Справа № 22ц-664/10р. Головуюча у І-й інстанції Чорна С.З.
Категорія справи 52 Доповідач в апеляційній інстанції - ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Петрички П.Ф.,

суддів Зверхановської Л.Д. і ОСОБА_1,

при секретарі Панчуку І.С.,

за участю позивача ОСОБА_2 і його представника, директора ЛНЦ № 48 ОСОБА_3, голови профкому ЛНЦ № 48 ОСОБА_4 і представника ЛВК № 48 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та апеляційною скаргою Львівського навчального центру № 48 Головного управління освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 14 грудня 2009 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням частково задоволено позов ОСОБА_2 до Львівського навчального центру № 48 Головного управління освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації, треті особи профком Львівського навчального центру № 48 та Львівська виправна колонія № 48, про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу: визнано незаконним наказ відповідача від 28.05.2009 року № 28-К про звільнення ОСОБА_2 з роботи з посади майстра виробничого навчання за п.2 ст.40 КЗпП України та стягнуто з відповідача на користь позивача 9 375 грн. 85 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (за період з 29 травня по 15 серпня 2009 року) і в дохід держави 51 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за один місяць за час вимушеного прогулу допущено до негайного виконання. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за їх безпідставністю.

Дане рішення оскаржили позивач і відповідач.

Позивач ОСОБА_2 просить рішення суду частково змінити, а саме: стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 28 травня по 14 грудня 2009 року „та поновити на роботі, шляхом продовження трудового контракту до 05.02.2012 року, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Вважає помилковим висновок суду про те, що його право на поновлення на роботі і, відповідно, стягнення за час вимушеного прогулу може бути призначено лише в межах дії трудового контракту, оскільки контракт між ним і відповідачем щорічно неодноразово переукладався.

Дату 05.02.2012 року, до якої мала б бути продовжена дія контракту, апелянт обгрунтовує тим, що 05.02.2009 року його було обрано членом профкому і термін його перебування на цій виборній посаді закінчується 05.02.2011 року, а у відповідності до ст.41 Закону України „Про профспілки, їх права та гарантії діяльності та п.4 ст.252 КЗпП України адміністрація набуває право на розірвання з ним трудових відносин лише через рік після закінчення строку, на який він обирався, тобто з 05.02.2012 року.

Відповідач просить рішення суду скасувати і „позовну заяву ... залишити без розгляду, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, та на порушення норм матеріального права.

Вважає помилковим висновок суду щодо того, що висновок про порушення позивачем режиму установи у наказі від 28.05.2009 року № 28-К не був підставою для його звільнення, оскільки за результатами перевірки у позивача було вилучено перепустку і, таким чином, йому було заборонено вхід у режимну зону Львівської виправної колонії № 48, а відтак він не може попасти на своє робоче місце, яке знаходиться на території Львівської виправної колонії № 48.

Вважає, що суд, у випадку невідповідності формулювання підстави звільнення позивача з роботи, як „виявлення невідповідності робітника або службовця займаній посаді, міг змінити це формулювання на інше „вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, проти чого відповідач не заперечує.

Вважає невірними розрахунки суду суми середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу (за період з 29 травня по 15 серпня 2009 року), яка (згідно розрахунків відповідача) мала б становити 5 047 грн. 57 коп.

Стверджує, що на день ухвалення судом оскаржуваного рішення відповідач повністю розрахувався з позивачем.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянтів і їх представників на підтримання доводів поданих ними апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що обидві апеляційні скарги до задоволення не підлягають виходячи з наступного.

Як вбачається з трудової книжки позивача, 01.09.2004 року він був прийнятий на роботу у Львівський навчальний центр № 48 Головного управління освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації (в подальшому „ЛНЦ № 48) на посаду майстра виробничого навчання на умовах контракту (а.с. 7), останній з яких з позивачем було укладено 15.08.2008 року строком на один рік до 15.08.2009 року (а.с. 30, 80).

Частиною 3 ст.21 КЗпП України встановлено, що контракт є особливою формою трудового договору, в якому (зокрема) строк його дії може встановлюватися угодою сторін і що сфера застосування контракту визначається законами України.

В оскаржуваному рішенні детально наведені правові підстави, визначені законами України, які давали відповідачу право на укладення контракту з позивачем, як майстром виробничого навчання професійно-технічного закладу освіти, яким є ЛНЦ № 48 згідно його статуту (а.с. 33-42), і доводи апеляційної скарги позивача цих висновків суду не спростовують.

Оскільки в силу ч.3 ст.21 КЗпП України у контракті може визначатися строк його дії, дозвіл укладати трудовий договір у формі контракту зазвичай означає можливість укладення строкового трудового договору.

Частиною 2 ст.23 строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання.

Згідно Статуту, ЛНЦ № 48 є державним професійно-технічним навчальним закладом, що здійснює первинну професійну підготовку, перепідготовку та підвищення кваліфікації слухачів Центру - робітників з числа осіб, засуджених до позбавлення волі, які відбувають покарання у Львівській виправній колонії № 48 (а.с. 33-42).

Підготовка слухачів Центру здійснюється на підставі угоди-заяви, яка щорічно укладається між ЛНЦ № 48 та Львівською виправною колонією № 48 в залежності від потреби згаданої колонії у робітниках певних професій. Відповідно, кількість майстрів виробничого навчання ЛНЦ № 48 відповідного професійного напрямку також напряму залежить від потреби колонії у робітниках певних професій.

З урахуванням специфіки взаємовідносин між ЛНЦ № 48 та Львівською виправною колонією № 48 (яка повинна враховувати постійну плинність робітничих кадрів у колонії - у звязку зі звільненням їх з даного місця позбавлення волі), трудові відносини між ЛНЦ № 48 та (зокрема) майстрами виробничого навчання не можуть бути встановленими на невизначений строк, а відтак правомірним є застосування до цих трудових відносин строкового трудового договору у формі контракту.

Чинним трудовим законодавством не передбачено такого способу захисту трудових прав працівника, як „продовження трудового контракту з ним до певної дати за рішенням суду (про що міститься вимога позивача до суду апеляційної інстанції за відсутності такої позовної вимоги у його позові до місцевого суду).

За вище наведених обставин, при ухваленні 14.12.2009 року оскаржуваного рішення про (зокрема) визнання незаконним наказу відповідача про звільнення позивача з роботи, у суду не було правових підстав для поновлення останнього на роботі, оскільки на той час строк дії укладеного з ним контракту 15.08.2009 року закінчився (а.с. 30, 80), а відтак доводи апеляційної скарги позивача колегія суддів вважає необгрунтованими і такими, що не можуть прийматись до уваги.

У п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів міститься розяснення про те, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом, і перевіряти їх відповідність законові.

Пунктом 2 ч.1 ст.40 КЗпП України встановлено, що строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваним власником або уповноваженим ним органом у випадку виявлення невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоровя, які перешкоджають продовженню даної роботи.

В той же час, наказ відповідача від 28.05.2009 року № 28-К, яким позивача було звільнено з роботи за п.2 ст.40 КЗпП України, жодної із підстав, що визначені згаданою нормою закону, не містить, а відтак суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про незаконність згаданого наказу і доводи апеляційної скарги ЛНЦ № 48 цього висновку не спростовують.

Статею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Як вбачається зі змісту позовних вимог ОСОБА_2, претензій щодо виплати сум, що належали йому від відповідача на день його звільнення з роботи (29.05.2009 року), він не мав і його грошові претензії до відповідача стосувалися лише середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В оскаржуваному рішенні наведено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 9 375 грн. 85 коп. за період з 29 травня по 15 серпня 2009 року, присудженого судом до стягнення з відповідача на користь позивача, і доводи апеляційної скарги ЛНЦ № 48 цих розрахунків також не спростовують.

В суді апеляційної інстанції позивач заперечив отримання від відповідача будь-яких коштів в рахунок погашення вище згаданої заборгованості за час вимушеного прогулу, а відповідач не подав до суду будь-яких доказів про проведення з ОСОБА_2 повного розрахунку по згаданій заборгованості „на день слухання справи в суді, а відтак доводи апеляційної скарги ЛНЦ № 48 і в цій частині є необгрунтованими та безпідставними.

За вище наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення по справі з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і обидві апеляційні скарги на нього, які не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та апеляційну скаргу Львівського навчального центру № 48 Головного управління освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації відхилити та залишити рішення Сихівського районного суду м.Львова від 14 грудня 2009 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двох місяців з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: