Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 191
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради і виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради про усунення перешкод в приватизації земельної ділянки і зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 21 травня 2007 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 міської ради і виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради про усунення перешкод в приватизації земельної ділянки і зобовязання вчинити певні дії. Позивач в своєму позові і в ході судового засідання посилався на те, що його матері дозволено було збудувати гараж в дворі будинку 13 по вул. Гоголя м. Дніпропетровська, гараж було збудовано і рішенням райвиконкому визнано право власності на нього. В 2000 році його мати померла і він як спадкоємець став власником вказаного гаража. Позивач звернувся до відповідачів з питанням приватизації земельної ділянки, що знаходиться під гаражем, але отримав відмову і рекомендацію на оренду землі. Вважає вказане незаконним, гараж належить йому на праві власності, а тому і землю він може приватизувати. Просив визнати дії органів приватизації стосовно відмови йому в приватизації зайнятої його гаражем земельної ділянки протиправними, усунути перешкоди в цій приватизації та зобовязати відповідачів оформити вказані документи, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_2 міської ради і виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради і в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В судовому засіданні раніше проти позову заперечував, посилаючись на законність їх дій по розгляду документів позивачу, йому надано висновок. Відповідь і належні рекомендації стосовно використання зайнятої його гаражем земельної ділянки. Всі їх дії стосовно позивача проведені у відповідності до діючого законодавства, порушень допущено не було. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких зобовязань інших відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували та шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача згідно з ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідачів, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що матері позивача ОСОБА_3 рішенням № 982 виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 15 серпня 1980 року за місцем мешкання в дворі будинку № 13 по вул. Гоголя м. Дніпропетровська було узаконено і передано в одноособове користування гараж у відповідності з план садибної земельної ділянки двору вказаного будинку. На підставі рішення райвиконкому вказаний гараж було належним чином зареєстровано в КП ДМБТІ та видано технічний НОМЕР_1 грудня 1992 року. В 2000 році померла ОСОБА_3, позивач прийняв спадщину і йому видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 17 серпня 2001 року. Згідно вказаного свідоцтва позивач є власником і гаражу літ.-«Г» в дворі будинку № 13 по вул. Гоголя м. Дніпропетровська, вказана власність зареєстрована в КП ДМБТІ ДОР, видано позивачу технічний паспорт.

Після набуття права власності на вказаний гараж позивач в травні 2005 року звернувся до відповідачів з питанням оформлення документів стосовно приватизації займаної його гаражем земельної ділянки та отримання державного акту про право власності на землю. Але йому було відмовлено в цьому і рекомендовано оформлювати вказану земельну ділянку в користування на умовах оренди. З вказаним позивач не погодився і звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в приватизації земельної ділянки і зобовязання вчинити певні дії по оформленню документів на приватизацію землі.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…»

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тому, у звязку з необхідністю узаконити вищевказане позивач вимушений звернутися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно ст. 19 Конституції України, ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений діючим законодавством України.

Відповідно ст. 41 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» обсяг і межі районних у містах рад та їх виконавчих органів визначаються відповідними міськими радами.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 міська рада в особі своїх уповноважених органів розглянула звернення позивача, дослідила обставини поставлених в ньому питань і визначила, що за матеріалами генерального плану розвитку м. Дніпропетровська земельна ділянка у дворі будинку № 13 по вул. Гоголя м. Дніпропетровська, фактично зайнята гаражем позивача, розташована у центральній комерційно-діловій зоні, забудова якої підлягає реконструкції; розміщення індивідуальних гаражів боксового типу не відповідає вимогам забудови зазначеної планувальної зони; враховуючи вказане і той факт, що на теперішній час рішення міської ради про реконструкцію зазначеної території зі знесенням гаражів немає, за містобудівними умовами ГоловАПУ вваж є можливим використовувати земельну ділянку у дворі житлового будинку № 13 по вул. Гоголя м. Дніпропетровська, фактично зайняту гаражем боксового типу, тимчасово короткостроково на умовах оренди строком на 10 років.

Таким чином, міськрада і її виконком, діючи на підставі законодавства та у межах повноважень, ввела ситуацію у правове поле, надала позивачу належну відповідь про категорію землекористування і дала практичні рекомендації. Вказаний висновок позивач не оскаржив у встановленому і передбаченому законом порядку.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, позивач повинен довести, що дiями вiдповiдачів було порушено його права. Однак, жодних доказiв позивачем до суду не надано.

Судом в судовому засіданні встановлено, що позивач не є власником або належним користувачем спірної земельної ділянки, його мати також у встановленому законом порядку не отримувала ні в користування, ні у власність вказану земельну ділянку. Тобто законних підстав використовувати цю земельну ділянку на свій розсуд (будівництво, обробка тощо) ці сторони не мали і не мають. Сама по собі реєстрація права власності на гараж і належність його позивачу та добровільна сплата земельного податку не свідчить про визнання уповноваженими органами держави чи місцевого самоврядування їх права належного користування земельною ділянкою.

Позивачу було запропоновано звернутися в передбаченому законом порядку до міськради з питанням про оформлення документів стосовно відводу зайнятої самовільно земельної ділянки, але він цього не зробив і документи про це відсутні.

Судом також встановлено, що вищезазначена будова гаражу була проведена без належного встановлення меж землекористування, тому визнання за позивачем права власності на частину земельної ділянки загального користування може порушувати права інших фізичних та юридичних осіб, інших співвласників квартир вказаного будинку і власників сусідніх будинків.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-якi домовленості i зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору цих позивача) діям відносно нього по винесенню спірного висновку чи дій виконкому, предмету спору, а позивач цього не довів. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. У відповідності зі ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджається приналежним йому майном. Власник має право робити відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

В судовому засіданні встановлено, що позивач же користується земельною ділянкою всупереч вимогам закону.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на своїх позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим не погодитися з позицією позивача, оскільки вона не ґрунтується на вимогах закону. Враховуючи вказане, суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 міської ради і виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради про усунення перешкод в приватизації земельної ділянки і зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Таким чином позовні про усунення перешкод в приватизації земельної ділянки і зобовязання вчинити певні дії в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 319 ЦК України, ст. ст. 24, 41 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 10, 11, 209, 212-215, 218 ЦПК, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 міської ради і виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради про усунення перешкод в приватизації земельної ділянки і зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження або в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя -