Старобільський районний суд Луганської області
Справа № 2-1808/2010р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2010 року Старобільський районний суд Луганської області у складі:

головуючого - судді Озерова В.О.,

при секретарі Туловової А.С.,

за участі сторін:

позивача не зявився

представника відповідача не зявилася

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Старобільську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Старобільському районі про визнання бездіяльності неправомірною, зобовязання нарахувати і виплатити недоплачену щомісячну соціальну допомогу «Дітям війни»,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Старобільському районі (далі УПФ) про визнання бездіяльності неправомірною, зобовязання нарахувати і виплатити недоплачену щомісячну соціальну допомогу «Дітям війни», у якому просить суд визнати неправомірною бездіяльність УПФ щодо не нарахування і невиплати їй, як «Дитині війни» щомісячної соціальної допомоги за період з 01.01.2009 року по 31.12.2009 року; зобовязати УПФ нарахувати і виплатити їй недоплачену щомісячну державну соціальну допомогу за період з 01.01.2009 року по 31.12.2009 року, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого ч.І ст.28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що вона є дитиною війни і відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» їй повинна виплачуватись щомісячна соціальна допомога у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. У 2009 році їй така пенсія виплачувалась частково в розмірі 10%. Відповідач відмовляється нарахувати і виплатити передбачену законом вказану допомогу. Про порушення прав їй стало відомо після звернення до УПФ.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності.

Представник відповідача - Управління Пенсійного Фонду України по Старобільському району в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. В своїй письмовій заяві просить суд розглянути справу у її відсутності. Надала суду письмові заперечення проти позову.

Відповідно до вимог ст.169 ЦПК України судовий розгляд справи здійснюється без участі сторін на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши докази по справі, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав:

Судом встановлені такі факти і відповідні ним правовідношення:

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, має статус дитини війни та є пенсіонером за віком, що підтверджується копією паспорту, копією пенсійного посвідчення і не оспорюється відповідачем УПФ. (а.с. 2-3).

У звязку з чим відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» № 2195-ІУ від 18 листопада 2004 року, що набрав чинності з 01 січня 2006 року, - з 1 січня 2006 року передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що

виплачується замість пенсії, підвищуються на ЗО відсотків мінімальної пенсії за віком, - позивач має право на підвищення пенсії на 30% мінімальної пенсії за віком.

Управління Пенсійного фонду відмовило в такій доплаті з тих підстав, що фінансування таких виплат законодавчо не врегульовано і кошти на ці виплати не передбачені. При цьому УПФ у 2009 році передбачені сг. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» підвищення пенсії на 30% мінімальної пенсії за віком позивачу сплачувало частково у розмірі 10% , що підтверджується розрахунком та виплатою надбавки до пенсії, вказаним у письмових запереченнях відповідача. Таким чином відповідач порушив права позивача.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 54 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» від 26.12.2008 року № 83 5-VI та ст.1 Закону України «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати» від 20.10.2009 року № 1646- VI встановлений прожитковий мінімум на одну особу, яка втратила працездатність: з 01.01.2009 року -498 грн., з 01.11.2009 року - 573 грн.

У 2009 році ніяких змін до діючого законодавства - щодо внесення змін в ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», - не було, а тому вказана норма Закону діяла у 2009 році.

Таким чином, починаючи з 01.01.2009 року відповідач при виплаті позивачу доплати до пенсії дітям війни повинен був виходити з зазначених сум.

Враховуючи, що позивачу починаючи з 01.01.2009 року сплачується підвищення до пенсії у розмірі 10 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, за період з 01.01.2009 року по 31.12.2009 року відповідач повинен донарахувати та сплатити позивачу недоплачену пенсію.

При цьому суд приймає до уваги, що відповідно до вимог ст.147 Конституції України, - визнання неконституційними законів України є виключно компетенцією Конституційного Суду України.

Суд також враховує, що ч.І ст.З Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в України найвищою соціальною цінністю.

