Тячівський районний суд Закарпатської області
Спр. № 2-1873/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2010 року м.Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Бобрушко В.І. при секретарі Токар А.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання кредитного договору удаваним правочином та таким, що укладений в національній валюті України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання кредитного договору удаваним правочином та таким, що укладений в національній валюті України. В позовній заяві зазначив, що в серпні 2007 року він звернувся до відповідача з клопотанням про надання йому кредиту на придбання житлового будинку. Для укладення такого договору йому запропонували подати в банк пакет документів, а саме копію паспорта, довідку про ідентифікаційний код, відомості про поручителів, висновок спеціаліста-оцінювача нерухомого майна щодо оцінки вартості будинку, який він мав намір купити за кредитні кошти. Всі необхідні документи, в тому числі і звіт про оцінку будинку №31 (44) по вул. Набережній в смт. Буштино, який на той час належав громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_3, він надав відповідачу. Після перевірки відповідними службами банку поданих ним документів і їх згоди на укладення кредиту, 13 листопада 2007 року ВАТ «Банк Універсал» (на даний час ПАТ «Банк Універсал»») з ним було укладено кредитний договір №15/1034К-07, згідно якого відповідач надав йому кредит в сумі 55 000 доларів США, як зазначено у договорі у тимчасове платне користування, але насправді на придбання нерухомого майна житлового будинку №31(44) по вул. Набережна в смт. Буштино, який цього ж дня був переданий в іпотеку відповідачу в забезпечення виконання зобовязань за цим кредитним договором. Фактично цей кредит носив цільовий характер та іноземна валюта була видана йому саме для придбання за цю валюту нерухомого майна, тобто для здійснення правочину з резидентом України. Відповідач, як агент валютного контролю, не мав права за законом надавати йому резиденту України, кредит в іноземній валюті для використання її для розрахунків між резидентами України на території України без індивідуальної ліцензії НБУ. Вищезгаданий кредитний договір був укладений з цією, заздалегідь незаконною метою, і насправді був удаваним та вчинений з метою приховання іншого правочину, який вони вчинили в дійсності, а саме надання йому кредиту в національній валюті України. Це стверджується тим, що кредитний договір в його теперішньому стані явно суперечить діючому законодавству України, оскільки відповідач знав про неминучість конвертації ним, отриманої в нього валюти в гривню, бо іншим чином він ніяк не міг використати кредит за його цільовим призначенням, яке є одним із суттєвих та важливих умов кредитного договору і відповідач знав про те, що для розрахунку з резидентом України йому були необхідні саме гривні, а не будь-яка інша валюта. А тому, укладаючи спірний кредитний договір, він погодився задовольнити саме цю потребу, тобто погодився надати необхідні суму доларів США та провести їх обмін у гривні. З цього випливає, що видаючи йому кредит готівкою в іноземній валюті, відповідач усвідомлював, що цей акт носить формальний характер, і насправді ця валюта виступає не як засіб платежу, а як еквівалент національної валюти України, необхідної для використання кредиту за цільовим призначенням, що підтверджується банківською квитанцією, в якій вказаний гривневий еквівалент виданої йому іноземної валюти. Отже, насправді з відповідачем було укладено договір кредитування в національній валюті України, що не суперечить законодавству України, але його було замасковано під договір кредитування в іноземній валюті. Отримавши кредит, він, щоб не порушити зі свого боку вимоги валютного законодавства, повинен був конвертувати отриману готівку у доларах США в національну грошову одиницю гривню для розрахунку із продавцями нерухомості, бо згідно діючого законодавства національна валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України. Спеціальне законодавство України у сфері банківської діяльності та діяльності небанківських фінансових установ не містить приписів, які б забороняли банкам або іншим фінансовим установам надавати кредити в іноземній валюті, проте не має чітких законодавчих норм, як б регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Як правило, банки посилаються на те, що вони вправі розміщувати залучені кошти, в тому числі валютні кошти, на фінансовому ринку, і видавати кредити в іноземній валюті. Спірний кредитний договір явно суперечить діючому законодавству України, оскільки на стадії укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна, а потім і договору іпотеки, за яким це нерухоме майно було передано в іпотеку відповідачу, відповідач не перестав бути агентом валютного контролю, бо умовами спірного кредитного договору фактично була передбачена єдина фінансова операція, яку він мав здійснити, а саме отримати через банківську установу відповідача іноземну валюту та розрахуватися нею на території України з резидентом України без будь-яких ліцензій НБУ. Це свідчить про те, що договір, в його теперішньому вигляді, укладений з метою порушення валютного законодавства. Відповідач, як сторона договору, знаючи про це ще на стадії переговорів про укладання такого договору, мав здійснити свої обовязки агента валютного контролю та відмовитися від його укладання. Отже, видаючи йому кредит для придбання нерухомого майна, відповідач усвідомлював, що він бере на себе зобовязання задовольнити його потребу саме в національній валюті України гривні, бо заздалегідь усвідомлював неминучість здійснення ним конвертації отриманої валюти в гривню як у нього, так і в іншій банківській установі. Це стверджується тим, що договір купівлі-продажу будинку був укладений з продавцями в гривні, що було відомо відповідачу та що він схвалював, бо саме цей будинок придбаний ним в резидентів України відповідач отримав в іпотеку в забезпечення зобовязання за спірним кредитним договором, та іпотечний договір був укладений в той самий день, що і договір купівлі-продажу будинку та кредитний договір 13 листопада 2007 року, який і був однією з підстав для укладення іпотечного договору і став його невідємним додатком. Разом з тим, відповідач заздалегідь знав про формальне порушення ним кредитного договору, адже за кредитним договором він повинен був розрахуватися з продавцями будинку в доларах США і не тільки схвалював таке порушення договору ним, а й сам приймав в ньому участь, здійснивши для нього конвертацію кредитної валюти у гривню. У звязку з цим відповідач усвідомлював, що акт видачі йому в кредит готівкової іноземної валюти носить формальний характер і насправді ця валюта виступає не як засіб платежу, а як еквівалент національної валюти України, необхідної для використання кредиту за цільовим призначенням. Цей факт підтверджується банківською квитанцією про видачу йому іноземної валюти в сумі пятдесят пять тисяч доларів США USD, в якій вказано, що це є еквівалентом двісті сімдесят сім тисяч сімсот пятдесят гривень. Отже, обидві сторони заздалегідь домовилися про фактичне виконання договору всупереч умовам, викладеним в його тексті, але відповідно до чинного законодавства. А тому спірний кредитний договір є удаваним правочином, бо сторони насправді уклали між собою договір кредитування в національній валюті України, що не суперечить законодавству України, але замаскували його під договір кредитування в іноземній валюті. Також, його права порушуються спірним кредитним договором через коливання курсу долару до національної валюти України, так як він в даний час не зміг сплачувати значно більшу суму в гривнях, ніж фактично отримав від банку та більші суми процентів в гривнях, ніж це фактично передбачено договором. Оскільки між ними фактично був укладений договір про надання кредиту в національній валюті України у розмірі двісті сімдесят сім тисяч сімсот пятдесят гривень, до цього правочину мають бути застосовані правила, що регулюють надання саме такого кредиту.

