Справа № 2-15/2010
Номер провадження 2-15/2010
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25.05.2010 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі: головуючого судовим засіданням - судді Жмуд Н.M., за участю секретаря - Клименко О.В.. адвоката ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Лозівського міськрайонного суду Харківської області в місті Лозова Харківської області цивільну справу за позовом Кредитної спілки "Лозівський взаємний кредит" до ОСОБА_2, ОСОБА_3. ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Українська товарна біржа "про визнання договору недійсним", -
У судових засіданнях представник позивача наполягала на задоволенні позовних вимог та уточнених позовних вимог у повному обсязі саме на тих підставах які викладені в позові. Відповідач ОСОБА_2 спочатку позовні вимоги визнав в повному обсязі, аче потім відмовився від визнання позову, пояснивши при цьому, що ніяких відчуджень відносно автомобіля не робив. Спірний автомобіль знаходився у нього за його адресою лише на зберіганні. Зміст договору не читав та не вникав до його суті, оскільки він є поручителем за кількома договорами.
Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, зазначивши, що він дійсно оув власником автомобіля BMW 735, 1980 року випуску, але 15 травня 2006 року, здійснив його відчуження, отримавши за це плату та видавши на ОСОБА_4 та ОСОБА_2 довіреність щодо розпорядження і управління автомобілем, що потім відбувалося з автомобілем, він не знає.
Інтереси відповідача ОСОБА_6 у судовому засіданні представляв адвокат ОСОБА_1, який зазначив, що згоден з правовою позицією свого довірителя, оскільки також не знаходить підстав для задоволення позовних вимог уточнених позивача, адже позивач сам не контролював цей процес, з моменту видачі кредиту та укладення договорів порук, оскільки останнім це вигідно, адже вони отримують проценти за користування кредитом. Крім того, позивач не вчинив жодної дії із зверненням до прокуратури чи до міліції з- приводу порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_4, адже про це читко прописано в договорі купівлі-продажу спірного автомобіля. Тобто, позивач кинув все на самотік. Крім того, із пояснень як представника позивача так і матеріалів справи, з»ясовано. що позивачем не своєчасно повідомлено МРЕО, що до наявної заборони на відчуження спірного автомобіля, тому бездіяльність позивача і привела до того, що ОСОБА_4, вчинила відчуження автомобіля. В свою чергу, чому позивач не контролював збереження даного автомобіля ОСОБА_7, адже авто було передано йому на зберігання. Позивач про свої права згадав лише коли дізналися, що автомобіль вже купила ОСОБА_8II.. і то не особисто придбана, а через свого представника. Тобто є не зрозумілим, чому позивач пред»являє якісь претензії до ОСОБА_6, фактично, це є ні що інше, як незаконний позов до ОСОБА_6, і останній мав намір звернутися до суду з позовом до позивача про стягнення моральної шкоди, однак поки цього не зробив.
Відповідач ОСОБА_4 у жодне судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила, годі як про час та місце слухання справи, повідомлена своєчасно та належним чином - через засіб масової інформації, а саме: через газету «Слобідський край» №19 від 09 січня 2010 року, та через газету « Урядовий кур»єр» № 53 від 23.03.2010 року, що відповідає вимогам положення ст.74 ЩІК України.
Відповідач викликалася у судове засідання у порядку, передбаченому відповідно до діючого цивільно-процесуального законодавства, але на адресу суду повертаються судові повістки як такі що не вручені з відміткою поштової установи про причини невручення « за закінченням терміну зберігання» та « непроживання особи». Тому, у зв»язку з відсутністю відомостей про місце фактичного проживання відповідача та на підставі ч.9 ст. 74 ЦПК України, а саме: відповідач місце проживання (перебування) або місцезнаходження якого позивачеві не відоме, викликається до суду через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Відповідач була викликана у судове зсідання через засоби масової інформації, про що свідчить наявне в матеріалах справи оголошення в газетах «Слобідський Край» від 09 січня 2010 року та « Урядовий кур»єр» № 53 від 23.03.2010 року, однак, не повідомила про причини своєї неявки і не подала заяви про розгляд справи за її відсутності, не було нею подано і заперечень на позовну заяву. Згідно до положення 4.2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до 4.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.
Відповідач ОСОБА_5, у судове засідання не з»явилася. однак у протоколі п допиту за місцем проживання, вчиненого згідно до Ухвали Лозівського міськрайонного суду Харківської області, прохала розглянути справу за її відсутності у зв»язку з похилим віком, адже вона ІНФОРМАЦІЯ_1, та вказала що позовні вимоги не визнає, оскільки на момент придбання автомобіля, вона не знала, що на спірний автомобіль накладений арешт; вона була добросовісним власником і де на теперішній час знаходиться автомобіль їй, тому що вона його продала.
Третьою особою: Українською товарною біржекУ'не забезпечено явку свого представника, про те у попередніх судових засіданнях направлено поштою заяву про слухання справи за їх відсутності.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно до біржового договору (угоди) купівлі продажу транспортного засобу реєстраційний номер 619092 від 21 жовтня 2006 року, укладеного на українській товарній біржі в м. Тернопіль, (даті Договір), ОСОБА_4. продала спірний автомобіль ОСОБА_8. В даному договорі також зазначено, що сторони попередженні про кримінальну відповідальність за ст.190 КК України. З приводу цього, у судовому засіданні на запитання головуючого судовим засіданням, представники позивача повідомляли, що вони не зверталися до правоохоронних органів з відповідними заяви про порушення кримінальної справи, оскільки це така правова позиція керівництва Кредитної Спілки «Лозівський взаємний кредит», тому що вважають, що суд має в порядку цивільного судочинства сам у всьому розбиратися. На наступне запитання головуючого. Представник позивача зазначила, що своєчасно не направили повідомлення про встановлення заборони на автомобіль до Лозівського МРЕВ, оскільки було багато роботи і ні хто не сподівався, що збоку ОСОБА_4, буде вчинено такі дії.
За запитом судом, приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_9, було надано письмову інформацію у вигляді документів, з якої з»ясованобуло також з»ясовано, що дійсно 15.05.2006 року ОСОБА_3. надав ОСОБА_4 та ОСОБА_4С, довіреність на розпорядження і управління автомобілем у зв»язку з чим, осанні мали право зняти автомобіль з обліку і вчиняти інші дії.
Згідно до договору застави від 15.05.2006 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_3 К).І., в гі.4.1. вказано, що протягом дії цього договору заставодавець не має права реалізувати предмет застави або передати його в оренду будь-яким третім особам без згоди заставодержателя. Відносно викладеного необхідно зазначити, що збоку ОСОБА_3, не відбулося будь-якої із вказаних дій. Крім того, в п.3.2. цього ж договору вказано, що заставодержатель має право вимагати від будь - якої особи припинення посягання на предмет застави. З приводу даного положення, на запитання головуючого судовим засіданням представник позивача вказала, що їм відомо було що власником спірного автомобіля вже є ОСОБА_5ГГ, однак до неї ні хто не звертався з будь - якими вимогами про повернення автомобіля, оскільки це також позиція керівництва КС «Лозівський взаємний кредит», бо вирішили, що краще визнати договір недійсним, ніж їх всіх шукати та щось вимагати, адже ОСОБА_4, взагалі в місті Лозова не має, а вона десь у м. Харків, хоча вона періодично телефонує керівнику позивача і обіцяє сплати борг по кредиту та й періодично платить якісь суми.
Відповідно до ст..655 ЦК України за договором купівлі продажу одна сторона передає у власність другій стороні а покупець приймає товар і сплачує за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст.6546 ЦК України визначено, що предметом договору - купівлі продажу товару може бути будь-який товар, який є у продавця на момент укладення договору. Відповідно до ст..658 ЦК України право продажу товару належить власникові товару. Як було з»ясовано, згідно до довіреності, від 15.05.2006 року у ОСОБА_4 виклало право на розпорядження даним автомобілем. Тобто, КС «ЛВК» не є стороною по договору купівлі-продажу, яка б мала право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним. А як вище було зазначено, представник позивача повідомила, що правами, якими наділений позивач за договором застави автомобіля, а саме вимагати від будь-кого повернення даного автомобіля, він не скористався.
Необхідно звернути увагу позивача і на ту обставину, що КС «ЛВК». не зазначено як в позові так і не подано уточнень на протязі розгляду цивільної справи, що до застосування наслідків які мають настати за законом у разі визнання правочину недійсним, як тою вимагає і Цивільний Кодексу України так і Постанова №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».
Отже, на підставі викладеного, з урахуванням вивчених матеріалів справи, які ґрунтуються на всебічно перевірених судом даних, що спростовують заявлені вимоги позивача, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивача в цій частині.
Що стосується позовних КС «ЛВК» що до накладення арешту на спірний автомобіль, то необхідно зазначити, що не дивлячись на те, що з боку КС «ЛВК» не одноразово на протязі слухання справи було подано уточнення на позовну заяву, не дивлячись на те, що було роз»яснино права та обов»язки позивача, з боку КС «ЛВК» не подано жодного доказу в обгрунтування заявлених вимог та не заявлено жодного клопотання тоді як відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків що визначені законом. Крім того, відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі.
Необхідно також зазначити, що з приводу заявленої вимоги, суд не знаходить її такою, що підлягає задоволенню, оскільки, частиною 2 ст.151 ЦГІК України вказано, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено, причини, у зв»язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обгрунтуванням його необхідності; інші відомості, необхідні для забезпечення позову. З урахуванням викладеного необхідно зазначити, що відповідно до ч.З ст.152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. В свою чергу, відповідно до ч.З ст.151 ЦПК України встановлено, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи. Згідно частини 1 ст.153 ЦГІК України - заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» - викладено наступне: звернути увагу суддів на те, що за змістом ч.І ст.151 ЦПК України єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч.4 ст.151 ЦГІК України, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. У судовому засіданні представником позивача не надано доказів знаходження саме у відповідача чи інших осіб майна, на яке він прохає накласти арешт, що не дає можливості суду за заявленою вимогою прийняти законне і обґрунтоване рішення, яким би не було порушено ні чиїх прав. При цьому, як вже суд вище відзначав представником позивача не заявлено з приводу цього будь-якого клопотання. Отже, на підставі вищевикладеного, відсутність зазначених відомостей, позбавляє суд дійти висновку про наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також робить неможливим виконання такого рішення.
Згідно до п. 6 ч.І ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.
Статтею 79 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи.
Частиною 5 Розділу 11 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Процесуального Кодексу України встановлено, що до набрання чинності законом, який регулює порядок сплати і розміри судового збору, судовий збір при зверненні до суду сплачується у порядку і розмірах, встановлених законодавством для державного мита.
У позовній заяві (уточненій) КС «ЛВК» заявлено про стягнення на їх користь з відповідачів судових витрат та витрат за розміщення в пресі тексту оголошень про виклик сторін у судове засідання. Відповідно до ст.79, та 88 ЦПК України, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог КС «ЛВК» в цій частині. Крім того, необхідно зазначити, що з боку представника КС «ЛВК» ОСОБА_10 не належним чином виконувалися повноваження як представника КС «ЛВК», які їй надані останнім для представлення інтересів в суді, оскільки остання, заявляючи клопотання про виклик у судове засідання відповідача ОСОБА_4., отримавши текст оголошення на ім»я редактора газети «Урядовий Кур»єр, розмістила оголошення в газеті «Слобідський Край», чим не тільки зірвала розгляд цивільної справи в суді, а й причинила відповідні збитки своєму довірителю, інтереси якого представляла в судовому засіданні. Крім того, не дивлячись на такі порушення, заяви клопотання про стягнення даних витрат з відповідачів на користь позивача.
Керуючись положенням ст.ст.10, 11, 44. 57. 60, 74, 77, 79. 81, 88, 169. 174, 209, 212, 213- 215, 223 ЦПК України; ст.15, 16, 202, 203, 204, 526, 530, 1054 ЦК України; Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, суд. -
В задоволенні позовних вимог (уточнених) по цивільній справі за позовом Кредитної спілки "Лозівський взаємний кредит" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Українська товарна біржа "про визнання договору недійсним", - відмовити. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Харківської області через Лозівський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 294 цього Кодексу, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
у судовому засіданні
Суддя: Н.М. Жмуд