Суд вважає, що вимога ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» від 26 грудня 2008 року № 835-УІ, якою було надане право Кабінету Міністрів України у 2009 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами, в даному випадку не можуть бути застосовані, оскільки на виконання вищезазначеної норми Кабінетом Міністрів України не приймалося окремої постанови щодо встановлення в 2009 році розміру підвищення до пенсії особам, віднесеним до категорії «дитина війни». Пунктом 8 постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 530 «Деякі питання соціального захисту окремої категорії громадян» передбачено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення проводиться у таких розмірах: з 22 травня - 48,1 гривні, з 1 липня - 48,2 та з 1 жовтня - 49,8 гривні, проте вказана Постанова Кабінету Міністрів протиречить принципам верховенства права.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 15 липня 1999 року № 966-Х IV «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.

Крім того, статтею 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» Кабінету Міністрів України надано право у 2009 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами.

Названа норма передбачає встановлення в абсолютних сумах розмірів лише тих виплат, вихідним критерієм розрахунку яких є розмір мінімальної заробітної плати. Відповідно її дія не поширюється на спірні відносини, оскільки розмір зазначених соціальних виплат згідно із Законом України «Про соціальний захист дітей війни» залежить від розміру мінімальної пенсії за віком.

Отже, нарахування та виплата у 2009 році дітям війни підвищення до пенсії повинні здійснюватися відповідно до норм Закону України «Про соціальний захист дітей війни»

Законом України „Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії від 5 жовтня 2000 року №2017-111, згідно статті 1 якого прожитковий мінімум використовується для визначення, у тому числі мінімального розміру пенсії за віком, який відповідно до статті 28 Закону України „Про

загальнообов язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІУ встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Таким чином, оскільки чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ст.28 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування № 1058-ІУ від 09 липня 2003 року, іншого закону або нормативно-правового акту, який визначив би цей розмір або встановлював інший, немає, застосуванню підлягає саме стаття 28 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування № 1058-ІУ.

Крім того, суд враховує, що відповідно до ст.10 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1991 року у редакції Закону України № 2981 - III від 17.01.2002 року, - пенсійне забезпечення відповідно до цього Закону здійснюється органами Пенсійного фонду України. Згідно пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України, - Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, що здійснює керівництво та управління солідарною системою загальнообовязкового державного пенсійного страхування, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для їх виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, інших соціальних виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду України. Діяльність Пенсійного фонду України спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра праці та соціальної політики України.

Згідно абзацу 1 пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 1 березня 2001 року № 121/2001 Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади. На нього покладено обовязок призначення пенсії, підготовки документів для їх виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, інших соціальних виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду України.

Відповідно до положень пункту 1.1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 30.04.2002 №8-2 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 25.02.2008 № 5-5 ), - управління Пенсійного фонду України (далі Фонд) у районах, містах і районах у містах (далі Управління) є органами Фонду, підвідомчими відповідно головним управлінням Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі регіональні управління), що разом з цими управліннями утворюють систему органів Фонду та мають завданням забезпечення призначення та виплати пенсії.

Отже обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії покладено на органи Пенсійного фонду України.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.7 ст.8 ЦПК України, - якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Але відповідно до вимог ч.2 ст.11 КАС України, - суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Оскільки нормами ЦПК України не врегульвано вихід за ініціативою суду за межі позовних вимог, то суд застосовує вимоги ч.2 ст. 11 КАС України.

Суд враховує, що відповідно до вимог ст.ст.2,12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ позивач має право на трудову пенсію за віком і не підпадає під дію ст. 2 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам» від 18 травня 2004 року № 1727-ІУ, відповідно до якої врегульоване питання надання державної соціальної допомоги.

Таким чином суд задовольняє позов в повному обсязі: визнає неправомірною бездіяльність УПФ щодо не нарахування і невиплати позивачу, як «Дитині війни» недоплачену пенсію, а не щомісячну соціальну допомогу за період за період з 01.01.2009 року по 31.12.2009 року; та зобовязує відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача підвищення до пенсії, а не державну соціальну допомогу, як дитині війни виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, встановленого ч.І ст.28 Закону

України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування від 9 липня 2003 року № 1058-ІУ за вказаний період з урахуванням фактично виплачених сум.

