема, статтею 8 ОСОБА_6 України визначено, що «ОСОБА_6 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_6 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_6 є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_6 України гарантується».

Стаття 3 ОСОБА_6 України закріплює, що «...держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод є головним обов'язком держави».

Відповідно до зазначених вище норм ОСОБА_6 України, держава зобов'язана забезпечити прийняття такого законодавства, яке б забезпечувало повний захист прав і свобод людини. Прийняття відповідного закону також передбачено ч.2 ст. 1207 ЦК України.

Зі змісту апеляційних скарг вбачається, що скаржники визнають той факт, що позивачка має право на відшкодування державою завданої їй злочином шкоди та не висловлюють з цього приводу жодних заперечень. Водночас апелянти вважають, що до стягнення така вимога не може бути звернута, оскільки відсутній закон, який би регулював порядок відшкодування шкоди, а іншими законами, наприклад, Законом України «Про державний бюджет на 2010 рік», це не врегульовано.

Указом Президента України №1560 від 28.12.2004 року схвалено Концепцію забезпечення захисту законних прав та інтересів осіб, які потерпіли від злочинів, згідно якої на першому етапі повинен бути розроблений механізм реалізації прав потерпілих, а уже з 2006 року впроваджений у практику, та зобов'язано Кабінет Міністрів України в шестимісячний термін розробити заходи щодо забезпечення реалізації Концепції.

На виконання зазначеного Указу Кабінет Міністрів України розробив програму діяльності Кабінету Міністрів "Назустріч людям" (Програму затверджено Постановою КМ N115(115-2005-п ) від 04.02.2005 та схвалено Постановою Верховної Ради України N 2426-ІУ ( 2426-15 ) від 04.02.2005, ВВР, 2005, N 12, ст.209), згідно з якою в розділі «Правова політика» відзначено, що головним завданням Уряду в правовій сфері є утвердження і реалізація прав та свобод людини, формування громадянського суспільства і побудови правової держави.

Також, Кабінет Міністрів України 06 травня 2005 року прийняв постанову №324 «Про заходи щодо виконання у 2005 році програми діяльності Кабінету Міністрів України "Назустріч людям" та затвердив план заходів на 2005 рік, у п. 94 Розділу 2 якого, зокрема, зазначається необхідність розробити у серпні 2005 року проект Закону «Про відшкодування шкоди особам, що потерпіли від злочинів».

3 огляду на вищезазначене, Держава взяла на себе зобов'язання щодо розроблення відповідної законодавчої бази з питань врегулювання означених правовідносин відповідно до ОСОБА_6 України, однак такі заходи не були доведені до кінця, і відповідний закон не був прийнятий. Водночас, відсутність закону, який встановлює порядок відшкодування, не позбавляє позивача права на відшкодування відповідної шкоди, спричиненої злочином, а Державу обов'язку відшкодувати таку.

Відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦПК України, «якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із засад законодавства (аналогія права).

За таких обставин, районний суд дійшов правильного висновку та, задовольняючи позов, застосував аналогію закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Окрім того, колегія судів апеляційної інстанції, перевіряючи правильність застосування норм матеріального і процесуального права при розгляді зазначеної справи, враховуючи сформульовані правові позиції щодо вирішення такої категорії справ, які ґрунтуються на правилах тлумачення чинного законодавства, разом з тим зясовує відповідність цих позицій принципу верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини щодо застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція)

У статті 9 ОСОБА_6 України зазначено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка таким чином стала частиною національного законодавства. Цим же законом про ратифікацію Україна визнала обовязковою «юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції».

Ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобовязує суди всіх інстанцій застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, рішення суду, яке зобов`язує державу (в особі відповідного органу чи установи) сплатити заявнику чи заявниці певні суми коштів, і яке стало остаточним і таким, що підлягає примусовому виконанню, створює право вимоги, достатнім чином встановлене, щоб підлягати задоволенню і вважатися „майном відповідно до статті 1 Першого Протоколу (див. «Жовнер проти України», рішення від 29 червня 2004 року Заява № 56848/00, п. 44; Грецькі переробні заводи Стран і ОСОБА_7 проти Греції (Raffineries grecques Stran et Stratis Andreadis c. Grece), рішення від 9 грудня 1994 серія А № 301-В, стор.84, § 59; вищезазначене рішення Бурдов проти Росії (Bourdov c. Russie), § 40; Яасіуньєн проти Литви (Jasiuniene c. Lituanie), § 44 та ін).