Просить суд визнати кредитний договір №15/1034К-07, укладений 13.11.2007 року між акціонерним товариством «Банк Універсальний» та ОСОБА_1 удаваним правочином та таким, що укладений в національній валюті України.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини і просить позов задовольнити.

Представник відповідача надіслав суду письмове заперечення. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» є правонаступником відкритого акціонерного товариства «Універсал Банк» з усіма його правами та зобовязаннями. У своїй позовній заяві позивач неправомірно посилається на невідповідність умов кредитного договору щодо видачі кредиту в іноземній валюті вимогам законодавства. Операції із розміщення коштів є кредитною операцією, яка може здійснюватись банками на підставі банківської ліцензії. Видача кредиту в іноземній валюті є одночасно кредитною та валютною операцією, оскільки повязана з переходом до позичальника права власності на іноземну валюту. Банк має право на здійснення кредитних операцій в іноземній валюті за умови отримання банківської ліцензії та письмового дозволу НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями. Здійснення кредитування в іноземній валюті при наявності банківської ліцензії та письмового дозволу НБУ відповідає вимогам законодавства України, а посилання позивача на незаконність кредитів в іноземній валюті є незаконними, надуманими та такими, що спрямовані на ухилення від виконання зобовязань. Посилання позивача на окремі нормативно-правові акти як на підставу своїх позовних вимого є помилковими. Операції з надання відповідачем кредиту в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Операції по видачі банком кредиту та його повернення не являється операцією, яка передбачає реалізацію функцій грошей як засобу платежу, банк всього лиш надає фінансову послугу у вигляді банківської операції, яка реалізується шляхом передачі грошових коштів позичальнику в строкове користування з обовязком останнього повернути ці кошти з відсотками. Позивач помилково посилається на те, що договором встановлена повна перевага Банку над Позичальником, у звязку з чим договір підлягає визнанню недійсним. Приймаючи до уваги специфіку договірних відносин, а також те, що зобовязання Банку вважаються виконаними з моменту видачі позичальнику кредиту (готівкою або безготівково), то очевидно, що договором детально повинні бути врегульовані положення виконання своїх зобовязань саме позичальником. Позивач невірно розуміє питання відповідальності за неналежне виконання умов договору. Кредитним договором передбачено, що за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобовязань за цим договором сторони несуть відповідальність в порядку та на умовах, обумовленим чинним законодавством України та цим договором. При цьому в позовній заяві позивач не вказує в чому саме полягає така несправедливість умов договору. Таким чином, висновки позивача про дисбаланс прав та обовязків за кредитним договором не відповідає характеру договірних відносин та чинному законодавству України. Необґрунтованими є також посилання позивача про зміну істотних умов, якими сторони керувались під час укладання спірного договору. В момент укладення кредитного договору сторони повинні були та могли передбачити коливання курсу валют, виходячи із загальної ситуації в Україні. Так, банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті (доларах США) в 2007 році терміном на 360 місяців, тобто строком на 30 років. Очевидним є факт того, що протягом 30 років можливе коливання курсів валют. Тенденція до зростання курсу валют підтверджується показниками середнього курсу валют за останні десять років. За таких обставин коливання курсу валют не є непередбачуваним явищем для економіки України, отже сторони, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті розумно прийняли на себе ризики можливої девальвації та ревальвації національної валюти. Крім того, виконання договору не порушує співвідношення майнових інтересів сторін, оскільки предметом кредитного договору є саме іноземна валюта, яку банк надавав та яку отримав позичальник, та яку Банк повинен отримати від позичальника на засадах платності. Таким чином, відсутні будь-які підстави вважати, що сторони не могли розумно передбачити коливання курсів валют під час укладення кредитного договору. Незаконним є твердження позивача, що кредитний договір кредиту №15/1034-07 від 13.11.2007 року є удаваним правочином, так як укладаючи цей договір сторони мали на меті саме передачу відповідачем позивачу в тимчасове платне користування грошових коштів в іноземній валюті в сумі 55 000 доларів США, про що прямо зазначено в кредитному договорі. Отримавши в користування грошові кошти в іноземній валюті, позивач використав їх на придбання нерухомого майна та здійснював погашення кредиту у валюті кредиту, що підтверджує його обізнаність з умовами договору, їх прийняттям та погодженням. Отже, сторони договору кредиту не мали та не могли мати на меті будь-який інший правочин, окрім правочину з надання кредиту в іноземній валюті. Просить в задоволенні позову відмовити і справу розглянути у його відсутності, а тому суд в порядку ст. 169 ч.4 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних в справі доказів.

Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що згідно кредитного договору №15/1034К-07 від 13 листопада 2007 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» позивачу ОСОБА_1 було надано кредит у тимчасове платне користування в розмірі 55 000 доларів США терміном до 12 листопада 2037 року зі сплатою 12,45 % річних за користування кредитними коштами. Відповідно до п.3.1 вказаного договору Позичальник зобовязується належно оформити договір іпотеки в забезпечення повернення кредиту, процентів, а також неустойки та інших штрафних санкцій, передбачених цим договором, витрат, понесених Банком у випадку звернення стягнення на заставлене майно та договір поруки і договір страхування заставленого майна. Пунктом 6.1.1 цього ж договору передбачено, що Позичальник зобовязується своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, повернути кредит у визначені даним договором терміни, а також виконати інші свої зобов»язання згідно даного договору.

Умови кредитного договору з боку ПАТ «Універсал Банк» виконані в повному обсязі і позивачу ОСОБА_1 було надано кредит в сумі 55000 доларів США, що стверджується заявою на видачу готівки №10614 від 13 листопада 2007 року.

Крім того, зобов»язання за кредитним договором №15/1034К-07 від 13 листопада 2007 року було забезпечено порукою договором поруки за №15/1036П-07 від 13 листопада 2007 року, укладеного між ВАТ «Банк Універсальний» із ОСОБА_4 та договором поруки за №15/1035П-07 від 13 листопада 2007 року, укладеного між ВАТ «Банк Універсальний» із ОСОБА_5, які згідно даних договорів поруки у випадку невиконання боржником ОСОБА_1 взятих на себе зобовязань по вказаному кредитному договору, несуть перед банком солідарну відповідальність, включаючи повернення кредиту, сплату процентів за кредитним договором, комісії, неустойки.

Також, в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №15/1034К-07 від 13 листопада 2007 року ВАТ «Банк Універсальний» і позивач ОСОБА_1 13 листопада 2007 року уклали договір іпотеки, згідно до п.1.1 якого ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 97.3 квадратних метрів, житловою площею 62,7 квадратних метрів, що розташований за адресою смт. Буштино, вул. Набережна, 44(31), Тячівського району.

Відповідно до ст.. 626 ч.1 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Статтею 629 цього ж Кодексу передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до ст.611 Цивільного кодексу України в разі порушення зобов»зання настають правові наслідки встановлені договором. Відповідно до умов кредитного договору у випадку порушення позичальником зобов»язань, передбачених умовами кредитного договору, банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії, відсотків за користування кредитом.

За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором і згідно до ст. 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від позичальника від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором.

У відповідності до ст. 524 ч.2 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Як встановлено в судовому засіданні між Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», та позивачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №15/1034К-07 від 13 листопада 2007 року, згідно якого позивачу ОСОБА_1 було надано кредит у тимчасове платне користування в розмірі 55 000 доларів США терміном до 12 листопада 2037 року.

Згідно ст. 533 ч.3 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У своїй діяльності банки керуються Законом України «Про банки і банківську діяльність» від 7 грудня 2000 року за №2121-ІІІ.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - це будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. А кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент..

Статтею 49 частиною 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що як кредитні у цій статті розглядаються і операції, зазначені у пункті 3 частини першої статті 47 цього Закону, в якій зазначено, що на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати також банківські операції щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. А згідно ч.2 п.1 ст.47 цього ж Закону банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати операції з валютними цінностями.

Згідно ст.1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року за №15-93, валютними цінностями є валюта України, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в валюті України, іноземна валюта, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті, банківські метали.

Валютні операції це операції, повязані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України.

Таким чином, видача кредиту в іноземній валюті є одночасно кредитною та валютною операцією, оскільки повязана з переходом до позичальника права власності на іноземну валюту.

Відповідно до ст..5 ч.1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Відповідно до п. 2.1, п.2.3 Постанови правління НБУ № 275 від 17.07.2001 року «Про затвердження положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій», на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати також банківські операції і щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах і на власний ризик. За наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати і операції з валютними цінностями. Відповідно до п. 5.3 вказаної Постанови правління НБУ, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідач ПАТ «Універсал Банк» під час укладення спірного кредитного договору мав банківську ліцензію №92 Національного Банку України, Дозвіл №92-1 з додатком до нього, відповідно до яких Національним банком України дозволено банку проводити операції по залученню та розміщенню іноземної валюти на валютному ринку України, тобто видавати кредити в іноземній валюті.

Відповідно до п. «в» ч.4 ст..5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Проте, чинним законодавством України не встановлено будь-яких обмежень щодо сум та термінів надання кредитів в іноземній валюті, перевищення яких потребує отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України, а тому, суд вважає, що банки мають право здійснювати кредитні операції в іноземній валюті при наявності банківської ліцензії та письмового дозволу Національного баку України на здійснення таких операцій, що відповідає вимогам законодавства України. Наявність у банку такої ліцензії означає, що його клієнту, який отримав кредит в іноземній валюті, не потрібні окремі ліцензії на отримання такого кредиту, повернення його, оплату процентів та штрафних санкцій за неналежне виконання своїх зобов'язань за таким кредитним договором.

А тому, доводи позивача ОСОБА_1 щодо відсутності у відповідача права щодо надання йому кредиту в іноземній валюті без індивідуальної ліцензії Національного банку України, суд вважає безпідставними.

Відповідно до ст.. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Оцінивши докази по справі, суд вважає, що з укладеного між сторонами спірного кредитного договору №15/1034К-07 від 13.11.2007 року, пояснень позивача ОСОБА_1, письмових заперечень представника відповідача, не вбачається, що ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», намагалося приховати інший правочин, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, оскільки за наслідком укладення кредитного договору між позивачем та відповідачем, сторони взяли на себе певні зобовязання, а саме відповідач взяв на себе зобовязання надати позивачу кредит, а позивач повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у порядку, розмірі та строки, встановлені умовами кредитного договору, в той час як в удаваному правочині воля сторін спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином і при цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується за допомогою укладеного правочину. Однак під час розгляду справи в судовому засіданні не надано доказів того, що воля позивача та відповідача були спрямовані на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які були передбачені кредитним договором. Позивачем також не доведено факту наявності розбіжності між його волею на отримання кредиту у відповідній валюті та її зовнішнім виявом, оскільки матеріали справи містять підтвердження наявності у позивача волі на отримання кредиту в іноземній валюті, а саме в доларах США, що підтверджується відповідною заявою позивача ОСОБА_1 на видачу готівки №10614 від 13 листопада 2007 року, та зовнішнім її виявом - фактично укладеним між позивачем та відповідачем кредитним договором.

Не заслуговують уваги також твердження позивача ОСОБА_1 що укладення спірного кредитного договору порушує його права тим, що через значне підвищення курсу долара США по відношенню до національної валюти України він не зміг сплачувати значно більшу суму кредиту в гривнях, ніж фактично отримав в банку, та більші суми процентів ніж це передбачено договором, оскільки при укладенні цього договору в іноземній валюті - доларах США, позивач взяв на себе обов'язок щодо погашення кредиту саме в доларах США, і повинен був усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, та що зміна курсу може настати, а тому повинен був передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. Крім того, згідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України позивач мав право відмовитися від отримання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

А згідно до ст. ст. 58, 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими.

Оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що у позивача ОСОБА_1 немає підстав, передбачених чинним законодавством, вимагати визнання кредитного договору №15/1034К-07, укладеного 13.11.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» та ОСОБА_1 удаваним правочином та таким, що укладений в національній валюті України, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Судові витрати в частині сплати судового збору і витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 169, 209, 213-215 ЦПК України, Постанови правління НБУ № 275 від 17.07.2001 року «Про затвердження положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій», Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року за №15-93, Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 7 грудня 2000 року за №2121-ІІІ, п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9, ст.ст. 524 ч.2, 526, 527, 530, 533 ч.3, 554, 611, 626 ч.1, 629, 1048-1050 ЦК України, суд,

Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання кредитного договору №15/1034К-07, укладеного 13.11.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» та ОСОБА_1 удаваним правочином та таким, що укладений в національній валюті України, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а в разі відсутності осіб, які брали участь у справі, у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Г о л о в у ю ч и й: ОСОБА_6