АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2010 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого: Обідіної О.І.

Суддів: Карнаух П.М. , Дорош А.І.

при секретарі Лимар О.М.

з участю

позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 липня 2010 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_5 в інтересах малолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частини квартири, як спадкового майна , -

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача ОСОБА_1 , -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 липня 2010 року в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.

Позов ОСОБА_5 в інтересах малолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частини квартири, як спадкового майна, задоволений.

Визнано за ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 право власності на ? частки у спадковому майні померлого ОСОБА_9, яке складається з двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить вищевказане рішення місцевого суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до того ж суду, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції, 27.01.2004 року між ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_3 по довіреності, та ОСОБА_9 укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округуХаритоновою А.В., згідно якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 15).

01.02.2006 року ОСОБА_9 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть ( а.с. 35).

З 1984 року по липень 2002 року ОСОБА_9 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, від якого мають дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, , ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 34,38).

Після смерті ОСОБА_9, колишня дружина ОСОБА_5 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_10, його дочки ОСОБА_7 та ОСОБА_8, як спадкоємці першої черги, звернулися до Кременчуцької державної нотаріальної контори з метою прийняття спадщини за законом.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним, місцевий суд виходив з того, позивачем ОСОБА_2 пропущений строк позовної давності на звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним, клопотання про продовження строку вона не висунула, як того вимагає ст.. 73 ЦПК України, тому прийшов до висновку про відмову у позові з підстав пропуску строку звернення до суду з даним позовом. Крім цього, встановлено, що відсутні підстави для визнання договору недійсним, останній повністю відповідає вимогам чинного законодавства, позивачем не наведено підстав для визнання правочину недійсним, не вказано у чому саме полягає його недійсність, на момент укладення договору ОСОБА_9 був дієздатним і повністю усвідомлював значення своїх дій, на договорі мається його підпис.

Задовольняючи позов ОСОБА_5 в інтересах малолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7 про визнання права власності на ? частини квартири, як спадкового майна, місцевий суд виходив з того, що спірна квартира на законних підстав належала померлому ОСОБА_9, у відповідності до вимог ч. 1 ст.. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом, якими є троє дітей померлого ОСОБА_9 та його мати, є рівними.

Як встановила колегія суддів, такі висновки місцевого суду є вірними, оскільки суд дійшов їх після повного, всебічного та об"єктивного з"ясування фактичних обставин справи, прав та обов"язків сторін в даних правовідносинах, з правильним застосуванням норм матеріального права.

Як вбачається із матеріалів, спірна квартира була предметом договору міни, який відбувся 07.11.2003 р. між ОСОБА_9 та ОСОБА_3, згідно якого остання стала власником спірної квартири, а ОСОБА_9 власником квартири № 140 буд.15/8 по просп. 50-річчя Жовтня в м. Кременчуці (а.с. 10). 10.11.2003 року зареєстровано даний договір в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Матеріали справи не містять доказів щодо недійсності цього правочину.

Як вбачається із листа КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» за № 61/5836 від 28.10.2010 року, після укладення договору дарування квартири від 27.01.2004 р. ОСОБА_2, діючи по довіреності від 01.04.2001 року, зареєструвала 05.05.2004 року КП «КМБТІ» даний договір, що підтверджує те, що вона знала зміст договору та його юридичні наслідки. Однак з даним позовом звернулася до суду у травні 2008 року, не поставила питання про поновлення строку позовної давності, судом не встановлено поважних причин його пропуску.

Позивачі Фірсова.М., ОСОБА_7, ОСОБА_7 у зустрічній позовній заяві просили застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 за його спливом (а.с. 31).

Згідно ст.. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові незалежно від того, чи дійсно права позивача порушені. Оскільки цивільно-правовий інститут позовної давності належить до інститутів матеріального права, суд, встановивши, що строк давності пропущено і підстав для його поновлення немає, відмовляє у задоволенні позову.

Як встановила колегія суддів, позивач ОСОБА_2 достовірно знала з січня 2004 року про укладений договір дарування, знала його зміст та юридичні наслідки, у травні 2004 р. за довіреністю зареєструвала даний договір електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, однак лише у травні 2008 року після смерті сина ОСОБА_9 перд»явила до суду позов про визнання правочину недійсним. Питання про поновлення пропущеного строку нею не заявлено, поважні причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом відсутні.

Однак, є невірним посилання місцевого суду на застосування ст.. 73 ЦПК України, оскільки до відносин, що регулюються цивільним законодавством, застосовуються вимоги глави 19 ЦК України «Позовна давність», тому із мотивувальної частини судового рішення слід виключити посилання місцевого суду на це.

Також слід виключити із мотивувальної частини судового рішення посилання місцевого суду на ст. 1241 ЦК України про право на обов»язкову частку у спадщині малолітнього сина ОСОБА_10, який є інвалідом, оскільки дана норма права застосовується при спадкуванні за заповітом, а у даному випадку заповіт відсутній, тому застосовуються норми матеріального права про спадкування за законом.

Проте, вказані порушення місцевого суду є формальними і не впливають на правильне вирішення справи.

Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст.. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно п.7 цієї ж Постанови правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Пред»являючи даний позов, позивач ОСОБА_2 не вказала підстави, передбачені законом, для визнання договору дарування квартири недійсним. Крім цього, оскільки вона не є стороною у договорі, то як заінтересована особа повинна вказати у чому саме полягає порушення її прав та законних інтересів вчиненням правочину.

Не заслуговує на увагу посилання позивача ОСОБА_2 на те, що вона вважала, що особисто укладає договір купівлі-продажу спірної квартири, тобто помилялася щодо правових наслідків договору, оскільки вона не є стороною у договорі дарування квартири, не вказала підстави, передбачені законом, для визнання його недійсним та у чому саме, як заінтересованої особи, полягає порушення її прав та законних інтересів при вчиненні даного правочину.

Також не заслуговує на увагу посилання позивач ОСОБА_2 про позбавлення її дочки та її онуків права на проживання в спірній квартирі, які мають прописку в ній, оскільки за даними матеріалів справи, спірна квартира була приватизована ОСОБА_9 25.06.2003 р., дочка позивача ОСОБА_11 та її діти були в ній зареєстровані 30.11.2004 р., тобто після її приватизації. У даному випадку був вирішений спір про визнання права власності на спадкове майно за спадкоємцями померлого ОСОБА_9, а не про позбавляє права зареєстрованих осіб на проживання в ньому.

Як встановлено колегією суддів, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 313 - 315, 319 ЦПК України, колегія суддів , -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Автозаводського районного суду Полтавської області від 05 липня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

С У Д Д І :