Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області
Справа № 2-1/2010 р.
Рішення

Іменем України

10 березня 2010 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області в складі головуючого судді Ніколаєвої І.К.,.

при секретарі Карпенко С.М.,

з участю позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивачів ОСОБА_3,

та представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петропавлівка цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_5 центральної районної лікарні про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, затримки розрахунку при звільненні, внесення записів до трудової книжки, видачу та оплату листків непрацездатності, виплату компенсації за невикористані відпустки та компенсації за порушення термінів виплати грошових доходів, надання довідки про доходи,

На підставі викладеного, статей 46, 58 Конституції України, статей 21, 48 КЗпП України, статей 332-348, 440, 440-1, 441 ЦК Української РСР 1963 року, пунктів 1) та 4) статті 1 Закону України «Про збір на обовязкове державне пенсійне страхування», статей 1, 2, 11, 12 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про прибутковий податок з громадян», статей 1-7 Основ законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування, статей 1, 2, 3 Закону України «Про збір на обовязкове соціальне страхування», статей 1, 6, 50 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», ч.4 ст.6 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», статей 6-8, 11 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», статей 1, 2, 3, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», пунктів 1, 2, 3 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоровя 13.11.2001 року №455, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 04.12.2001 року за №1005/6196, керуючись статтею 55 Конституції України, ст.3, 4, 8, 10, 11, 208-209 ЦПК України, суд

встановив:

06 липня 2004 року прокурор Петропавлівського району Дніпропетровської області відповідно до ст.121 Конституції України, ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру» звернувся до суду з позовом в інтересах громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_5 центральної районної лікарні (далі ЦРЛ) про видачу та оплату листків тимчасової непрацездатності, видачу довідок про доходи, внесення записів до трудової книжки, визнання недійсним наказу про розірвання трудового договору та поновлення на роботі.

В обґрунтування позову прокурор вказував, що в результаті проведеної прокуратурою Петропавлівського району перевірки встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 працювали у відповідача на посадах: ОСОБА_1 електронік, ОСОБА_2 програміст, починаючи з 1996 року на підставі договору на створення (передачу) науково-технічної продукції надання науково-технічних послуг по технічному та програмному обслуговуванню (компютерні послуги). Вказаний договір було укладено на певний період, але у звязку з тим, що трудові відносини фактично не припинялися з 1996 року, цей договір декілька разів переукладався без зміни його умов, останній раз 26 листопада 2001 року строком на три роки. За вказану роботу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримували заробітну плату з якої відповідачем щомісячно проводились обовязкові відрахування до Пенсійного Фонду України, Фонду зайнятості, Фонду соціального страхування та утримувався прибутковий податок.

03 травня 2002 року ОСОБА_1 раптово захворів і звернувся по медичну допомогу до відповідача, але той не видав листок непрацездатності ні самому ОСОБА_1, ні ОСОБА_2, який здійснював догляд за хворим братом ОСОБА_1 Останній за направленням відповідача пройшов стаціонарне лікування в Дніпропетровській обласній лікарні імені Мечнікова, де йому були видані листки непрацездатності, але відповідач відмовився їх оплатити.

13 квітня 2004 року головний лікар ОСОБА_5 ЦРЛ видав наказ №52 про розірвання договору з ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зазначивши, що договір слід вважати розірваним з травня 2002 року з підстав неявки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до відповідача для виконання робіт, обумовлених договором. Відповідач на порушення вимог ст.40 КЗпП України звільнив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 та догляду ОСОБА_2 за хворим братом, всупереч вимогам ст.17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» звільнив інваліда 2 групи ОСОБА_1 з роботи без його згоди, на порушення вимог ст. 48 КЗпП України . не зробив запис ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в трудові книжки про період роботи у нього та підстави звільнення та не видав трудові книжки з записами про звільнення, на порушення ст. 49 КЗпП України відмовився надати їм довідки про їх роботу у відповідача з зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати, зразок яких встановлено п.25 постанови Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року №1266 «Про обчислення середнього заробітку (доходу) для розрахунку виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням».

29 квітня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом про надання довідки про заробітну плату, скасування наказу відповідача №52 від 13 квітня 2004 року, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, внесення записів до трудової книжки, відшкодування моральної шкоди та судових витрат. В обґрунтування позову зазначали, що працювали у відповідача з 1996 року на посадах відповідно електроніка та програміста. За виконану роботу їм нараховувалася заробітна плата, з якої відповідач утримував обовязкові відрахування до Пенсійного Фонду, Фонду зайнятості, Фонду соціального страхування на випадок тимчасової втрати працездатності, прибутковий податок.

01 травня 2002 року ОСОБА_1 захворів і звернувся по медичну допомогу до відповідача, який на порушення вимог статей 46, 48, 49, 68 Конституції України, статей 38, 39, 41, 42 «Основ законодавства України про охорону здоров`я», ст.255 КЗпП України, Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом №455 від 13.11.2001 року Міністерства охорони здоров`я не надав йому листок непрацездатності з моменту звернення за медичною допомогою і не оплатив листки непрацездатності, видані йому пізніше медичними закладами м. Дніпропетровська і ОСОБА_5 центральною районною лікарнею. Позивачі вважають такі дії відповідача умисними і спрямованим на привласнення заробітної плати, яка мала нараховуватися йому відповідачем у разі невидачі листка непрацездатності і відмови в оплаті наданих листків непрацездатності. На думку позивача ОСОБА_1, такі дії відповідача спричинили йому значну моральну шкоду, бо він не отримував від відповідача коштів, необхідних для лікування важкої хвороби, опинився у скрутному матеріальному становищі і від того страждав і переживав. Позивач ОСОБА_2 покинув роботу, бо мав доглядати за важко хворим братом ОСОБА_1, який потребував стороннього догляду, але відповідач відмовився надати ОСОБА_2 листок непрацездатності. Позивачі вважають, що дії посадових осіб відповідача були спрямовані на повне або часткове знищення позивачів, щоб вони не дізналися про злочинні дії цих посадових осіб, які в цей час нараховували ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заробітну плату та привласнювали її. Відповідач видав наказ №52 від 13 квітня 2004 року про звільнення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з травня 2002 року, тобто в період тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 та догляду за ним ОСОБА_2, порушивши ст.ст.40, 46 КЗпП України та Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», не зробив відповідних записів до трудових книжок, порушивши ст.ст.47, 48 КЗпП України, не провів повного грошового розрахунку при звільненні, порушивши ст.ст.47, 116 КЗпП України, не виплатив вихідну допомогу при звільненні, порушивши ст.ст.44 КЗпП України, відмовила при звільненні і не надала потім довідку про заробітну плату на даному підприємстві встановленого зразку з зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати, порушивши ст.44 КЗпП України, ст.20 Закону України «Про звернення громадян», чим унеможливила працевлаштування позивачів, отримання кредиту, реєстрацію в державній службі зайнятості, звернення до суду чи правоохоронних органів. Позивачі також зазначили, що відповідач навмисне спотворив дані про зарплату позивачів, надані до Пенсійного Фонду України, щоб приховати крадіжки їх зарплати працівниками бухгалтерії відповідача і не допустити покарання винних осіб, не подав своєчасно і дотепер повні дані стосовно позивачів до Пенсійного Фонду України. чим унеможливили нарахування, отримання та перерахування позивачам пенсій, порушивши вимоги ст.256 КЗпП України, навмисне не надав дані про стаж та заробітну плату ОСОБА_2 до Пенсійного Фонду України за 2000 рік, позбавивши його одного року роботи та стажу і унеможлививши нарахування йому в майбутньому пенсії, чим завдав йому матеріальної та моральної шкоди. Позивачі також зазначали, що звертаючись до позивача стикалися з зухвалим, безкарним, грубим і образливим , принижуючим людську гідність поводженням посадових осіб ОСОБА_5 ЦРЛ. Внаслідок протиправних дій відповідача позивачам завдана велика моральна, психологічна шкода, у них порушився нормальний обіг життя, погіршився стан здоровя, , їх переслідує почуття страху, незахищеності, постійної тривоги та приниженості, часто трапляються нервові зриви, вони постійно знаходяться в депресивному стані, втрачена віра в справедливість та захищене, спокійне життя, вони потерпають від хвороб, але бояться звертатися за медичною допомогою до відповідача. Посилаючись на ст.55 Конституції України, ст.1167 ЦК України позивачі просили відшкодувати завдану їм відповідачем моральну шкоду в розмірі 80 000 гривень ОСОБА_1 та 60 000 гривень ОСОБА_2

Обидва позови розглядалися в одному провадженні. 04 квітня 2008 року прокурор відмовився від позову, пославшись на спроможність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 самостійно захистити свої права в суді. Ухвалою суду відмова прокурора від позову прийнята судом.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неодноразово збільшували розмір позовних вимог, подавши 08 квітня 2008 року до суду змінену позовну заяву, а 23 лютого 2009 року доповнення до неї, в яких, крім повторення попередніх позовних вимог з перерахуванням грошових сум з урахуванням компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, просили зобовязати ОСОБА_5 ЦРЛ оформити на них трудові книжки та внести в них відповідні записи за весь період роботи, починаючи з 1996 року, оформити та оплатити листки непрацездатності, ОСОБА_1 - починаючи із звернення за медичною допомогою 03.05.2002 року та на період консультацій і медичного обстеження в лікувальних закладах м.Дніпропетровська, ОСОБА_2 з 21.05.2002 року на час догляду за хворим ОСОБА_1, подати до Пенсійного Фонду, ФСС на випадок безробіття та ФСС на випадок тимчасової втрати працездатності усі відсутні документи на ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в тому числі подати документи на оформлення пенсії ОСОБА_2, стягнути з ОСОБА_5 ЦРЛ грошову компенсацію за невикористані відпустки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з урахуванням компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, стягнути відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 200 000 гривень, на користь ОСОБА_2 150 000 гривень, притягти винних посадових осіб відповідача до відповідальності.

В судовому засіданні позивачі свої вимоги підтримали, грошові вимоги збільшили з урахуванням компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати на день розгляду справи в суді, посилаючись на порушення відповідачем норм законодавства про працю, соціальне страхування та пенсійне забезпечення.

Представник відповідача позов визнав частково, в частині невидачі та неоплати листків непрацездатності та невнесення в трудові книжки позивачів записів про час роботи у відповідача згідно сплачених за них внесків по соціальному страхуванню, та пояснив, що з позивачами укладалися цивільно-правові договори підряду на виконання певної роботи на певний період. Позивачі виконували роботу, не передбачену штатним розписом, тобто були позаштатними робітниками, не мали окремого робочого місця, не дотримувались правил внутрішнього трудового розпорядку, працювали за викликами, отримували винагороду по договірним розцінкам на підставі актів прийомки виконаних робіт, а не заробітну плату, як штатні працівники відповідача, які працювали по трудовим договорам. Відповідно до вимог законодавства з позивачів утримувався прибутковий податок в розмірі 20% доходу, як з осіб, що працюють за цивільно-правовою угодою, та страхові внески до Пенсійного Фонду України, Фонду соціального страхування на випадок безробіття, Фонду соціального страхування на випадок тимчасової непрацездатності. У звязку з тим, що позивачі не зявлялися на роботу за викликом був виданий наказ №52 від 13 квітня 2004 року про розірвання з ними договорів. Зазначеним договорами не передбачено надання відпусток позивачам.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши надані ними докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено , що в 1996 році між сторонами були укладені цивільно-правові договори підряду договір №1 на створення (передачу) науково-технічної продукції і надання науково-технічних послуг по технічному та програмному обслуговуванню (компютерні послуги), супроводженню програм, ремонту і модернізації компютерної техніки та договір №2 на створення (передачу) науково-технічної продукції надання науково-технічних послуг по компютерному набору, копіюванню і тиражуванню документів. Ці договори переукладалися в 1997, 1998, 1999 роках та останній раз 26 листопада 2001 року на строк до 31 грудня 2004 року.

Твердження позивачів про те, що ці договори були трудовими є безпідставними. Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Аналіз зазначених договорів між позивачами та відповідачем, які є аналогічними між собою за змістом, свідчить про відсутність у них таких ознак трудового договору як підлягання внутрішньому трудовому розпорядкові, виплата заробітної плати, натомість присутні всі ознаки договору підряду, викладені в главі 28 розділу ІІІ чинного на той час Цивільного кодексу Української РСР 1963 року: сторони називаються не «роботодавець» і «працівник», а «замовник» та «виконавець», вони домовилися про створення певної, передбаченої договором продукції та певних, передбачених договором, послуг, виконавець отримує не встановлену роботодавцем заробітну плату, а винагороду, яка є договірною ціною виконаної роботи, виплату винагороди за виконання певних етапів роботи (послуг) на підставі актів прийомки, передбачена попередня оплата робіт, виконавець має право на підвищення вартості робіт в односторонньому порядку, що є неможливим для працівника по трудовому договору, за роботу в надурочний тачас, святкові та вихідні дні передбачена доплата 20%, в той час, як згідно статей 106 та 107 КЗпП України має бути подвійна оплата. Ці обставини підтверджуються копіями договорів між сторонами, укладеними в1997, 1998, 1999, 2001 роках, листами ОСОБА_5 ЦРЛ позивачам №539 від 12.03.04 року, №591 від 19.03.04 року.

Відповідно до ст.332 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року за договором підряду підрядчик зобовязується виконати на свій риск певну роботу за завданням замовника з його або своїх матеріалів, а замовник зобовязується прийняти й оплатити виконану роботу. Укладені між сторонами договори є саме договорами підряду, тому на позивачів не розповсюджують норми трудового законодавства про строковий і безстроковий трудовий договір, порядок розірвання трудових договорі, порядок розрахунків при звільненні, грошову компенсацію за невикористану відпустку, поновлення на роботі при незаконному розірванні власником або уповноваженим ним органом трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки видачі трудової книжки. Тому в цій частині позовних вимог позивачів слід відмовити.

В той же час з позивачів, крім прибуткового податку, який стягувався відповідачем в порядку і розмірі, предбаченому статями 1, 2, 11, 12 чинного на той час Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про прибутковий податок з громадян» для осіб, що працюють за цивільно-правовими договорами (20%), згідно вимог чинних на той час пунктів 1) та 4) статті 1 Закону України «Про збір на обовязкове державне пенсійне страхування», статей 1-7 Основ законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування, статей 1, 2, 3 Закону України «Про збір на обовязкове соціальне страхування», статей 1, 6, 50 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», ч.4 ст.6 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» відповідачем утримувалися і перераховувалися обовязкові страхові внески до Пенсійного Фонду України, Фонду соціального страхування, правонаступником якого став Фонду соціального страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, Фонду соціального страхування на випадок безробіття.

Твердження позивачів, що ці страхові внески мали з них утримуватися добровільно, на підставі їх заяви, не відповідають нормам статті 46 Конституції України, згідно якої громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Порядок і розміри страхових внесків громадян за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням передбачені вищевказаними Законами України. Обовязкове державне соціальне страхування лише осіб, які перебувають в трудових стосунках з роботодавцем і добровільне страхування інших осіб передбачене лише статтями 6-8, 11 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Але саме до Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання України з позивачів не утримували і не перераховували страхові внески, що підтверджує цивільно-правовий характер їх стосунків з відповідачем.

При цьому слід зазначити обгрунтованість вимоги позивачів про усунення порушень їх прав при нарахуванні, утриманні та перерахуванні страхових внесків відповідачем до Пенсійного Фонду України, що підтверджуються викладеним на сторінках 28-31 ОСОБА_6 управління в Дніпропетровській області від 26.08.2005 року та складеними Управлінням Пенсійного Фонду України в ОСОБА_5 районі Актами перевірок правильності і достовірності даних у відомостях для персоніфікованого обліку від 02.04.2003 року та від 12.02.2008 року, згідно яких встановлено, що при перевірці даних по ОСОБА_1 за 2000 рік по СПОВ недопоказана заробітна плата для призначення пенсії на 6743, 83 гривні, за 2001 рік по СПОВ ФОП збільшено на 501,20 гривні у порівнянні з первинними документами, по ОСОБА_2 при звірці даних персоніфікованого обліку за 2001 рік в суму заробітної плати увійшли нарахування за 2000 рік в розмірі 3132, 63 гривні, а також, що дані індивідуальної відомості за 2001 рік менші на суму 1213,45 гривень порівняно з даними бухгалтерських документів. Відповідальна особа відповідача була зобовязана подати до відділу персоніфікованого обліку на застраховану особу ОСОБА_2 початкову індивідуальну відомість за 2000 рік та коригуючі за 2001 та 2002 рік з достовірними даними. Відповідач ці вимоги Управління Пенсійного Фонду України в ОСОБА_5 районі Дніпропетровської області не виконав, чим порушив права позивачів і в цій частині позов про усунення цих порушень підлягає задоволенню.

В тойже час вимога позивача ОСОБА_2 про зобовязання відповідача подати документи для оформлення його пенсії є необгрунтованою поиланням на норми матеріального права, оскільки на даний час він не перебуває ні в трудових, ні в цивільно-правових стосунках з відповідачем, тому має право самостійно звернутися до Управління Пенсійного Фонду України в ОСОБА_5 районі Дніпропетровської області за призначенням того виду пенсії, на який у нього є право за його вибором.

Відповідач на порушення пунктів 1, 2, 3 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоровя 13.11.2001 року №455, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 04.12.2001 року за №1005/6196 не видав позивачу ОСОБА_1 при його зверненні за медичною допомогою у звязку з захворюванням 03.05.2002 року листок непрацездатності, а позивачу ОСОБА_2 листок непрацездатності по догляду за хворим братом ОСОБА_1, який потребував такого догляду згідно довідки медичної установи з 21.05.2002 року по 27.05.2002 року. Ці обставини підтверджуються записом лікаря ОСОБА_7В.в амбулаторній карті ОСОБА_1, направленням від 20.05.2002 року ОСОБА_1 на консультацію до обласного діагностичного центру, поясненнями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в судовому засіданні, поясненнями представника відповідача ОСОБА_4, медичною довідкою.

Враховуючи неможливість видачі на даний час листків непрацездатності лікуючим лікарем ОСОБА_7, яка вже не працює у відповідача, відповідач має відшкодувати в повному обсязі шкоду, завдану ії діями, на підставі ст.ст.440, 441 ЦК Української РСР в розмірі неотриманої позивачами допомоги по тимчасовій непрацездатності з урахуванням компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати.

Видані ОСОБА_1. листки непрацездатності №№579544, 564052, 818472, 818598, 818724, 818902, 819019 за 169 днів підлягають оплаті відповідачем з урахуванням компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати. Вимога позивача про зпастосування при цьому коефіціенту підвищення посадових окладів у відповідача не обгрунтована нормами матеріального права.

Відповідно до ч.2 ст.48 КЗпП України трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад пять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообовязковому державному соціальному страхуванню. Враховуючи, що позивачі до укладення договорів з відповідачем мали трудовий стаж і трудові книжки, їх вимога про оформлення нових трудових книжок є безпідставною, а їх вимога про внесення до їх трудових книжок записів про роботу у відповідача за час, коли з них утримувались страхові внески по загальнообовязковому державному соціальному страхуванню є обгрунтованою і підлягає задоволенню.

На порушення вимог укладеного між сторонами договору відповідач наказом головного лікаря ОСОБА_5 центральної районної лікарні №52 від 13 квітня 2004 року в односторонньому порядку розірвав його, що суперечить вимогам ст.162 ЦК Української РСР 1963 року, згідно якої одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом. Отже, цей наказ має бути визнаний недійсним, як такий, що суперечить закону. Одночасно слід визнати, що строк дії договору закінчився 31 грудня 2004 року і сторони його не подовжували і не переукладали, отже дію цього договору слід визнати припиненою.

Діями відповідача позивачам дійсно завдана моральна шкода, яка носить позадоговірний характер і має відшкодовуватися на підставі норм статті 440-1 ЦК Української РСР, як завдана на час її дії.

Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України, враховуючи, що позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі викладеного, статей 46, 58 Конституції України, статей 21, 48 КЗпП України, статей 332-348, 440, 440-1, 441 ЦК Української РСР 1963 року, пунктів 1) та 4) статті 1 Закону України «Про збір на обовязкове державне пенсійне страхування», статей 1, 2, 11, 12 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про прибутковий податок з громадян», статей 1-7 Основ законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування, статей 1, 2, 3 Закону України «Про збір на обовязкове соціальне страхування», статей 1, 6, 50 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», ч.4 ст.6 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», статей 6-8, 11 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», статей 1, 2, 3, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», пунктів 1, 2, 3 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоровя 13.11.2001 року №455, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 04.12.2001 року за №1005/6196, керуючись статтею 55 Конституції України, ст.3, 4, 8, 10, 11, 208-209 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_5 центральної районної лікарні про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, затримки розрахунку при звільненні, внесення записів до трудової книжки, видачу та оплату листків непрацездатності, виплату компенсації за невикористані відпустки та компенсації за порушення термінів виплати грошових доходів, надання довідки про доходи, задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_5 центральну районну лікарню внести записи до трудових книжок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про роботу їх в ОСОБА_5 центральній районній лікарні відповідно електроніком та програмістом за період, коли за них сплачувалися внески по обовязковому державному соціальному страхуванню.

Зобовязати ОСОБА_5 центральну районну лікарню подати до відділу персоніфікованого обліку Управління Пенсійного Фонду України в ОСОБА_5 районі Дніпропетровської області на застраховану особу ОСОБА_2 початкову індивідуальну відомість за 2000 рік та коригуючі за 2001 та 2002 рік з достовірними даними.

Стягнути з ОСОБА_5 центральної районної лікарні на користь ОСОБА_1 допомогу по тимчасовій непрацездатності згідно листків непрацездатності №№579544, 564052, 818472, 818598, 818724, 818902, 819019 за 169 днів з урахуванням компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати в сумі 22638 гривень.

Стягнути з ОСОБА_5 центральної районної лікарні на користь ОСОБА_1 відшкодування шкоди, завданої відмовою у видачі листка непрацездатності у звязку з тимчасовою непрацездатністю в період з 03 травня 2002 року по 10 червня 2002 року за 26 днів в розмірі 3482, 77 гривень.

Стягнути з ОСОБА_5 центральної районної лікарні на користь ОСОБА_2 відшкодування шкоди, завданої відмовою у видачі листка непрацездатності у звязку з доглядом за тимчасово непрацездатним ОСОБА_1 в період з 21 травня 2002 року по 27 травня 2002 року за 5 днів в розмірі 787, 89 гривень.

Стягнути з ОСОБА_5 центральної районної лікарні на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_5 центральної районної лікарні на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 гривень.

Визнати недійсним наказ головного лікаря ОСОБА_5 центральної районної лікарні №52 від 13 квітня 2004 про розірвання укладених між ОСОБА_5 центральною районною лікарнею та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 26 листопада 2006 року договору №1 на створення (передачу) науково-технічної продукції і надання науково-технічних послуг по технічному та програмному обслуговуванню (компютерні послуги), супроводженню програм, ремонту і модернізації компютерної техніки та договору №2 на створення (передачу) науково-технічної продукції надання науково-технічних послуг по компютерному набору, копіюванню і тиражуванню документів з травня 2002 року.

Визнати припиненими з 01 січня 2005 року укладені між ОСОБА_5 центральною районною лікарнею та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 26 листопада 2006 року договір №1 на створення (передачу) науково-технічної продукції і надання науково-технічних послуг по технічному та програмному обслуговуванню (компютерні послуги), супроводженню програм, ремонту і модернізації компютерної техніки та договір №2 на створення (передачу) науково-технічної продукції надання науково-технічних послуг по компютерному набору, копіюванню і тиражуванню документів.

В інших позовних вимогах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_5 центральної районної лікарні відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 центральної районної лікарні судові витрати у сумі 269 гривень

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області. Заява про оскарження рішення подається протягом 10 діб після оголошення рішення а заява про оскарження рішення протягом 20 діб після подачі заяви.

Суддя