Справа № 2 5142/10 РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 листопада 2010 року м. Маріуполь
Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:
головуючого судді Митрофанової Є.Г.,
при секретарі Довгій С.Б.,
з участю позивачки ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3,
представника відповідача ОСОБА_4,
представника ССД Приморської районної адміністрації ОСОБА_5,
розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_3, третя особа служба по справам дітей Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа служба по справам дітей Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради, про вселення, -
Позивачі звернулися до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування квартирою № 5 будинку 18 по вул. Інтернаціональній в м. Маріуполі. В позовній заві зазначили, що вони та неповнолітній ОСОБА_10,ІНФОРМАЦІЯ_3 є власниками та зареєстровані у вказаній квартирі. З 2006 року позивач ОСОБА_6 перебував у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою, мають спільних дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9. В 2007 році після народження першої дитини відповідачка разом з донькою ОСОБА_8 були зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_4, а в 2008 році був зареєстрований син ОСОБА_11, однак ніколи за цією адресою разом з позивачем не мешкали. В 2009 році сімейні стосунки ОСОБА_6 та відповідачки припинилися, вона залишилися мешкати разом з дітьми у будинку її батьків у с. Шлях Ілліча. Добровільно відповідачка знятися з реєстрації не бажає. Просили визнати відповідачку та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки вони не є членами їх родини, право на вказане жиле приміщення не мають, квартирну плату та комунальні послуги відповідачка не сплачує. Згодом свої позовні вимоги уточнили і зазначили, що у 2010 році у відповідачки народився син ОСОБА_12, який також був зареєстрований в належній їм квартирі, тому на підставі ст.ст. 158,160-162 ЖК України, просять визнати ОСОБА_3 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_5, такими, що втратили право користування жилим приміщення квартирою № 5 будинку 18 по вул. Інтернаціональній в м. Маріуполі.
Відповідачка ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з зустрічним позовом про вселення її та неповнолітніх дітей ОСОБА_8, ОСОБА_14, ОСОБА_13 в квартиру АДРЕСА_1, в якому зазначила що з 2006 року перебуває в фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_6 та має трьох неповнолітніх дітей, батьком яких він є. У грудні 2009 року відповідачі вигнали її та дітей із зазначеної квартири під час, коли вона знаходилась у стані вагітності, тому вона була вимушена мешкати за іншими адресами. Іншого житла у неї та її малолітніх дітей не має. Вважає, що вона придбала права користування спірною квартирою, оскільки вона була зареєстрована та мешкала з ОСОБА_6 за вказаною адресою. Добровільно відповідачі впускати її з дітьми в квартиру відмовляються, чим порушують її Конституційне право на житло, тому просить вселити її та її неповнолітніх дітей в квартиру АДРЕСА_1.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги та обставини, викладені у заяві підтримала, просила позов задовольнити. Зустрічний позов не визнала, просила в його задоволенні відмовити, оскільки позивачка за зустрічним позовом не є членом її сімї та ніколи в квартирі не мешкала. Вона погодилася зареєструвати ОСОБА_3 лише тому, що останній необхідно було отримати державну грошову допомогу після народження першої дитини. ЇЇ син ОСОБА_6 мешкав з ОСОБА_3 за місцем проживанням її батьків, а коли їх стосунки були припинені, то він повернувся та мешкає в квартирі, що їм належить.
Позивач ОСОБА_6 в судове засідання не зявився, надав суду заяви, якими просив розглянути справу за його відсутністю, заявлені позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, зустрічний позов не визнав та просив в його задоволенні відмовити.
Позивачка ОСОБА_7 в судове засідання не зявилась, надала суду заяви, якими просила розглянути справу за її відсутністю, заявлені позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, зустрічний позов не визнала та просила в його задоволенні відмовити.
Представник позивачки ОСОБА_1 в судовому засіданні просив первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного відмовити, оскільки квартира, яка належить відповідачам є однокімнатною, на час розгляду справи в спірній квартирі зареєстровано одинадцять осіб, фактично мешкає сім осіб, тому ці умови роблять вселення відповідачки з дітьми неможливим.
Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнала та пояснила, що у 2007 році вона була зареєстрована та мешкала з позивачем ОСОБА_6 та їх малолітніми дітьми однією сімєю в квартирі АДРЕСА_1. Разом з ними мешкала позивачка ОСОБА_1 та її чоловік. Взимку, коли вона знаходилась приблизно на сьомому місяці вагітності, її чоловік ОСОБА_6 та його мати ОСОБА_1 посварилися з нею та вигнали разом з дітьми з дому. Деякий час вона мешкала з матірю, деякий час у знайомих. ЇЇ матір власного житла не має, вона теж, у теперішній час не працює, оскільки молодшій дитині менше чотирьох місяців, грошей, щоб орендувати квартиру не має, батько дітей матеріальної допомоги не надає. Їй та її малолітнім дітям більше не має де жити, тому просить задовольнити її зустрічний позов та вселити їх в квартиру.
Представник відповідачки ОСОБА_4 в судовому засіданні просила у задоволенні позову про визнання ОСОБА_3 та її дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням відмовити та вселити останніх в квартиру АДРЕСА_1.
Представник служби по справам дітей Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради ОСОБА_5 проти задоволення первісного позову заперечувала, оскільки ОСОБА_3 не має іншого житла, і її виселення та зняття з реєстрації порушуватиме інтереси неповнолітніх дітей, призведе до втрати охоронюваного законом права на житло та залишить їх без місця постійного проживання. Зустрічний позов просила задовольнити.
Суд, вислухавши думку сторін, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає що позов ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 є не обґрунтованим та задоволенню не підлягає, а зустрічний позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню з наступних підстав.
Позивачі за первісним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та неповнолітній ОСОБА_10,ІНФОРМАЦІЯ_3, є співвласниками квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.12.2006 року /а.с.6/.
Відповідно до копії особистого рахунку № 1891 ОСОБА_3 19.07.2007 року була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_4 за згодою власників квартири з правом постійного проживання у якості члена родини невістки, 23.07.2007 року в квартирі з правом постійного проживання у якості члена родини - онучки була зареєстрована малолітня ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, 22.04.2008 року онук ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також в квартирі з 2006 року були зареєстровані її власники позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_6 та неповнолітній ОСОБА_10 /а.с.7/.
З копії особистого рахунку № 1891 від 13.10.2010 року вбачається, що крім зазначених осіб, 05.10.2010 року в квартирі були зареєстровані донька ОСОБА_7, зять ОСОБА_14 та неповнолітні ОСОБА_15, ОСОБА_16, а також онук ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_5 /а.с.51/.
Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що відповідачка ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_6 с 2006 року до грудня 2009 року проживали однією сімєю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та мають спільних дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6 /а.с.29/, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_7 /а.с.28/.
25.06.2010 року у відповідачки ОСОБА_3 народився син ОСОБА_12 /а.с.30/.
Відповідно до акту обстеження від 09.06.2010 року, укладеного працівниками ЖКП-4 Приморського району м. Маріуполя, на час його складання відповідачка ОСОБА_3 та її діти ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в квартирі АДРЕСА_1 не проживають та особистих речей не мають /а.с.4/.
Згідно з довідкою №287 від 14.07.2010 року, виданою секретарем Іллічівської сільської ради, ОСОБА_3 мешкає за адресою: с. Іллічівське Першотравневого району, вул. Східна, б. 21, з 2009 року.
Відповідно до ст. 156 Житлового Кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 та її малолітні діти набули право користування квартирою № 5 будинку 18 по вул. Інтернаціональній в м. Маріуполі як член сім'ї власника у встановленому законом порядку, що підтверджується вже самим фактом її реєстрації в квартирі для постійного проживання за згодою власників.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Суд вважає, що позивачами за первісним позовом не доведені ті обставини, на які вони посилаються як на підставу визнання позивачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Позивачами не надано доказів щодо несплати комунальних послуг, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про наявність заборгованості перед підприємствами, що надають житлово-комунальні послуги, або внесення такої плати позивачами за відповідачку та її дітей.
Також не знайшло свого підтвердження в судовому засідання ствердження позивачки ОСОБА_17, що відповідачка та її син з моменту реєстрації до грудня 2009 року мешкали в будинку її батьків. Навпаки в матеріалах справи є довідка Іллічівської сільської ради, з якої вбачається, що позивачка за цією адресою мешкає з 2009 року, а не з 2006 року, а щодо проживання її разом з позивачем ОСОБА_6 за цією адресою ця довідка відомостей не містить. Наданий позивачами акт від 12.10.2010 року, в якому вказується, що відповідачка не мешкала в квартирі з моменту реєстрації викликає сумнів, оскільки його зміст суперечить даним, вказаним в довідці Іллічівської сільської ради та в акті від 09.06.2010 року. В жодному акті зовсім не зазначається чи мешкав за цією або іншою адресою разом з відповідачкою позивач ОСОБА_6, не міститься відомостей, де вони проживали. Також позивачами не доведено, що відповідачка мала з 2007 по 2009 рік та має у теперішній час якесь інше постійне місце проживання або власне житло.
З наявних в матеріалах справи доказів та пояснень сторін в судовому засіданні можна дійти до висновку, що відповідачка в стані вагітності дійсно була вимушена в грудні 2009 році покинути жиле приміщення квартиру АДРЕСА_2 у звязку з припиненням сімейних відносин з позивачем ОСОБА_6, але й припинення таких відносин не позбавляє її та малолітніх дітей права користування займаним приміщенням.
Крім того, позивачі в позовній заяві як на підставу задоволення вимог посилаються на ст. ст. 158, 160, 161, 162 Житлового Кодексу України, однак вказані норми встановлюють загальний порядок укладання договору найму, встановлення та внесення плати за користування житлом, що належить громадянину, права та обовязки членів сім'ї наймача та інш., та не передбачають, що у разі їх порушення особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщення.
Згідно ч. 3 ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ст. 176 СК України батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Стаття 150 Житлового Кодексу України встановлює, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Конституцією України та Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, гарантоване право дитини на житло.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.
Тому, враховуючи думку представника служби по справам дітей, суд при ухваленні рішення також керується переліченими вимогами законодавства, що спрямовані на захист законних прав неповнолітніх дітей на житло та нормальні умови для їх розвитку.
Оскільки суд приходить до висновку, що відповідачка та її малолітні діти у встановленому законом порядку набули права користування спірною квартирою та підстав для визнання їх такими, що втратили це право не має, іншого постійного місяця проживання та власного житла ні відповідачка ОСОБА_3, ні її діти не мають, тому суд вважає, що зустрічній позов про вселення підлягає задоволенню.
Обставини, на які посилається представник позивачки за первісним позовом ОСОБА_1, а саме на неможливість вселення по причині великої кількості зареєстрованих осіб в квартирі та умови життя, що виключають спільне проживання в квартирі, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні зустрічного позову, оскільки усі зареєстровані особи в квартирі мають рівні права щодо користування цим жилим приміщенням. Крім того, з особового рахунку вбачається, що четверо осіб були зареєстровані в квартирі 05.10.2010 року, тобто пізніше ніж відповідачка та її діти, вже під час виникнення та розгляду спору в суді, що може свідчити про свідоме погіршення умов життя з боку позивачів та виключає порушення прав цих осіб з боку відповідачки ОСОБА_3
На підставі ст. ст. 9, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України, ст. ст. 3, 176 Сімейного Кодексу України, ст. 18 Закону України «Про захист дитинства», керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 213, 215 ЦПК України,
У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про вселення задовольнити.
Вселити ОСОБА_3 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_18, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_8, в квартиру АДРЕСА_1.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі через Приморський районний суд м. Маріуполя протягом 10 днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя