Справа № 2-145/10
Провадження № 2-145/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2010 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Грищенко І.О.

при секретарі - Мушаровій ( Дворніченко ) Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3- ті особи - приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_5 та приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_6 про визнання поважною причину пропуску строку звернення до суду, визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, про визнання переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності та переведення на позивача прав та обовязків покупця,

ВСТАНОВИВ:

14 лютого 2008 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати строк на право на звернення до суду з дійсним позовом пропущеним з поважних причин, визнати договір купівлі продажу від 10.11.2000 року реєстровий №7763, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 та договір купівлі продажу від 15.06.2001 року реєстровий №1457, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6, такими, що вчинені з грубим порушеннями законодавства та визнати їх недійсними в частині, що стосується вказаних в цих договорах покупців ОСОБА_3 та ОСОБА_4, перевести на неї права та обовязки покупця по вказаним вище договорам.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що вона є власником квартири № 5, яка розташована в буд. № 7 по вул. Римарській в м. Харкові. Вказана квартира, як і квартира №8, розташована в будинку готельного типу. Підсобні приміщення даних квартир знаходяться у спільній частковій власності та у загальному користуванні з іншими власниками. В лютому 2008 року вона дізналася про те, що в 2000 році власник квартири №8 ОСОБА_2, не довівши до відома її як співвласника й незважаючи на її право пріоритетної покупки, продала квартиру ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу від 10.11.2000 року, яка в свою чергу продала 15 червня 2001 року дану квартиру ОСОБА_4 Таким чином, вважає, що даними договорами порушено її право як співвласника пріоритетної покупки .

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1- ОСОБА_7І, яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, позовні вимоги свого довірителя підтримала та просила їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4- ОСОБА_8, яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, позовні вимоги позивача не визнала та заперечувала проти їх задоволення. Подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що спірна квартира АДРЕСА_1 , яка була продана її довірителю, в особі ОСОБА_4, знаходилась в приватній власності продавця ОСОБА_3, та не являлась спільною частковою або спільною власністю. Крім того , зазначила, що стороною позивача пропущений строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права, а доказів на підтвердження поважності причин пропуску встановленого строку не наведено , через що просила застосувати позовну давність та відмовити у позові.

Відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з»явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, про що свідчать дані, які містяться в матеріалах справи, про поважність причин неявки суду не повідомили.

3- ті особи- приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_5 та приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_6 в судове засідання не з»явилися, подали письмові заяви ( а с. 89, 92) з проханням розгляд справи проводити без їх участі та прийняти рішення на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши докази , надані сторонами в обґрунтування заявлених вимог та заперечень на позовні вимоги, оглянувши матеріали цивільної справи № 2-2029/06 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3- ті особи- приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_6, КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та про переведення прав покупця, матеріали приватизаційної справи, дійшов наступного.

Судовим розглядом справи встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_2, яка розташована в будинку готельного типу, складається з однієї жилої кімнати, житловою площею 21,7 кв. м, загальною площею 29,2 кв. м, згідно розпорядження Харківського міського центру приватизації державного житлового фонду від 21 червня 1999 року за № 37557 , належала ОСОБА_2 та членам її сім»ї- Фокіну Д.І. та ОСОБА_10 по 1/3 частині кожному. 10 листопада 2000 року ОСОБА_2, яка діяла за себе особисто та як законний представник неповнолітніх дітей ОСОБА_11 та ОСОБА_10, за згодою опікунської ради, рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова від 21.12.1999 року , продала вказану квартиру , згідно договору купівлі- продажу ОСОБА_3 Договір купівлі- продажу посвідчений нотаріусом ОСОБА_5 і зареєстрований в реєстрі за № 7763 ( копія договору долучена до матеріалів справи).

15 червня 2001 року ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу продала вказану вище квартиру № 7 у будинку готельного типу № 8 по вул.. Римарській в м. Харкові, яка складається з однієї жилої кімнати житловою площею 21,7 кв. м, загальною площею 29,2 кв. м, ОСОБА_4 Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 і зареєстровано в реєстрі № 1457. Згідно витягу права власності на нерухоме майно, право власності зареєстровано за № 15992317, в Комунальному підприємстві „Харківське міське бюро технічної інвентаризації від 19.09.2007 року.

Як вбачається з матеріалів справиАДРЕСА_3, що розташована в буд. № 7 по вул. Римарській в м. Харкові, була приватизована в 1999 році. Також були приватизовані і інші квартири в будинку готельного типу № 7, внаслідок чого, мешканці набули право особистої приватної власності на квартири.

У відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного жилого фонду»: ст.. 1 - приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб (далі жилої площі у гуртожитках) (з урахуванням положення частини другої статті 2 цього Закону), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Ст.. 2 - до обєктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у гуртожитках, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. У відповідності до ст.. 12 Закону України «Про приватизацію державного жилого фонду» - права власника на розпорядження приватизованою квартирою (будинком), кімнатою (кімнатами) у гуртожитку:Власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком), кімнатою (кімнатами) у гуртожитку на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, спільною власністю громадян являлося 1. Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. 2. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Відповідно до вимог ст.ст. 4,15,19 Закону України Про власність, який діяв на момент існування спірних правовідносин :

- громадянин, якому належить право приватної власності на жилий будинок (частину будинку), має право розпоряджатись цим майном на свій розсуд: заповідати, продавати, обмінювати, здавати в оренду, передавати його в тимчасове користування іншим громадянам, юридичним особам та державі.

Згідно п.п. 5, п. 13 Постанови Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 рік "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок" , з виділом учаснику спільної власності на будинок його частки в натурі спільна власність на неї припиняється, решта учасників спільної власності втрачає право привілеєвої купівлі цієї частки.

Аналізуючи вищевказані норми законодавства, можна зробити висновок, що спірна квартира, після приватизації не була загальною частковою власністю, а являла собою окрему, належну власникам ізольовану житлову квартиру в будинку готельного типу. Про це також свідчать дані витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, де зазначено, що форма власності на квартиру № 8 - приватна, дані технічного паспорту на спірну квартиру.

Таким чиномАДРЕСА_3 була приватизована, і вже не являлася обєктом сумісної власності. У спільній частковій власності знаходяться лише допоміжні приміщення, порядок користування якими встановлюється мешканцями будинку готельного типу, але це не є підставою для визнання саме квартири, як обєкту спільної часткової власності .

Таким чином, ОСОБА_2, а у подальшому й ОСОБА_3, відчужували саме обєкт приватної власності.

З матеріалів справи вбачається, що договори купівлі-продажу вказаної вище квартири було укладено 10 листопада 2000 року та 15 червня 2001 року. Таким чином, правовідносини, які виникли на підставі вказаних вище договорів, регулюються нормами ЦК України в редакції 1963 року.

Згідно зі ст. 71 ЦК України ( в редакції 1963 року), загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється у З роки.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що підсобні приміщення квартири, в якій вона проживає та спірної квартири знаходяться у спільній частковій власності та у загальному користуванні з іншими власниками, через що вважає, що вважає, що у неї виникло переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності.

Згідно з ч. 3 ст. 114 ЦК України ( в редакції 1963 року), при продажу долі з порушенням права переважної покупки другий учасник спільної власності протягом трьох місяців може звернутися до суду з позовом про переведення на нього прав та обов'язків покупця.

Остання угода була укладена 15 червня 2001 року. Трьохмісячний строк захисту порушеного права сплинув 15 вересня 2001 року. Однак, дійсний позов було заявлено 14 лютого 2008 року

Ст. 76 ЦК України ( в редакції 1963 року) визначено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

З пояснень, наданих в процесі розгляду справи представником позивача, вбачається, що ОСОБА_1 з 1999 року проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1. З документів, наданих до суду, вбачається, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2.

Реєстрація права власності на вказану квартиру була проведена тільки в 2008 році. Крім того, з пояснень учасників процесу вбачається, що за дозволом ОСОБА_4 спірною квартирою з 2001 року користувався ОСОБА_12 та ОСОБА_9 ОСОБА_12 є сином позивача . Представник ОСОБА_1 не заперечувала, та не спростовувала цей факт в судовому засіданні .

Крім того, з матеріалів цивільної справи № 2-2029/06 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3- ті особи- приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_6, КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та про переведення прав покупця, яку було оглянуто в судовому засіданні, вбачається, що в грудні 2005 року ОСОБА_9 вже зверталася до суду з приводу визнання договорів купівлі-продажу спірної квартири недійсними. Рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду харківської області від 18 січня 2007 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 , яка зі слів її представника з 1999 року постійно проживала в ІНФОРМАЦІЯ_3, не могла не знати про продаж квартири, який мав місце ще в 2000 році та 2001 році, про зміну власників цієї квартири, але з позовом про відновлення свого порушеного права до суду не зверталася. Кріс того, зі змісту позовної заяви ОСОБА_9 вбачається, що остання з 2001 року користувалася спірною квартирою, проводила там ремонтні роботи.

Представник відповідача звертала увагу суду на той факт, що ті письмові докази, а саме оспорювані договори купівлі-продажу вказаної вище квартири, які в якості додатку надано ОСОБА_1 до позовної заяви, могли у неї з»явитися тільки в рамках цивільної справи № 2-2029/06 за позовом ОСОБА_9 Крім того, після прийняття рішення судовою колегією судової палати у цивільних справах апеляційного суду харківської області від 18 січня 2007 року , її довіритель ОСОБА_4 вживав заходи щодо вселення в придбану ним квартиру . З метою вчинити йому перешкоди, було ініційовано звернення ОСОБА_1 до суду з дійсним позовом.

Вказані обставини не було спростовано представником позивача.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України , кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позивачці з 2000-2001 років було відомо про факт укладання оспорюваних нею угод.

Статтею 75 ЦК України ( в редакції 1963 року) встановлювалось правило, згідно якого, позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до вимог ст.. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

ОСОБА_1 у своїй позовній заяві не привела ні яких належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропущення строку звернення до суду за захистом порушеного права.

Відтак, враховуючи наведене, суд не вбачає поважних причин для поновлення позивачці ОСОБА_1 строку звернення до суду.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.10.11, 57-60, 209,212, 214, 215 ЦПК України, ст..ст. 71,75,76 ЦК України ( в редакції 1963 року), ст.267 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання поважною причину пропуску строку звернення до суду, визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 10.11.2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 , реєстровий №7763 , та договору купівлі продажу від 15.06.2001 року, укладеного між ОСОБА_3В та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6, реєстровий №1457, , про визнання переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності та переведення на прав та обовязків покупця - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги .

СУДДЯ: І.О.Грищенко