Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 285
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Дніпропетровської міської ради і управління Держкомзему м. Дніпропетровська про зобовязання вчинити певні дії, визнання незаконним акту, скасування державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, відшкодування моральної шкоди та стягнення витрат і за зустрічними позовними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Дніпропетровської міської ради і земельного управління Дніпропетровської міської ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 03 січня 2008 року звернулися до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, Дніпропетровської міської ради і земельного управління Дніпропетровської міської ради про повернення самовільної зайнятої частини земельної ділянки, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. До них заявлено зустрічні позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та зобовязання вчинити певні дії, де також ставиться питання про ту ж земельну ділянку. Ухвалою суду від 09 червня 2008 року вказані позови були обєднані в одне провадження для їх спільного розгляду. Позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в своєму позові та з представником в вході судового засідання посилалися на те, що на праві власності їм належить частина земельної ділянки домоволодіння № 36 по вул. Станичній м. Дніпропетровська, сусідня частина земельної ділянки за адресою вул. Станична, 38 належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3, в якого окремий будинок домоволодіння. Сторони тривалий час користуються своїми земельними ділянками, фактичного уточнення меж і поділ цих сусідніх земельних ділянок був під час приватизації. В період приватизації земельної ділянки, на їх думку, пройшли не вірно виміри, відповідач зайняв частину земельної ділянки позивачів і приватизував її, але вони не згодні з тим, що відповідач зайняв і фактично забрав частину їх земельної ділянки, запропонували добровільно тому повернути їх частину ділянки, отримали відмову, є спір, тому позивачі просили, уточнивши в судовому засіданні вимоги: зобовязати відповідача вчинити дії по поверненню їм самовільно зайнятої їх земельної ділянки, визнати незаконними акти про право власності на землю, скасувати ці державні акти на право приватної власності на земельні ділянки їх і відповідача, відшкодувати завдану їм моральну шкоди та стягнути понесені ними витрати, задовольнивши їх уточнені позовні вимоги у повному обсязі, зустрічну позовну заяву не визнають, вважають її безпідставною і не відповідаючу матеріалам справи та закону, просили в її задоволенні відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в зустрічному позові, а його представники в ході судового засідання позовні вимоги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не визнали в повному обсязі, заперечували проти їх вимог, пояснивши, що позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 самі перешкоджають ОСОБА_3 користуватися в повній мірі його земельною ділянкою, по порядку користування земельними ділянками спору немає, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 при приватизації особисто і письмово дали згоду саме на таку приватизацію суміжних земельних ділянок, але позивачі самі вже на їх частині земельної ділянки звели будівлю і огорожу, створюють перешкоди в користуванні його приватизованої земельної ділянки. Наполягали на своїх позовних вимогах та просили зобовязати ОСОБА_1 і ОСОБА_2 усунути всі перешкоди для ОСОБА_3 в користуванні земельною ділянкою площею 0.0495 га домоволодіння № 38 по вул. Станичній м. Дніпропетровська, зобовязати позивачів за первісним позовом знести за свій рахунок всі збудовані на його вказаній земельній ділянці площею 0.0495 га будівлі та споруди і стягнути з цих позивачів на користь ОСОБА_3 всі судові витрати останнього, задовольнивши його позов у повному обсязі, в задоволенні позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просили відмовити в повному обсязі.

Представники Дніпропетровської міської ради, управління Держкомзему м. Дніпропетровська і земельного управління Дніпропетровської міської ради в судовому засіданні вказували на те, що приватизація спірних земельних ділянок сторін проведена згідно вимог чинного законодавства, порушень закону, прав та інтересів сторін допущено не було, шкоду нікому не завдавали, просили рішення винести по закону за наявними матеріалами справи на розсуд суду.

Вислухавши пояснення позивачів і їх представника, представників відповідачів та третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає зустрічні позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та зобовязання вчинити певні дії обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В судовому засіданні встановлено, що позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 мешкають, зареєстровані і мають на праві власності будинок № 36 по вул. Станичній м. Дніпропетровська з відповідною земельною ділянкою, відповідач ОСОБА_3 є власником сусіднього будинку № 38 по вул. Станичній м. Дніпропетровська також з відповідною земельною ділянкою. Конфліктів стосовно порядку користування вказаними суміжними сусідніми земельними ділянками не було, фактичний розподіл відбувся, стало питання про приватизацію зайнятих своїх земельних ділянок, визначено конкретно межі і конфігурації цих ділянок землі по вказаним адресам. Після приватизації і отримання державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, на думку позивачів, відповідач зайняв частину їх земельної ділянки і приватизував її, але вони не згодні з тим, що відповідач зайняв і фактично забрав частину їх земельної ділянки, запропонували добровільно тому повернути їх частину ділянки, отримали відмову, виник спір. Але вирішити спірне питання сторони в добровільному порядку не можуть, тому вони вимушені звертатися до суду.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…»

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0.0495 га, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Станична, 38 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 27 лютого 2006 року серія ЯА № 830834. У відповідності до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Таким чином, на час предявлення позову відповідач має право на вільне володіння, використання та розпорядження вказаною земельною ділянкою. При цьому інші особи повинні утримуватися від дій, що порушують або можуть порушити його права як власника землі.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 самовільно зайняли частину належної відповідачу земельної ділянки та побудували на ній паркан (огорожу), чим перешкоджають останньому в вільному володінню земельною ділянкою та її використанню. Факт такого самовільного захвату вказаної ділянки землі позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджується технічним звітом, підготовленим ТОВ Фірма «Геора», згідно якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 самовільно зайняли частину земельної ділянки відповідача ОСОБА_3 площею 4 кв. м. Вказані дії цих позивачів є незаконними і такими, що підлягають припиненню в судовому порядку, а порушені права відповідача - відновленню і захисту, виходячи з наступних причин.

У відповідності до ст. 90 ЗК України 1. Власники земельних ділянок мають право: а) продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину; б) самостійно господарювати на землі; в) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; г) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об'єкти, а також інші корисні властивості землі; ґ) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; д) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. 2. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно із ст. 152 ЗК України 1. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. 2. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 3. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

В силу ст. 376 ЦК України 1. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 2. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. 3. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. 4. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Таким чином, всі споруди, що зведені позивачами за первісним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на земельній ділянці, що їм не належить, є самовільно збудованими, та, як наслідок, такими, що підлягають знесенню за рахунок самих відповідачів. Щодо порушення діючого законодавства при оформленні державного акту на право власності на землю на ОСОБА_3 слід зазначити, що доводи позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки межі своєї земельної ділянки вони визначали раніше 18 червня 1998р. при приватизації власної земельної ділянки, тобто на 27 лютого 2006 року (дата приватизації земельної ділянки ОСОБА_3І.) межі земельної ділянки вказаних позивачів були вже встановлені відділом земельних ресурсів та порушені бути не можуть внаслідок вищезазначеного.

Згідно із ст. 212 ЗК України 1. Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. 2. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. 3. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю або споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі або споруди, якщо інакше не передбачене у договорі відчуження будівлі і споруди.

В п. 21 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року вказано наступне: виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до ст. 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішені спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обовязковою.

Дана угода не ущемляє законні права сторін, не позбавляє їх можливості належно користуватися своєю частиною будинку, не суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам та єдиним можливим варіантом визначення порядку користування земельною ділянкою з урахуванням власності сторін та сталого порядку користування своїми земельними ділянками, що підтверджується висновком ТОВ Фірма «Геора».

Судом встановлено, що між власниками вказаних сусідніх домоволодінь тривалий час ще до придбання своїх будинків був встановлений сталий порядок користування земельними ділянками, власники домовилися саме про існуючий порядок користування земельними ділянками, які вони і приватизували, що підтверджується і висновком спеціалізованої експертної організації дослідженням ТОВ Фірма «Геора».

Згідно ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельної ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Тому якщо власник або співвласник будинку зведенням будівель і споруд погіршує права решти учасників спільної власності чи інших осіб, у тому числі погіршує для них екологічну ситуацію, то вони відповідно до ст. ст. 55, 124 Основного Закону та інших актів законодавства мають право заявляти в суді вимоги до знесення цих будівель і споруд (незалежно від того, зводились вони з відповідного дозволу чи без нього) або усунення допущених порушень іншим шляхом.

Але позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 без погодження з відповідачем і без його згоди на земельній ділянці відповідача спорудили будівлі в вигляді цегляного паркану, перешкоджаючи ОСОБА_3 в повній мірі користуватися земельною ділянкою, власником якої він є.

Виходячи з вказаного, суд вважає можливим зобовязати ОСОБА_1 і ОСОБА_2 усунути всі перешкоди для ОСОБА_3 в користуванні земельною ділянкою площею 0.0495 га домоволодіння № 38 по вул. Станичній м. Дніпропетровська та зобовязати ОСОБА_1 і ОСОБА_2 знести за свій рахунок всі збудовані на земельній ділянці площею 0.0495 га домоволодіння № 38 по вул. Станичній м. Дніпропетровська будівлі та споруди.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивачів на своєму позові про зобовязання відповідача вчинити дії по поверненню їм самовільно зайнятої їх земельної ділянки, визнання незаконними акти про право власності на землю, скасування цих державних актів на право приватної власності на земельні ділянки їх і відповідача, оскільки воно спростовується вищенаведеним і обєктивно нічим не підтверджено, більш того приватизація земельної ділянки позивачами відбулася в червні 1998 року і вони тривалий час саме приватизованою земельною ділянкою користувалися і не мали жодних претензій та спору стосовно відповідача; відповідач же в передбаченому законом порядку приватизував займану земельну ділянку лише в 2006 році, а позов подано в січні 2008 року, тобто позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 пропустили встановлений законом строк позовної давності (з часу приватизації ними земельної ділянки до подання позову пройшло біля 10 років) і поважних причин цього пропуску суду не назвали, вони взагалі не поставили питання про його поновлення.

Статтею 1166 ЦК України встановлено право особи на відшкодування у повному обсязі майнової шкоди, завданої неправомірними діями особистому немайновому праву. Цією ж статтею на особу, яка завдала шкоди покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі.

Але в судовому засіданні не знайшли свого обєктивного підтвердження неправомірні дії відповідача стосовно позивачів та завдання цими діями шкоди правам позивачів, а тому на відповідача не може бути покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі.

Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В позовній заяві та під час судового розгляду позивачами не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачам відповідачем моральних страждань.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивачів по незаконним (з точки зору позивачів) діям відносно них та їх сімї, предмета спору, а позивачі цього не довели, твердження позивачів про наявність будь-яких інших зобовязань стосовно основних позовних вимог є припущенням.

При таких обставинах суд вважає можливим зустрічні позовні вимоги задовольнити і зобовязати ОСОБА_1 і ОСОБА_2 усунути всі перешкоди для ОСОБА_3 в користуванні земельною ділянкою площею 0.0495 га домоволодіння № 38 по вул. Станичній м. Дніпропетровська, зобовязати ОСОБА_1 і ОСОБА_2 знести за свій рахунок всі збудовані на земельній ділянці площею 0.0495 га домоволодіння № 38 по вул. Станичній м. Дніпропетровська будівлі та споруди та стягнути з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в вигляді судового збору 34 грн. і витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу 07 грн. 50 коп., а всього 41 грн. 50 коп., ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_3І, Дніпропетровської міської ради і управління Держкомзему м. Дніпропетровська про зобовязання вчинити певні дії, визнання незаконним акту, скасування державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, відшкодування моральної шкоди та стягнення витрат слід відмовити.

Таким чином позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та зобовязання вчинити певні дії стосовно володіння і користування земельною ділянкою, розташованою по вул. Станичній, 38 м. Дніпропетровська знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню; в задоволенні позову про зобовязання вчинити певні дії, визнання незаконним акту, скасування державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, відшкодування моральної шкоди та стягнення витрат слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 13, 14, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 88, 90, 120, 121, 152, 212 ЗК України, ст. ст. 10, 11, 209, 212-216, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Зобовязати ОСОБА_1 і ОСОБА_2 усунути всі перешкоди для ОСОБА_3 в користуванні земельною ділянкою площею 0.0495 га домоволодіння № 38 по вул. Станичній м. Дніпропетровська.

Зобовязати ОСОБА_1 і ОСОБА_2 знести за свій рахунок всі збудовані на земельній ділянці площею 0.0495 га домоволодіння № 38 по вул. Станичній м. Дніпропетровська будівлі та споруди.

Стягнути з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в вигляді судового збору 34 грн. і витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу 07 грн. 50 коп., а всього 41 грн. 50 коп..

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_3, Дніпропетровської міської ради і управління Держкомзему м. Дніпропетровська про зобовязання вчинити певні дії, визнання незаконним акту, скасування державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, відшкодування моральної шкоди та стягнення витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя