Справа №22-ц-20/09 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Попруги С.В.

суддів - Хвостика С.Г., Криворотенка В.І.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 09 липня 2009 року

у справі за позовом ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та Новосуханівської сільської ради, про визнання частково недійсними; розпорядження сільського голови Новосуханівської сільської ради Сумського району про передачу у приватну власність квартири, свідоцтва про право власності на квартиру та визнання права власності на 1/3 частину квартири за кожним,

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Новосуханівська сільська рада Сумського району, про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення, -

встановила:

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 09 липня 2009 року визнані частково недійсними: розпорядження сільського голови Новосуханівської сільської ради Сумського району від 15 липня 2004 року про передачу у приватну власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 та свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 на ОСОБА_2, видане Новосуханівською сільською радою 31 січня 2005 року.

Визнано за ОСОБА_3 та її неповнолітнім сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності за кожним на 1/3 частину квартири № 4 житлового будинку №4 по вул. Молодіжній в с. Новосуханівка Сумського району на загальну суму 18268 гривень 67 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2: на користь ОСОБА_3 59 гривень 50 копійок повернення судового збору та 30 гривень повернення витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи, а всього 89(вісімдесят дев'ять) гривень 50 копійок; на користь держави 131(сто п'ятдесят одну) гривню 69 копійок судового збору.

Відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення ОСОБА_3 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_4 з квартири №. 4 будинку №4 по вул. Молодіжній в с. Новосуханівка Сумського району без надання другого жилого приміщення за його необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповноту зясування істотних обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 та задовольнити його зустрічні позовні вимоги.

Зазначає, що судом не враховані наступні обставини, а саме: позивачка разом із неповнолітнім сином зареєструвались у спірній квартирі без його згоди, як власника жилого приміщення. Він не проживав з дружиною однією сімєю, оскільки вона постійно кудись виїзджала і тривалий час не проживала в квартирі без поважних причин. На час приватизації квартири він сам в ній мешкав. Крім цього, апелянт послався на те, що не погоджується з проведеним розподілом судових витрат по справі.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_3, яка просила залишити рішення суду як законне і обґрунтоване, без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, 3 04 серпня 2001 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі і від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 2001 року ОСОБА_3 стала проживати разом з ОСОБА_2 однією сім'єю за місцем його мешкання в ІНФОРМАЦІЯ_2 у квартирі № 4 , де постійно проживає разом з неповнолітнім сином до теперішнього часу.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 відповідно до вироку Сумського районного суду від 11 липня 2008 року, який набрав законної сили з 25 вересня 2008 року, за вчинення ряду злочинів відбуває тривалий термін покарання в місцях позбавлення волі (а. с. 115)

Довідкою виконавчого комітету Новосуханівської сільської ради від 24 липня 2008 року підтверджено, що ОСОБА_3 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстровані у спірній квартирі з 15 березня 2005 року (а. с. 8).

На підставі розпорядження сільського голови Новосуханівської сільської ради Сумського району від 15 липня 2004 року за №55 було задоволено прохання ОСОБА_2про приватизацію найманого ним жилого приміщення і передачу йому у власність квартири № 4, що знаходиться у будинку № 4 по вул. Молодіжній в с. Новосуханівка, Сумського району (а. с. 24, 25, 26).

31 січня 2005 року Новосуханівська сільська рада, Сумського району видала ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчила, що спірна квартира загальною площею 39,7 кв.м. дійсно належить на праві власності ОСОБА_2 21 лютого 2005 року ця квартира була зареєстрована в КП „Сумське МЕТІ" на праві приватної власності за ОСОБА_4Ю.(а. с. 95, 96).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання частково недійсними розпорядження сільського голови Новосуханівської сільської ради Сумського району про передачу у приватну власність квартири, свідоцтва про право власності на квартиру на ім'я ОСОБА_2 та визнаючи право власності на 1/3 частину квартири за позивачкою та її неповнолітнім сином, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_5 в якості членів сімї відповідача ОСОБА_2 з січня 2001 року до теперішнього часу постійно проживають в ІНФОРМАЦІЯ_4, а з 15 березня 2005 року вони зареєстровані в ній, тому також мали право приймати участь у приватизації спірного жилого приміщення. А оскільки їхнє право в цьому порушено, то вони мають право власності на 1/3 частину квартири, за кожним з них, помилково приватизовану тільки на відповідача.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції в повній мірі погодитись не можна.

Зокрема, що стосується висновку місцевого суду про порушення права позивачки ОСОБА_3 приймати участь у приватизації квартири АДРЕСА_3, то він є вірним, так як у відповідності з вимогами ст. 64 ЖК України позивачка, як член сімї наймача, відповідача по справі, з дозволу якого ще з 2001 року постійно там проживає разом з неповнолітнім сином, хоча не була там зареєстрована на момент приватизації і деякий час не проживала за наявності поважних причин, оскільки виникали сварки з чоловіком, чого той не заперечує, займалася пошуками роботи, набула право користування тим жилим приміщенням.

Ураховуючи, що згідно з вимогами ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація займаних квартир здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім, які постійно мешкають у цій квартирі, тому приватизація спірної квартири мала відбуватись за участю позивачки, як члена сімї наймача того жилого приміщення , яка постійно там проживала. Відсутність письмової згоди позивачки на передачу займаної квартири у спільну сумісну або часткову власність тягне визнання недійсною всієї, а не в частині, приватизації квартири, як-то: розпорядження про передачу квартири у приватну власність відповідачу ОСОБА_2 та свідоцтва про право власності на житло на його імя, а також не може свідчити про наявність у позивачки та її неповнолітнього сина права власності на 1/3 частину квартири за кожним, так як суд не вправі вирішувати це питання за орган приватизації.

Оскільки висновки суду в частині визнання частково недійсними розпорядження про право на приватизацію жилого приміщення та свідоцтва про право власності на житло, а також визнання за позивачкою та її сином права власності на 1/3 частину квартири за кожним не відповідають обставинам справи, а також суд неправильно застосував матеріальний закон, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким позов ОСОБА_3 задовольнити частково і визнати повністю недійсними розпорядження про право на приватизацію та свідоцтво про право власності на житло, а також відмовити у визнанні за позивачкою і її сином права власності на 1/3 частину квартири за кожним, частково задовольнивши, тим самим , апеляційну скаргу.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що на момент приватизації квартири він з дружиною ОСОБА_3 разом не проживав, фактично їх сімя розпалась і він мешкав один, колегія суддів до уваги не приймає, так як вказані доводи ним не доведені і спростовуються матеріалами справи.

Зокрема, свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 в суді підтвердили, що з 2001 року ОСОБА_3 стала проживати однією сімєю з чоловіком ОСОБА_2 у спірній квартирі і постійно там проживає з сином по теперішній час.

У довідці Новосуханівського ДНЗ від 09 квітня 2009 року за №3 зазначено, що малолітній ОСОБА_4 відвідував дитячий заклад у період з 14 травня 2003 року по 14 травня 2004 року та з 13 вересня 2004 року по 14 жовтня 2005 року (а. с. 116), з чого убачається, що на момент приватизації спірної квартири він там мешкав.

Що стосується висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, то він грунтується на законі та матеріалах справи, тому рішення суду в цій частині необхідно залишити без змін.

Зокрема, приймаючи до уваги, що ОСОБА_3 користується спірним житлом за згодою з чоловіком ОСОБА_2, як член його сімї і не було іншої домовленості щодо користування, тому вона і їх спільний неповнолітній син набули право користування квартирою і не можуть бути виселені без надання іншого житла без законних на те підстав, якими не можуть бути вказані ОСОБА_2 у позові підстави, до того ж ним і не доведені, а саме: самовільно вселилась і зареєструвалась в його квартирі; втратила право на житло.

Надані апелянтом довідки про те, що його дружина у 2003 році, в 2005-2006 роках працювала на підприємствах за межами с. Новосуханівка, Сумського району не підтверджують тих обставин, що ніби то вони з того часу не підтримують супружніх відносин, оскільки ОСОБА_3 ці обставини заперечує і зазначає, що після закінчення роботи вона поверталась до сімї.

Щодо доводів апеляційної скарги про невірний розподіл судових витрат, то вони підлягають частковому задоволенню .Виходячи з вимог ст. 88 ЦПК України про розподіл судових витрат між сторонами та з урахуванням тих обставин, що вимоги позивачки ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню, а саме: вимога майнового і немайнового характерів, тому з відповідача ОСОБА_2 на її користь підлягають стягненню понесені нею і документально підтверджені судові витрати по судовому збору (51 грн. + 8 грн. 50 коп.), а всього 59 грн. 50 коп. та витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в суді першої інстанції в сумі 30 грн.

Висновок суду першої інстанції про вказаний розподіл судових витрат є вірнім і в цій частині рішення суду необхідно залишити без зміни.

Що стосується висновку місцевого суду про достягнення з відповідача на користь держави недоплаченого позивачкою судового збору в сумі 131 грн. 69 коп., то він є невірним в частині суми стягнення , оскільки при вирішенні майнової, вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло необхідно враховувати вартість нерухомого майна, яка відповідно до даних технічної характеристики квартири в технічному паспорті становить 27403 грн. (а. с.55). Отже, з відповідача на користь держави необхідно достягнути 223 грн. 03 коп., виходячи з розмірів ставок судового збору: 1 відсоток ціни позову ( 274 грн. 03 коп. - 51 грн.).

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують і не містять посилань на такі порушення норм матеріального та процесуального права, що б могли бути підставою для зміни чи скасування рішення суду.

З урахуванням того, що при подачі апеляційної скарги ОСОБА_2 не сплатив зудові витрати, а за результатом її розгляду рішення місцевого суду щодо вирішення позову ОСОБА_3 було скасовано і ухвалено нове, яким її позов задоволено частково, а щодо розвязання позову апелянта залишено без змін, тому відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути 120 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в суді апеляційної інстанції та 145 грн. 52 коп. ( 274 грн. 03 коп. : 2+8 грн. 50 коп.:2 +8 грн. 50 коп.: 2) судового збору.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. п. 3,4, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сумського районного суду від 09 липня 2009 року в даній справі в частині вирішення позову ОСОБА_3 скасувати.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати недійсними розпорядження Сільського голови Новосуханівської сільської ради, Сумського району від 15 липня 2004 року про передачу ОСОБА_2 у приватну власність квартири АДРЕСА_4 та свідоцтво про право власності на вказане жиле приміщення на ОСОБА_2, видане Новосуханівською сільською радою 31 січня 2005 року.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_3 відмовити за їх необґрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 223 грн. 03 коп. судового збору, а не 131 грн. 69 коп., як вказав суд першої інстанції в рішенні від 09 липня 2009 року.

В іншій частині рішення Сумського районного суду від 09 липня 2009 року в даній справі залишити без зміни.

Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді апеляційної інстанції на користь держави в сумі120 грн. та 145 грн. 52 коп. судового збору на користь держави.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення і з того часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двох місяців з дня його проголошення до Верховного Суду України.

Головуючий

Судді