Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 221
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

за участі адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до ОСОБА_5 і ОСОБА_6, треті особи приватні нотаріуси Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 і ОСОБА_8 про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки і визнання недійсною довіреності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 20 серпня 2007 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки і визнання недійсною довіреності, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилався на те, що мала у власності домоволодіння і земельну ділянку за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Сімферопільська, 57. З метою ремонту і належного утримання будинку і споруд уклала з відповідачем угоду про те, що він надасть допомогу в ремонті будинку і отриманні належних дозволів на це, а вона йому гарантувала будівництво на її земельній ділянці свого житлового будинку. ОСОБА_7 чином підписала відповідачеві і довіреність на представництво своїх інтересів і виконання певних дій не памятає, але згодом дізналася, що відповідач продав її будинок і земельну ділянку відповідачці. Вона була дуже обурена цим, зверталася до правоохоронних органів з питанням притягнути відповідачів до відповідальності за шахрайство, та їй було відмовлено в цьому. Договору купівлі-продажу вона не підписувала, гроші за це не отримувала, передачі будинку і земельної ділянки не було, вона була введена в оману і іншого житла не має. Відповідачі їй відмовляють повернути все як було, на її неодноразові звернення до відповідачів про повернення будинку і земельної ділянки останні відповіді не надають. Просила визнати вказані договори купівлі-продажу будинку і земельної ділянки та довіреність недійсними, повернути їй її власність, задовольнивши позов в повному обсязі.

Притягнуті до участі в справі правонаступники померлої позивачки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 повністю підтримали вказані уточнені і доповнені позовні вимоги, інших своїх вимог не заявили, просили позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що на підставі належно оформленої довіреності дійсно 14 листопада 2006 року нотаріально було посвідчено договір купівлі-продажу домоволодіння і земельну ділянку за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Сімферопільська, 57, згідно якого позивачка продала відповідачці вказане житло і земельну ділянку, в нотаріуса всі сторони були особисто, нотаріус все розясняв і зачитував. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Треті особи приватні нотаріуси ОСОБА_7 і ОСОБА_8 в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, в письмовому зверненні до суду вказали на незгоду з позовними вимогами, пославшись на те, що дійсно доручення і договір складали і нотаріально посвідчували, позивачка особисто підписала доручення в нотаріуса, всі сторони були присутні особисто, вони пересвідчувалися, що це були саме сторони договору і доручення, розясняли положення закону і наслідки укладання саме такого доручення і договору і зачитували їх. Все ним зроблено згідно вимог закону, порушень не допущено. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних третіх осіб згідно ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивачів і їх представника та відповідачів, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 та її сину ОСОБА_9 належало в рівних частинах домоволодіння № 57 по вул. Сімферопільській м. Дніпропетровська. Земельна ділянка за вказаною адресою належить продаймо Є.П. на підставі державного акту від 26 листопада 1997 року. В 2000 році помер ОСОБА_9, позивачка прийняла спадщину і стала єдиною власницею домоволодіння і земельної ділянки за вказаною адресою (чоловік позивачки ОСОБА_10 помер в 1995 році). 21 вересня 2006 року ОСОБА_2 видала нотаріально посвідчену довіреність ОСОБА_5 на право розпорядження своєю власністю, а 14 листопада 2006 року було укладено і нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки і житлового будинку з господарськими будівлями по вул. Сімферопольській, № 57 у м. Дніпропетровську і новим власником вказаного стала ОСОБА_6, яка в тому 2006 році в передбаченому законом порядку зареєструвала своє право власності в КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради і отримала державний акт про право власності на земельну ділянку.

В серпні 2007 року ОСОБА_2 звертається до суду з позовом, який згодом доповнила і уточнила і просила суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки по вул. Сімферопольській, № 57 у м. Дніпропетровську, укладений 14 листопада 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, визнати недійсною довіреність від 21 вересня 2006 року від імені ОСОБА_2 на імя ОСОБА_5, посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_8, визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями по вул. Сімферопольській, № 57 у м. Дніпропетровську, укладений ОСОБА_5 по довіреності від 21 вересня 2006 року від імені ОСОБА_2 з тих мотивів, що вона начебто не памятає чи підписувала вона довіреність на ОСОБА_5, але однозначно не читала її, ніколи не уповноважувала ОСОБА_5 на продаж земельної ділянки та нерухомого майна, належного їй; не одержувала грошей за продаж земельної ділянки та нерухомого майна; була введена в оману ОСОБА_5, який шахрайським чином заволодів її майном.

Вказані твердження позивача безпідставні і бездоказові, виходячи з наступного. Стосовно складання та підписання довіреності. Відповідно до пояснень сторін, матеріалів справи і заяви нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 21 вересня 2006 року цією третьою особою було посвідчено дві довіреності від імені ОСОБА_2 на імя ОСОБА_5 щодо представництва інтересів на отримання спадщини, а також на розпорядження майном ОСОБА_2 після отримання спадщини. Дані нотаріальні дії були посвідчені за місцем мешкання ОСОБА_2 на її прохання. Особу ОСОБА_11 було встановлено за паспортом громадянина України, ОСОБА_2 особисто читала довіреності, жодних питань та заперечень у неї не виникло, в ході розмови ОСОБА_11 адекватно відповідала на питання розповідала про своє життя, після розмови довіреність була підписана ОСОБА_2, при цьому їй було розяснено зміст ст. ст. 244, 245, 247-250 Цивільного кодексу України. До того ж слід зазначити, що відповідно до позову позивач памятає, що вона домовлялась з ОСОБА_5 про допомогу в оформлення спадщини, в той же час, з невідомих причин, мабуть через невигідність для неї, «забуває» про довіреність щодо розпорядження майном, хоча видані ці довіреності були в один день. Отже, твердження позивача в цій частині суперечить фактичним обставинам справи, письмовим доказам наявним в справі, а також заяві-поясненню нотаріуса, який є незацікавленою особою, та несе відповідальність за вчинення нотаріальних дій.

Стосовно не отримання грошей. Відповідно договорів-купівлі продажу земельної ділянки та нерухомого майна були отримані до підписання даних договорів. Жодних свідчень та доказів іншого, окрім слів позивача, яка є відверто зацікавленою та упередженою особою немає. У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, позивачем не було доведено, що договори купівлі-продажу земельної ділянки та нерухомого майна від 14 листопада 2006 року були б безоплатними та невигідними для ОСОБА_2

Стосовно начебто шахрайських дій ОСОБА_5 Так, позивач дійсно зверталась до правоохоронних органів щодо начебто протиправних дій ОСОБА_5, однак з цього приводу було винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи, з підстав відсутності складу злочину в діях ОСОБА_5, зазначену постанову оскаржено не було, а отже встановленим є факт того, що ОСОБА_5 жодних злочинів щодо ОСОБА_2П та її майна не вчиняв. Таким чином, жодне з тверджень позивача не містить під собою будь якого доказового ґрунту.

З іншого боку, оцінюючи дії відповідачів та третіх осіб (нотаріусів, що посвідчували оспорюванні правочини) можна прийти до висновку щодо їх абсолютної прозорості, відкритості та відповідності чинному законодавству. Так, відповідно до вимог ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.…Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відносини, що склалися між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 відповідають зазначеним вимогам і по суті є представництвом.

Відповідно до вимог ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

ОСОБА_5 жодним чином не виходив за межі своїх повноважень наданих йому довіреністю від ОСОБА_2, вчиняв лише ті дії на які його було уповноважено, та лише ті дії, які мала право і бажала вчинити сама ОСОБА_2

Відповідно до вимог ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє. Відповідно до вимог ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.… Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до вимог ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Довіреності від 21 вересня 2006 року, посвідчені нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 від імені ОСОБА_2 на імя ОСОБА_5 відповідає зазначеним вимогам, була видана із дотримання законодавства має обовязкову нотаріальну форму оскільки правочини повязані з оформленням спадщини та купівлею-продажем нерухомого майна підлягають нотаріальному посвідченню.

Відповідно до вимог ст. 247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. ОСОБА_7 строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії.

Оспорювані правочини були здійснені ОСОБА_5 в час дії довіреності.

Крім того слід також зазначити, що на сьогоднішній момент, позовна вимога щодо скасування довіреності є безпредметною, оскільки строк дії довіреності був встановлений до 21 вересня 2009 року, отже на сьогодні вона вже не діє.

Виходячи з викладеного, жодних підстав вважати, що при посвідченні довіреностей від 21 вересня 2006 року від імені ОСОБА_2 на імя ОСОБА_5 були порушені вимоги закону, або що ОСОБА_2 не бажала цього, не розуміла значення своїх дій, або діяла під впливом омани немає, а отже немає і підстав для визнання вказаної довіреності недійсною.

Стосовно оспорюваних договорів купівлі-продажу. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Обидва договори купівлі-продажу, будь-то земельної ділянки, будь-то нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці не суперечать актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства оскільки передбачені цим законодавством. Всі сторони цих правочинів є дієздатними особами, жодних відомостей щодо позбавлення або обмеження дієздатності будь-кого з них у суду не має, сторонами про такі обставини не повідомлялось, в матеріалах справи такі відомості відсутні. Обидва договори були укладені в письмовій формі з нотаріальним посвідченням, тобто при їх укладанні було дотримано форму встановлену законом для вчинення подібних право чинів. Також обидва право чини були спрямовані на настання реальних наслідків, оскільки в результаті їх укладання настали реальні наслідки у вигляді зміни власника майна, що було предметом купівлі-продажу.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оспорювані правочини на даний момент є дійсними, після їх вчинення було здійснено відповідну їх державну реєстрацію.

Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).… Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:… 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір про закупівлю, який укладається відповідно до Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти», на вимогу замовника підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Оспорювані правочини відповідають переліченим вимогам закону, вчинені у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, оскільки правочини, предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, будівлі та ін.) підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Також зазначені право чини були належним чином зареєстровані за новим власником.

Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Оспорювані правочини відповідають і цим вимогам закону, як уже було зазначено, пройшли обовязкову державну реєстрацію, передбачену для них.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… ОСОБА_7 недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

При таких обставинах суд вважає, що позивачем не було доведено, та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що оспорювані правочини, а саме видача довіреності, та укладання договорів купівлі-продажу земельної ділянки та нерухомого майна розташованого на земельній ділянці по вул. Сімферопольській, № 57 у м. Дніпропетровську слід визнати недійсними.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов ОСОБА_2, який був підтриманий її правонаступником ОСОБА_3, також ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки недійсними не підлягають задоволенню, а ні повністю, а ні частково.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Суд приймає до уваги також і ті обставини, що позов було заявлено, а потім доповнено і уточнено ОСОБА_2, що померла 12 грудня 2009 року, її правонаступник ОСОБА_3, також ОСОБА_4 свої позовні вимоги не заявили і доказів на підтвердження цього не надали (тобто в справі є лише позов померлої ОСОБА_2П.); позовні вимоги заявлені відносно визнання недійсними договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами і земельної ділянки, але вказане було оформлене і належним чином зареєстроване в передбаченому законом порядку в КП ДМБТІ ДОР з отриманням акту про право власності на землю, а позовних вимог стосовно скасування вказаної реєстрації, акту на право власності на земельну ділянку та ін. не заявлено. Оформлення та реєстрація права власності відповідачки на спірне майно проведені в 2006 році і травні 2007 року, звернення до суду ОСОБА_2 було в серпні 2007 року, а заповіт на майно, що їй вже не належало, ОСОБА_2 склала 12 жовтня 2007 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-які інші (крім договірних) домовленості і зобовязання стосовно позивача по оформленню, виконанню та реєстрації довіреності, договору купівлі-продажу, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань, не обізнаність, оману та ін. є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивачів стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки і визнання недійсною довіреності в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити, судові витрати віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 203, 204, 205, 207, 208, 209, 210, 215, 237, 238, 239, 244, 245, 247, 655, 657 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57, 58, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в задоволенні позову до ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки і визнання недійсною довіреності відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районий суд м. Дніпропетровська шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження або в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя -