АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-2552/10 Головуючий у 1-й інстанції Середа А.В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2010 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючої судді Акопян В.І. суддів Лобова О.А., Петренка В.М. при секретарі Зеленській О.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 09 березня 2010 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ВАТ «Кременчуцький завод технічного вуглецю» про визнання незаконним наказу про звільнення, довідки про середній заробіток, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення недоплаченої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким визнати незаконним наказ про його звільнення, поновити його на роботі на посаді слюсаря-ремонтника 5-го розряду, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, 1 277 грн. 05 коп. недоплаченої заробітної плати за квітень 2009 року, а також 5 000 грн. моральної шкоди.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що наказом від 27 травня 2009 року позивача незаконно звільнено з роботи за п.2 ст.40 КЗпП України, тобто без виконання вимог щодо звільнення працівників, які отримали травму на виробництві.

Окрім того, 11 червня 2009 року відповідачем видана довідка про середню заробітну плату позивача, яка не відповідає дійсності.

Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 09 березня 2010 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що висновки суду суперечать вимогам закону і фактичним обставинам.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав:

Відповідно до п.З ч.І ст.307, п.4 ч.І ст.309 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вправі скасувати рішення і ухвалити нове по суті позовних вимог у разі виявлення неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права.

3матеріалів справи вбачається, що наказом №44 від 11 вересня 2003 року ОСОБА_2 прийнятий на роботу слюсарем-ремонтником 5-го розряду ВАТ «Кременчуцький завод технічного вуглецю».

Під час виконання трудових обовязків 18 січня 2005 року з ОСОБА_2 стався нещасний випадок. За даним фактом проведене спеціальне розслідування та складено акт форми Н-1.

Згідно довідки серії МСЕ-ВІ № 002472 від 05 жовтня 2006 року ОСОБА_2 встановлено 15% втрати професійної працездатності безстроково у звязку з трудовим каліцтвом.

Наказом №60-к від 23 лютого 2009 року ОСОБА_2 звільнений з роботи за п.1 ч.І ст.40 КЗпП України (у зв'язку із скороченням штатів).

4березня 2009 року ОСОБА_2 направлений на позачерговий медичний огляд.

Згідно висновків позачергового медичного огляду ОСОБА_2 придатний для роботи за професією слюсаря-ремонтника, але без роботи на висоті та вимушених нахилів корпусу.

Наказом № 111 -к від 23 березня наказ про звільнення ОСОБА_2 за п.1 ч.І ст.40 КЗпП України скасований у зв'язку з отриманням висновків позачергового медичного огляду.

ОСОБА_2 запропонована вакантна посада сторожа підрозділу охорони.

Згідно акту від 25 березня 2009 року ОСОБА_2О, відмовився засвідчити своїм підписом відмову від запропонованої вакантної посади.

Наказом №100 від 27 травня 2009 року ОСОБА_2 звільнено з роботи за п.2 ч.І ст.40 КЗпП України.

11 червня 2009 року ОСОБА_3 видана довідка №146, згідно якої його середньоденний заробіток за період з листопада 2008 року по квітень 2009 року становив 45 грн. 65 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 навмисно приховав факт втрати часткової працездатності, а після виявлення роботодавцем його невідповідності виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я звільнення було проведене з дотриманням вимог закону.

З таким висновком колегія суддів погодитися не може, оскільки він зроблений без всебічного та повного зясування всіх суттєвих обставин та з порушенням норм матеріального закону.

Відповідно до ч.З ст.9 ЗУ «Про охорону праці» № 2694 від 14 жовтня 1992 року за працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням, зберігаються місце роботи (посада) та середня заробітна плата на весь період до відновлення працездатності або до встановлення стійкої втрати професійної працездатності. У разі неможливості виконання потерпілим попередньої роботи проводяться його навчання і перекваліфікація, а також працевлаштування відповідно до медичних рекомендацій.

За змістом п.2 ч.І ст.30 КЗпП України роботодавець вправі звільнити працівника за своєю ініціативою за умови виконання приписів закону щодо охорони праці.

Як вбачається матеріалів справи, роботодавець, уповноважені особи ВАТ «Кременчуцький завод технічного вуглецю», знали і повинні були знати про те, що з жовтня 2006 року ОСОБА_2 встановлено 15% втрати професійної працездатності безстроково у звязку з трудовим каліцтвом.

Зазначене підтверджується листом відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Кременчуці №713 від 18 червня 2010 року, а також листами Територіальної державної інспекції праці у Полтавської області №16-П455/03-33 від 22 липня 2009 року, №16У1132/03- 33 від 07 січня 2010 року.

Таким чином, звільнення ОСОБА_2 за п.2 ч.І ст.30 КЗпП України є незаконним, оскільки проведене всупереч вимогам ч.З ст.9 ЗУ «Про охорону праці» № 2694 від 14 жовтня 1992 року.

З огляду на наведене відповідно до ст.235 КЗпП України підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_2 щодо визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Що стосується позовної вимоги про визнання незаконною довідки №146 від 11 червня 2009 року, то колегія суддів виходить з того, що ця довідка не встановлює будь-яких прав чи обов'язків для ОСОБА_2, а тому підстав для визнання її незаконною у судовому порядку немає.

У довідці №146 від 11 червня 2009 року ВАТ «Кременчуцький завод технічного вуглецю» визначений розмір середнього заробітку ОСОБА_2 за останній шість місяців перед звільненням.

Оцінюючи цей письмовий документ відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що вказаний у довідці розмір середньоденного заробітку не відповідає дійсності.

Згідно пункту 8 розділу IV Постанови КМУ №100 від 08 лютого 1995 року середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

У довідці №146 від 11 червня 2009 року середньоденна заробітна плата розрахована шляхом ділення місячної заробітної плати на кількість календарних днів (а.с.22), при цьому роботодавець виходив з того, що ОСОБА_2 відпрацьовував повний місяць.

Разом з тим, з корінців розрахунку заробітної плати (а.с.4-9), пояснень позивача, листа Територіальної державної інспекції праці у Полтавської області №16-П455/03-33 від 22 липня 2009 року (а.с.45-46) вбачається, що останні перед звільненням місяці ОСОБА_2 працював за відрядною формою оплати праці і неповні робочі тижні.

У квітні 2009 року ОСОБА_2 відпрацював двадцять один день, а у травні - шість днів, тобто всього двадцять сім робочих днів.

За квітень - травень 2009 року ОСОБА_2 нарахована В.О. заробітна плата у сумі 985,82 + 677,62 (без врахування компенсації за відпустку і лікарняних) = 1 663 грн. 44 коп.

Таким чином, середньоденний заробіток ОСОБА_2 за два останні місяці роботи перед звільненням складав: 1663 грн. 44 коп. / 27 днів = 61 грн. 60 коп.

За період з 27 травня 2009 року по 27 травня 2010 року кількість робочих днів складає 256.

Отже, з ВАТ «Кременчуцький завод технічного вуглецю» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 256 х 61,60 = 15 769 грн. 60 коп.

Стосовно позовних вимог про стягнення недоплаченої заробітної плати за квітень 2009 року у сумі 1 277 грн. 05 коп., то колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 відповідно до ст.60 ЦПК України не довів обставину, гіа яку посилався як на підставу цієї вимоги: не надано доказів того, що інші члени бригади отримували більшу заробітну у цей період.

Вирішуючи питання про відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, колегія суддів дійшла висновку, що стягнута на користь позивача сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволення вимоги про поновлення на роботі є достатніми та адекватними факторами, які компенсують завдані йому моральні страждання.

Таким чином, рішення суду першої інстанції не може залишатися у силі, його слід скасувати ухваливши нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2

Керуючись ст.ЗОЗ, п.З ч.І ст.307, п.4 ч.І ет.309, ст.314, ст.316, ст.319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити чіастково.

Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 09 березня 2010 року скасувати, ухваливши нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково:

визнати незаконним наказ ВАТ «Кременчуцький завод технічного вуглецю» №100 від 27 травня 2009 року про звільнення ОСОБА_2;

поновити ОСОБА_2 на посаді слюсаря-ремонтника 5-го розряду на ВАТ «Кременчуцький завод технічного вуглецю»;

стягнути з ВАТ «Кременчуцький завод технічного вуглецю» на користь ОСОБА_2 15 769 грн. 60 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

стягнути з ВАТ «Кременчуцький завод технічного вуглецю» на користь Держави 156 грн. державного мита і 120 грн. витрат на інформаційно- технічне забезпечення розгляду цивільних справ.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двох місяців до Верховного Суду України шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: В.І.Акопян

Судді: О.А.Лобов

ОСОБА_4