Суд вважає, що позивач не пропустила строк звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки позивач у червні 2010 року зверталася до УПФ з заявою щодо одержання надбавки дітям війни, однак 16.06.2010 року їй було відмовлено в цьому, (а.с.4). Тому суд вважає, що позивач дізналася про порушення своїх прав, свобод і інтересів з 16.06.2010 року, тобто з моменту, коли їй було відмовлено в надбавці до пенсії УПФ. А відповідно до вимог ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Також суд приймає до уваги, що відповідно до ст.87 Закону України «Про пенсійне забезпечення», - нараховані суми пенсії, не затребувані пенсіонером своєчасно, виплачуються за минулий час не більше як за 3 роки перед зверненням за одержанням пенсії; суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. Аналогічні положення містяться і у ст.46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Крім того, суд враховує, що строк позовної давності відрізняється від строку, вказаному у ст.87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і ст.46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», який є строком, за який може бути стягнута певна сума пенсії.

Також суд враховує, що відповідно до преамбули і п. 13 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» під розміром і виплатою пенсії розуміється пенсія з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги та пенсій за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсій, встановлених законодавством. Таким чином, передбачене ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» підвищення пенсії на 30% мінімальної пенсії за віком, включено до пенсії.

Відповідно до вимог ст.82 ЦПК України суд звільняє позивача від сплати судових витрат, враховуючи її майновий стан, оскільки вона є пенсіонером і отримує незначну пенсію (а.с.5).

Відповідач звільнений від сплати судового збору відповідно до п.34 ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 30.04.1993 року № 43-93 з наступними змінами.

Разом з тим відповідач згідно до діючого законодавства - положень ст.ст.79, 81, 88 ЦПК України* не звільняється від сплати витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а тому суд стягує з відповідача вказані витрати у сумі 37 грн. 00 коп.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача УПФ проти позову, оскільки обґрунтування відповідача протиречать вимогам діючого законодавства, про що суд вказав вище в своєму рішенні. Посилання відповідача на відсутність коштів не приймається до уваги, оскільки протиречить принципам верховенства права. Також не можуть бути взяті до уваги доводи УПФ щодо неврегульованості механізму реалізації положень статті 6 Закону7 № 2195-ІУ.

На підставі наведеного і ст.ст.6, 8, 19, 22, 46, 92 Конституції України, ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», положеннями Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, ст. 62 Закону України Про державний бюджет України на 2007 рік, ст.58 та п.28 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 р. та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», положеннями Закону України Про прожитковий мінімум, ст.87 Закону України «Про пенсійне забезпечення», рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2007 р. від 09.07.2007 року, рішення Конституційного Суду України № 10-рп від 22.05.2008 року, ст.54 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» від 26.12.2008 року № 835-УІ та ст.1 Закону України «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати» від 20.10.2009 року № 1646- VI, керуючись ст.ст. 8,10-11, 209-210, 212-215 ЦПК України, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, повязаних із соціальними виплатами» № 1691-VI від 18.02.2010 року, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Старобільському районі про визнання бездіяльності неправомірною, зобовязання нарахувати і виплатити недоплачену щомісячну соціальну допомогу «Дітям війни» задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Старобільському районі Луганської області щодо нездійснення нарахування і належних виплат ОСОБА_1 як «дитині війни» недоплаченої пенсії за період з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2009 року.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Старобільському районі Луганської області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 недоплачену пенсію, як дитині війни виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, встановленого ч.І ет.28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування від 9 липня 2003 року № 1058-ІУ за період з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2009 року з урахуванням фактично виплачених сум.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судових витрат.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Старобільському районі Луганської області витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 37 гривень 00 коп. (тридцять сім гривень 00 коп.).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Луганської області через Старобільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення складено та підписано в нарадчій кімнаті 09 серпня 2010 року.

Суддя В.О.Озеров