У ОСОБА_1 виникло право на майно, а саме: кошти в розмірі 40405,19 грн., які стягнуто на її користь рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 червня 2005 року, що набрало законної сили з 03 липня 2005 року.

Для забезпечення виконання рішень у справах про відшкодування шкоди, завданої злочином за умови неплатоспроможності відповідача, в Цивільному Кодексі України передбачена стаття 1207. Зазначена норма узгоджується із міжнародними зобовязаннями України, зокрема з нормами Конвенції та протоколів до неї.

Незастосування до спірних правовідносин норм ч. 1 ст. 1207 ЦК України є фактичним позбавленням ОСОБА_1 її майна, і порушенням права ОСОБА_1, що гарантується статтею 1 Протоколу № 1 до цієї Конвенції, яка передбачає: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства i на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Таке право на володіння, користування, розпорядження своєю власністю закріплене і у статті 41 ОСОБА_6 України, яка також встановлює, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, а також що право приватної власності є непорушним.

Невиконання державою своїх зобовязань (таких як нерегулярний характер фінансування з державного бюджету витрат установи-боржника, відсутність встановленого механізму тощо) не може бути виправданням порушення такого права особи. Так, у справі «Новоселецький проти України» (п. 100) Європейський суд нагадує, що стаття 1 Протоколу 1 Конвенції, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобовязує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (див. рішення «Броньовський проти Польщі»).

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції гарантоване право на справедливий судовий розгляд в суді. Таке право має тлумачитися у світлі Преамбули до Конвенції, яка проголошує, між іншим, верховенство права як частину спільної спадщини Договірних Сторін.

У ст. 8 ОСОБА_6 України також закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Елементами принципу верховенства права є: якість закону, юридична визначеність та неможливість відмови в правосудді у звязку з відсутністю закону, який би регулював такі правовідносини.

Так, в Ухвалі Верховного Суду України від 09 вересня 2009 року в справі № 6-7725св 09 за позовом Особа 1 до Міністерства внутрішніх справ, Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Донецькій області, Ясинуватського міського відділу головного управління Міністерства внутрішніх справ у Донецькій області, Державного казначейства в Донецькій області про відшкодування моральної шкоди відображено позицію, що відсутність відповідного закону не заважає стягненню з держави матеріальної та моральної шкоди, оскільки таке право закріплене у статті 56 ОСОБА_6 України.

Крім того, Пленум Верховного Суду України у постанові № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» наголосив: «Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих ОСОБА_6 України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права».

Вищезазначене спростовує твердження апелянтів, що відсутність Закону про умови та порядок відшкодування державою шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (ч.2 с.1207 ЦК України), є підставою для скасування рішення, що оскаржується та відмови в позові.

Крім того, захист порушених прав позивачки, з точки зору вимог ОСОБА_6 України, на яку посилався суд, не може залежати від фінансового становища відповідача та його неналежного фінансування з бюджету.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції.

Тому колегія суддів, ураховуючи те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права та, беручи до уваги вимоги міжнародних актів, практику Європейського суду з прав людини та Верховного суду України, принцип верховенства права, закріплений в ОСОБА_6 України, доходить висновку, що апеляційні скарги Кабінету Міністрів України та Державного казначейства України слід відхилити, залишивши рішення першої інстанції без змін.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах також доходить висновку, що рішенням суду першої інстанції не порушено міжнародних зобов'язань України і таке рішення, залишаючись без змін, не стане предметом розгляду в суді міжнародної юрисдикції.

Керуючись ст. 303, ч.1 п.1 ст. 307, ст. 308, ч.1 п.1 ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

апеляційні скарги Кабінету Міністрів України та Державного казначейства України відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 квітня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів, шляхом подання на неї касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Львівської області Курій Н.М.