Апеляційний суд Черкаської області
Справа № 22ц-4709
Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2010 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду

Черкаської області в складі:

головуючого Бородійчука В.Г.

суддів Нерушак Л.В., Демченка В.А.

при секретарі Пономарснко Ю.І.

адвоката

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03 червня 2010 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Відділу культури виконавчого комітету Смілянської міської ради про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

встановила:

19 квітня 2010 року ОСОБА_3 звернулась до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області до Відділу культури виконавчого комітету Смілянської міської ради з позовом про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що 01 вересня 2008 року вона була прийнята відповідачем на роботу в Смілянський міський Будинок культури на посаду 0,5 ставки керівника народного аматорського жіночого ансамблю «Жайвір» , а з 01.10.2008 року переведена на посаду керівника гуртка вокального співу Смілянського Будинку культури. 17 лютого 2010 року звільнена з роботи на підставі наказу директора Смілянського міського Будинку культури № 10 від 16.02. 2010 року за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_3 вважає звільнення її з роботи незаконним, так як стверджує позивач її примусили написати заяву про звільнення за власним бажанням в кабінеті директора Смілянського МБК після конфлікту , що виник між нею та головним спеціалістом відділу культури Смілянського МБК ОСОБА_4, який виник на грунті жіночих ревнощів 15 лютого 2010 року , звинувачуючи її в аморальній поведінці.

Позивач ОСОБА_3 стверджує, що вона 15 лютого 2010 року під тиском головного спеціаліста міського відділу культури написала заяву за власним бажанням, але її незаконно звільнили за згодою сторін, про що ОСОБА_3 не просила, тому вважає, що роботодавець порушив вимоги ст. 38 КЗпП України, бо після подання заяви позивач не відпрацювала 2 тижні. Також позивач посилається на дату наказу № 10 від 16 січня 2010 року, тобто за місяць до 16 лютого 2010 року , що є порушенням з боку роботодавця. 16 лютого 2010 року ОСОБА_5 звернулась до директора Смілянського МБК та повідомила, що передумала звільнятись, так як вона не бажає втрачати роботу , а хоче залишитись на посаді, але отримала відповідь про прийняте рішення про її звільнення, а 17.02. 2010 року отримала трудову книжку.

Позивач ОСОБА_3 просила суд поновити строк для звернення до суду, як пропущений з поважних причин, так як вона хворіла, а з 19 лютого по 02 березня 2010 року перебувала на стаціонарному лікуванні, а потім до 16 березня 2010 року лікувалась амбулаторно. Позивач є одинокою матір'ю , перебувала у скрутному матеріальному становищі, пов'язаному з оплатою лікування, тому не мала можливості звернутись за правовою допомогою для оскарження незаконного звільнення. Просила поновити на роботі, стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути моральну шкоду в розмірі 3000 гривень.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03 червня 2010 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам просить скасувати рішення Смілянськбго міськрайонного суду Черкаської області від 03 червня 2010 року та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог. При цьому посилається на ті ж підстави, що зазначені в позовній заяві.

Представник відповідача заперечує проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3,

мотивуючи тим, що вона звільнена з роботи на законних підставах, пропустила

встановлений законом строк позовної давності звернення до суду та немає поважних причин

для його поновлення.

Судова колегія , заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін, що з'явились, адвоката , вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість ухваленого по даній справі рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог заявлених в суді, приходить до висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає до задоволення із слідуючих підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає , що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що звільнення позивача за ст.36 КЗпП України було проведено на підставі поданої нею 15 лютого 2006 року заяви про звільнення, підстав для визнання незаконним наказу немає.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи був наданий наказ від 26 лютого 2010 року № 12 Смілянського МБК про уточнення дати наказу № 10 від 16.01. 2010 року про звільнення ОСОБА_3, який є доповненням до наказу № 10 від 16.01. 2010 року та зазначено, що була допущена технічна помилка в даті наказу № 10 про звільнення з роботі ОСОБА_3 та необхідно читати вказану дату 16.02. 2010 року замість неправильної 16.01. 2010 року. Посилання позивача про здійснення на неї тиску під час написання заяви про звільнення не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КзпП України встановлено, що працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

ОСОБА_3 підтвердила, що трудова книжка нею отримана 17 лютого 2010 року.

Позивач ОСОБА_3 пропустила місячний строк звернення до суду, звернувшись із позовом 19 квітня 2010 року, навіть, враховуючи її перебування на лікуванні, через 1 місяць 3 дні після закінчення амбулаторного лікування. Поважності причин пропуску вказаного строку позивач не надала, так як лише перебування ОСОБА_3 на лікуванні з 19 лютого по 16 березня 2010 року не дає підстав вважати, що нею пропущений строк подачі позову з поважних причин, бо позов подано 19 квітня 2010 року.

Судова колегія вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив та оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, судом перевірено та встановлено, що пропущено місячний строк звернення до суду та підстав для його поновлення відповідно ст. 234 КЗпП немає.

За таких обставин у суду не було підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про поновлення її на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу , стягнення моральної шкоди в розмірі 3000 гривень.

Ухвалене по справі рішення відповідає вимогам закону та обставинам справи, а тому підстав, передбачених законом, для його скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03 червня 2010 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Відділу культури виконавчого комітету Смілянської міської ради про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів .

Головуючий

Судді