Справа № 22ц-3180/10р. Головуюча у І-й інстанції Серьодкіна І.М.
Категорія справи 46 Доповідач в апеляційній інстанції - ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Петрички П.Ф.,

суддів Юхименка А.Г. і ОСОБА_1,

при секретарі Качмар М.Я..

та за участю ОСОБА_2 - представника Головного управління юстиції у Львівській області; ОСОБА_3 представника ОСОБА_4, відповідачки ОСОБА_5 і її представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління юстиції у Львівській області на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 14 квітня 2010 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваною ухвалою залишено без розгляду позовну заяву Головного управління юстиції у Львівській області в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання незаконним вивезення відповідачкою з ОСОБА_7 малолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та повернення згаданої малолітньої до ОСОБА_7 по місцю проживання її батька, ОСОБА_4.

Дану ухвалу оскаржив позивач - Головне управління юстиції у Львівській області.

Апелянт просить оскаржувану ухвалу скасувати і передати справу на розгляд по суті до суду першої інстанції, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає помилковим висновок суду про те, що позовна заява подана до суду особою, яка не має повноважень на ведення справи з посиланням на те, що доручення ОСОБА_4, представлене суду Головним управлінням юстиції у Львівській області, не є легалізованим, оскільки вимоги до документів, які мають бути подані разом із заявою про повернення дитини, встановлені ст. 8 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (в подальшому „Конвенція) і у її нормах відсутні вимоги про подання окремого письмового доручення від заявника, так як у самій заяві про повернення дитини, незаконно переміщеної через державний кордон, зазначається про те, що заявник уповноважує центральний орган і його представників діяти від його імені та вчиняти всі необхідні дії, повязані із поверненням дитини.

Висновок суду про необхідність легалізації доручення суперечить ст. 23 Конвенції, яка передбачає, що ніякої легалізації або подібних їй формальностей не вимагається для виконання положень цієї Конвенції.

Висновок суду про те, що довіреністю Міністерства юстиції України Головному управлінню юстиції у Львівській області не надано право подавати позовні заяви вважає помилковим, оскільки зазначена довіреність обмежує право Головного управління юстиції у Львівській області подавати позови в інтересах Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України, їх службових та посадових осіб щодо їх прав і обовязків, оскільки даний позов подано в інтересах не згаданих осіб, а особи, яка мешкає на території іноземної держави відповідно до вимог Конвенції: зокрема, її ст.ст. 7, 11 і 30.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Головного управління юстиції у Львівській області і ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони відповідачки і її представника, перевіривши матеріали справи та законність оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Статтею 42 ЦПК України встановлено, що повноваження представників фізичної особи, як сторони або іншої особи, яка бере участь у справі, мають бути посвідчені довіреністю цієї фізичної особи, яка має бути посвідчена нотаріально або посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на службі тощо, а ст.ст. 38 і 39 Закону України „Про нотаріат встановлено перелік нотаріальних дій, вчинюваних консульськими установами України, і порядок вчинення таких дій.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 у повній відповідності до вище наведених вимог чинного законодавства видав таку довіреність, посвідчену консульським відділом Посольства України у ОСОБА_7, на імя ОСОБА_3 (а.с. 37), однак Головне управління юстиції у Львівській області, подаючи до суду позов в його інтересах, в підтвердження своїх повноважень долучило до матеріалів справи рукописне „доручення на вчинення дій, написане від імені ОСОБА_4 і адресоване Міністерству юстиції України, яке ніким не посвідчене (а.с. 136) і (відповідно) яке не відповідає вимогам, які встановлені ст. 42 ЦПК України.

Представники Головного управління юстиції у Львівській області і ОСОБА_4 в судовому засіданні не змогли пояснити причин того, чому ОСОБА_4 в змозі був дати належно оформлену довіреність на імя ОСОБА_3, однак не подав аналогічно оформлену довіреність на представництво його інтересів в суді Головному управління юстиції у Львівській області.

В той же час, відповідно до Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої наказами МЗС України від 04.06.2002 року та Міністерства юстиції України від 26.06.2002 року, „легалізація офіційних документів це процедура підтвердження дійсності оригіналів офіційних документів або засвідчення справжності підписів посадових осіб, уповноважених засвідчувати підписи на документах, а також дійсності відбитків штампів, печаток, якими скріплено документ.

Як вбачається з вище наведеного, легалізація (в даному випадку довіреності) та належне її оформлення відповідно до вимог ст. 42 ЦПК України (а також інших законодавчих та нормативних актів) не є тотожними поняттями, а відтак доводи апеляційної скарги про те, що ст. 23 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей не вимагається „ніякої легалізації або подібних їй формальностей (в даному випадку - довіреності ОСОБА_4 на представництво Головним управлінням юстиції у Львівській області його інтересів в суді) до уваги прийматись не можуть.

Необхідність такої належно оформленої довіреності на звернення до суду територіального органу Міністерства юстиції України (яким є Головне управління юстиції у Львівській області) стверджується також і судовою практикою Верховного Суду України (а.с. 128-129).

Враховуючи вище наведене, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні і апеляційну скаргу на неї, яка не спростовує висновків цієї ухвали, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.2 п.1, 312 п.1, 314 ч.1 п.4, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління юстиції у Львівській області відхилити та залишити ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 14 квітня 2010 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двох місяців з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: