Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 224
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

за участі адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6, третя особа комунальне житлово-експлуатаційне підприємство № 37 Жовтневого району м. Дніпропетровська про встановлення порядку користування квартирою, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 27 серпня 2007 року звернулися до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про надання у володіння та користування частини квартири в натурі, згодом позовні вимоги було змінено і уточнено та заявлено вимоги про встановлення порядку користування квартирою. Позивачі в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилалися на те, що є співвласниками частини квартири 39 корпусу 7 будинку 1 на житловому масиві Сокіл м. Дніпропетровська, співвласниками іншої частини цієї ж квартири є відповідачі по справі ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6. Відповідач в квартирі створив неможливі умови їх спільного мешкання, фактично склався певний порядок користування житлом, приходять сторонні особи, мешкати в одній квартирі таким чином не можуть, відбуваються сварки, не можуть з відповідачами знайти порозуміння і зараз, бажають користуватися своїм житлом і власністю, але через відповідачів їх частина житла і самі позивачі не захищені. Просили визначити порядок користування житлом шляхом виділення їм конкретних кімнат та приміщень в особове і загальне користування з можливістю окремої сплати за комунальні послуги з урахуванням експертного висновку, зробленого на підставі ухвали суду, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на те, що вказана квартира 39 корпусу 7 будинку 1 на ж/м Сокіл м. Дніпропетровська дійсно знаходиться в їх спільній власності, частки власності експертно визначені і поділені, спір стосовно порядку користування житлом в них з позивачем дійсно є, але запропонований ними варіант розподілу житла буде порушувати права відповідачів, вони категорично не згодні з ним. Все ними зроблено згідно вимог закону. Нічиїх прав не порушують і просять, щоб їх права також порушено не було. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи комунальне житлово-експлуатаційне підприємство № 37 Жовтневого району м. Дніпропетровська в судове засідання не зявився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином, просив справу розглянути без їх участі за наявними матеріалами справи та рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності представника третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача та відповідачів, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням № 1/2133-98 від 17 січня 1998 року сторонам ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 належить на праві спільної часткової власності квартира № 39 корпусу № 7 будинку № 1 на житловому масиві Сокіл м. Дніпропетровська і частка кожного складає 1/6. Крім того, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 грудня 2006 року ОСОБА_2 і відповідачам ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 також належить кожному 1/24 частка вказаної квартири. Вказане право власності зареєстроване в передбаченому законом порядку в КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради.

Сторони зареєстровані і мешкають у вказаній спірній квартирі, що підтверджується довідкою третьої особи. Ця квартира розташована на 1-му поверсі 9-ти поверхового будинку, складається з пяти житлових кімнат, кухні, вбиральні, ванної кімнати, коридору, тамбуру, двох комор, двох лоджій, житлова площа 63.0 кв. м., загальна площа квартири 94.6 кв. м. Сторони приймають участь в витратах на експлуатаційні потреби та комунальні послуги, утримання будинку та квартири.

Відповідно до ст. 321 ГК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Об'єкт права власності (спірна квартира) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

В звязку з користуванням спірною квартирою у сторін постійно виникають сварки, конфлікти, є спори стосовно порядку користування квартирою в цілому та окремими житловими кімнатами і допоміжними приміщеннями. В добровільному порядку спір не вирішено і вони вимушені звернутися з позовом до суду про встановлення порядку користування квартирою.

Заявлені позовні вимоги з урахуванням змін і уточнень не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ГК України, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Згідно ст. 47 ЖК України норма житлової площі в Українській РСР встановлюється у розмірі 13.65 кв. м. на одну людину.

Позивачі не можуть претендувати на більшу житлову площу, оскільки це приведе до порушення прав відповідачів.

Згідно ч. 3 ст. 16 ЦК України, суд може відмовити в захисті прав і інтересу особи у разі порушення ним положень ч. 2 - 5 ст. 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають в частині власності квартиру користуються нею для особистого мешкання і мешкання членів їх

сімей.

У позовній заяві та в судовому засіданні позивачі ставлять питання про виділення їм в користування житлових кімнат площею 11.1 кв. м. і 19.1 кв. м. з лоджією II площею 2.15 кв. м., відповідачам відповідно пропонуються житлові кімнати площею 11.5 кв. м., 11.9 кв. м. і 9.4 кв. м. з лоджією I площею 1.25 кв. м., решту приміщень залишити в загальному користуванні.

Відповідно до висновків судово-будівельної експертизи № 17-08 від 08 жовтня 2008 року запропонований варіант визначення порядку користування спірною квартирою буде зменшувати належну відповідачам житлову і загальну площу, звужувати їх можливість користування квартирою та порушувати право власності відповідно до їх часток власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника квартири, які проживають з ним в квартирі, яка йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування даним приміщенням.

Приймаючи до уваги вказане, суд не може допустити порушення прав хоча б однієї із сторін, відповідачі проти такого порядку користування квартирою заперечують і пропонують інші варіанти, проти яких заперечує сторона позивачів.

Не може суд прийняти до уваги твердження позивача в позові в ході судового засідання про те, що саме такий варіант порядку користування спірним житлом є єдиним і оптимальним, найбільш вірогідним, оскільки він призводить до того, що будуть порушені права власника і користувача квартирою відповідачів і знову призведе до конфліктів і не вирішеності питання. Фактичного поділу квартири також не було, перешкод в користуванні житлом відповідачі позивачам не чинять. Запропонований варіант порядку користування житлом не відповідає дійсному волевиявленню сторін щодо визначення порядку користування спірною квартирою, оскільки як такого розділу спірної квартири ще не було і сторони продовжують користуватися всією квартирою і в тому числі допоміжними та побутовими приміщеннями.

Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі.

Відповідачі як співвласники спірної квартири не порушують прав позивачів, інших фізичних та юридичних осіб, з позовом не погодилися і не вважають за необхідне встановити запропонований позивачами порядок окремого користування житлом. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги про встановлення порядку користування житлом з метою окремої сплати комунальних послуг і врегулювання конфліктних ситуацій не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-які домовленості, спори і зобовязання стосовно позивачів, а позивачі цього не довели, твердження позивачів про наявність таких зобовязань є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивачів стосовно наполягання на позові, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визначення порядку користування житлом з метою вирішенням питання про окрему оплату комунальних послуг та експлуатаційних витрат згідно вказаного позивачами порядку користування названою квартирою не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 13, 16, 319, 321, 358 ЦК України, ст.ст. 9, 47, 150, 156 ЖК України ст. ст. 10, 11, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про встановлення порядку користування квартирою відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження або в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя -