Справа №22-ц-2913/10 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2010 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Смирнової Т.В.

суддів - Ільченко О.Ю., Ведмедь Н.І.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сумського районного суду Сумської області від 06 липня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Сумська районна державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним,

встановила:

У лютому 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що у 2007 році уклав з відповідачем договір дарування, предметом якого став належний йому житловий будинок №3 по вул.Зарічній в с.В.Сироватка, натомість відповідач взяв на себе зобов'язання надавати йому матеріальну допомогу та здійснювати за ним догляд. Свої зобов'язання відповідач виконував до кінця 2008 року, після чого відносини між сторонами погіршились і йому перестали надавати допомогу. Вважає, що договір дарування він вчинив під впливом помилки, тому просив визнати його недійсним.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 06 липня 2010 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати зазначене рішення суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

При цьому апелянт посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права. При цьому посилався на ті ж обставини, що зазначав у позовній заяві..

Заслухавши пояснення апелянта та його представників, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, 17 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договори дарування житлового будинку №3 по вул.Зарічній в с.В.Сироватка Сумського району та земельної ділянки площею 0,3124 га за цією ж адресою.

Вирішуючи наявний спір та відмовляючи в позові ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів щодо обманних дій відповідача на момент укладення договору.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, оскільки вони зроблені у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та не відповідають обставинам справи, що згідно з п.п.З, 4 ч.І ст.309 ЦПК України є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Відповідно до ч.І ст.303 ЩІК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 правовою підставою для визнання договору дарування недійсним зазначив те, що він вчинив угоду під впливом помилки, тобто вважав недійсним договір відповідно до вимог ст.229 ЦК України. Разом з тим, суд розглянув спір, вийшовши за межі позовних вимог, застосувавши правила ст.230 ЦК України, що передбачає правові наслідки правочину, вчиненого під впливом обману, а тому саме за цих підстав рішення суду і підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.І ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент його вчинення. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину надійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Помилка щодо природи правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Колегією суддів встановлено, що позивач і відповідач з 1989 року проживали разом за адресою: с.В.Сироватка, вул.Зарічна, 3, спільно вели господарство. В листопаді 2006 року вони уклали договір довічного утримання, який був розірваний 13 березня 2008 року (а.с.59-60), а 17 квітня 2008 року сторони уклали договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, а в 2009 році між ними виникли непорозуміння на побутовому фунті.

З пояснень позивача у суді апеляційної інстанції вбачається, що він розумів, що укладає договір дарування на користь сина - ОСОБА_3, і що протягом 2008 року відносини у сім'ї були нормальні, а в 2009 році погіршились, оскільки син та невістка змінили своє ставлення до нього.

Відповідач заперечував наявність помилки позивача, вказуючи, що всі питання в сім'ї обговорювали спільно і позивача дав згоду на оформлення документів на будинок і земельну ділянку. Ці обставини підтверджуються довіреністю, виданою

позивачем на ім'я відповідача, засвідченою у ОСОБА_5 сільській раді 14 березня 2008 року (а.с.81).

Разом з тим, в суді апеляційної інстанції встановлено, що по сусідству з будинком сторін проживає інший син позивача - ОСОБА_6, і саме за його адресою зареєструвався позивач 10 лютого 2010 року (а.с. 6). Перевіряючи ці обставини, встановлено, що переїзд позивача в будинок ОСОБА_6 був пов'язаний з вирішенням питань майнового характеру цієї сім'ї, а саме - для придбання на пільгових умовах автомобіля. Цей факт не заперечували ні позивач, ні його представник - ОСОБА_6.

Водночас, з матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що вони особисто були присутні при посвідченні договорів та підписали їх, при цьому були надані всі правовстановлюючі, реєстраційні та оціночні документи, а також надана згода подружжя обдарованого - ОСОБА_3

До підписання оспорюваних договорів дарувальнику було роз'яснено нотаріусом, що з моменту підписання договору будинок буде належати відповідачу, а також різницю між договорами дарування та довічного утримання. Вказану обставину позивач сам визнав у судовому засіданні, підтвердивши, що нотаріус йому все роз'яснила.

Таким чином, в суді апеляційної інстанції не було встановлено, що під час укладення угоди позивач помилявся у її наслідках, доказів на підтвердження своєї помилки в порушення ст.60 ЦПК України він не надав, тому відсутні підстави для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 307 ч.І п.2; 309 ч.І и.п.З, 4; 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 06 липня 2010 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним відмовити за безправністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий

Судді -