У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.,

Суддів: Федоришина А.В., Приколоти Т.І.

При секретарі: Макойда Н.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2009 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням суду відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, П'ятої Львівської державної нотаріальної контори про визнання недійсними договорів дарування квартири та гаражу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять рішення суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Апелянти вважають, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи. Стверджують, що судом не було враховано того, що договір дарування укладався ними з умовою того, що ОСОБА_3 буде опікуватися ними, надавати їм допомогу. З метою усунення перешкод відповідачу при оформленні права власності у майбутньому вони погодились на укладення договорів дарування, маючи на увазі те, що це є договори довічного утримання. Після підписання договорів дарування відповідач змінив ставлення до них, перестав допомагати, оплачувати комунальні послуги, почав грубо відноситись до них. Також стверджують, що при укладенні договору від 14.07.2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ввели в оману державного нотаріуса про те, що спірна квартира нікому не продана, не подарована, в спорі і під забороною не перебуває, оскільки на момент укладення даного договору у Франківському районному суді м. Львова уже існував спір щодо спірної квартири.

Крім того, справу було розглянуто за відсутності ОСОБА_4, органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради та П'ятої Львівської державної нотаріальної контори.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення на підтримання та заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню.

Відповідно ч. 1-5 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно вимог ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом зазначеної статті дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на майно, не маючи при цьому на меті отримання будь-яких вигод матеріального чи морального характеру з боку обдарованого, у свою чергу обдарований набуває права власності на майно при відсутності з його боку обов'язків надання таких вигод.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 21.10.2004 року між ОСОБА_1, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 та 14.12.2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договір дарування гаражу №345 по вул. Олесницького, 123 в м. Львові.

Згідно витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_3 12.07.2006 року, а гараж по вул. Олесницького, 123 м. Львова 17.08.2006 року.

Згідно договору дарування від 14.07.2006 року посвідченого державним нотаріусом Пятої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсними договорів дарування квартири та гаражу, суд першої інстанції вірно виходив з того, що підстав для визнання договорів дарування недійсними немає, оскільки спірні угоди дарування було укладено відповідно до вимог закону. Позивачами по справі не представлено суду належних доказів помилки з їх боку при вчиненні договорів дарування щодо природи договору та його юридичних наслідків, оскільки при нотаріальному посвідченні вказаного договору державним нотаріусом були роз'яснені наслідки його укладення, встановлена і перевірена дієздатність сторін та текст договору сторонами прочитаний.

При підписанні спірних договорів у ОСОБА_1 та ОСОБА_1 була можливість ознайомитись з текстом договорів і 21.10.2004 року та 14.12.2004 року вони знали, що підписують саме договір дарування. (а.с. 11-12)

Крім того, позивачі по справі звернулися в суд з позовною заявою про визнання договорів дарування недійсними через півтора року після укладення спірних договорів, у зв'язку з виникненням конфліктних ситуацій на побутовому ґрунті.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що вони при укладанні договорів дарування помилялася щодо правових наслідків цього договору, оскільки насправді вони мали намір подарувати квартиру відповідачу за умови, що він буде доглядати їх, не можуть бути підставою доля скасування вірного по суті рішення суду першої інстанції. Дані твердження апелянтів жодним доказом по справі не підтверджені та спростовуються її матеріалами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 14.07.2006 року, суд першої інстанції вірно виходив з того, що при його укладенні були дотримані загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину.

Безпідставними є покликання апелянтів на те, що укладаючи договір дарування від 14.07.2006 року відповідачі ввели в оману державного нотаріуса, щодо відсутності спору з приводу спірної квартири, оскільки провадження по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, П'ятої Львівської державної нотаріальної контори про визнання недійсними договорів дарування квартири та гаражу було відкрито 06 листопада 2006 року та ухвала про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 постановлена Франківським районним судом м. Львова 30.11.2006 року, тобто після укладення спірного договору дарування.

Також безпідставними є покликання апелянтів на те, що справа була розглянута у відсутності ОСОБА_4, органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради та П'ятої Львівської державної нотаріальної контори, оскільки останні належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, та подали заяву про слухання справи у їх відсутності, інтереси ОСОБА_4 в судових засіданнях представляв ОСОБА_3

Виносячи оскаржуване рішення, суд дав належну оцінку тим обставинам, що мають значення для справи виходячи з характеру спірних відносин між сторонами.

Судом вірно встановлені фактичні обставини справи, правильно застосований матеріальний закон та дотримана процедура передбачена ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч. 1 п. 1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2009 року, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду України протягом двох місяців з часу набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: