Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 454
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

за участі адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора, колективне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради і ОСОБА_4 про визнання права власності за заповітом, визнання не чинним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним заповіту, визнання недійсним державного акту про право приватної власності на землю та за позовними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора, колективне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради і ОСОБА_3 про визнання права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 04 серпня 2008 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання права власності за заповітом, визнання не чинним свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Ухвалою суду від 21 жовтня 2008 року до участі в справі в якості третьої особи було залучено ОСОБА_4 В ході судового засідання третьою особою ОСОБА_4 було заявлено самостійні зустрічні позовні вимоги про визнання права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування за законом. Ухвалою суду від 23 березня 2009 року вказані позови було обєднано в одне провадження для їх спільного розгляду. Позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися.

Позивач ОСОБА_2 в своєму позові і в ході судового засідання посилалася на те, що на 17 липня 1989 року спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_5 була його дружина ОСОБА_6, спадкоємець мала право на обовязкову долю в спадковому майні 2/3 від всього спірного домоволодіння; відповідач ОСОБА_3 одержала свідоцтво про право на спадщину на 7/9 частин за заповітом 31 жовтня 1990 року, приховала від нотаріальної контори ту обставину, що є непрацездатна дружина спадкодавця і вона має право на обовязкову долю; позивач звернулась до Дніпропетровського МБТІ про виклик техніка для складання витягу, але її з представником МБТІ для складання витягу на одержання спадщини не пустила в домоволодіння по вул. Полковій, 9 відповідач ОСОБА_3, тому спадщину на дім за заповітом вона не одержала, про порушення прав спадкодавця ОСОБА_6 вона дізналась 20 травня 2008 року, з дня одержання довідки від Дніпропетровського МБТІ про належність відповідачці 7/9 частин домоволодіння на підставі заповіту, виданого Першого Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 31 жовтня 1990 року, позивач всі ці роки не мала документів підтверджуючих право власності спадкодавців ОСОБА_5 та ОСОБА_6, вони знаходяться у відповідачки і на прохання позивача ОСОБА_3 відповідала відмовою, ОСОБА_5 не підписував заповіту, це за нього зробила невідома особа, ОСОБА_7 не був власником 2/9 земельної ділянки № 9 по вул. Полкова у м. Дніпропетровську і тому не мав права давати згоду на затвердження проекту розподілу землі для отримання ОСОБА_3 в подальшому державного акту про право приватної власності на землю. Просила визнати недійсним заповіт, посвідчений Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 03 липня 1989 року на імя ОСОБА_3, визнати недійсним свідоцтво про право власності за заповітом від 31 жовтня 1990 року, виданого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстр № 2-6168 на 7/9 спадкового майна, визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю на імя ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0.1165 га. по вул. Полкова, № 9, відмовити третій особі з самостійними вимогами ОСОБА_4 в виділенні долі в спадковому майні в звязку з не прийняттям спадщини, визнати право власності за заповітом спадкодавця ОСОБА_6О, посвідченим Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 29 листопада 1991 року на її імя, на будинок розташований у м. Дніпропетровськ, вул. Полкова, № 9, за ОСОБА_2, вважати строк позовної давності з 21 травня 2008 року з урахуванням мого звернення в Першу Дніпропетровську державну нотаріальну контору про прийняття спадщини задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 не визнали, повністю підтримали і наполягали на позовних вимогах третьої особи з самостійними вимогами. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі, задовольнивши самостійні вимоги третьої особи..

Представники третіх осіб Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори та КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, в письмовому зверненні до суду вказали на незгоду з первісними позовними вимогами. Все ним зроблено згідно вимог закону, порушень не допущено. Просили справу розглянути без їх участі за наявними матеріалами справи. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаних третіх осіб згідно ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивачів і її представника, представника відповідача та третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги про визнання права власності за заповітом, визнання не чинним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним заповіту, визнання недійсним державного акту про право приватної власності на землю не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що з 1977 року одноособовим власником домоволодіння № 9 по вул. Полкова у м. Дніпропетровську, що складалося з житлового будинку житловою площею 47.4 кв. м. з житловою прибудовою житловою площею 9.4 кв. м., з надвірними побудовами, був ОСОБА_5 на підставі посвідченого нотаріально договору дарування від 13 грудня 1977 року, зареєстрованого в КП ДБТІ Дніпропетровської обласної ради 16 грудня 1977 року під № 56-144. У вказаному домоволодінні були зареєстровані та мешкали ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_6. За свого життя 03 липня 1989 року ОСОБА_5 склав нотаріально посвідчений заповіт, згідно з яким заповідав «усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось» ОСОБА_3 відповідачу. 17 липня 1989 року ОСОБА_5 помер і було відкрито спадщину, до складу якої входили: нерухоме майно у домоволодінні № 9 по вул. Полкова у м. Дніпропетровську, 1/2 частини грошового вкладу з відсотками у держощадкасі, 1/2 частини автомашини марки ЗАЗ 968 М.

Ці обставини були визнані сторонами (у тому числі позивачем ОСОБА_2В.) і раніше не заперечувались. Але відповідно до уточненої позовної заяви, виявляється, що позивач не згоден з тим, що ОСОБА_5 підписував заповіт на імя ОСОБА_3, це зробила якась «невідома особа», бо як твердять «невідомі свідки» ОСОБА_5 не міг позбавити спадщини свого сина. Вказані вимоги безпідставні та необґрунтовані, вони не дають можливості довести свою правоту нічим. Так твердження позивача про те, що «на 17 липня 1989 року спадкоємцем за законом (ОСОБА_5) була його дружина ОСОБА_6» не відповідає дійсності і вимогам цивільного законодавства, що було чинним на той момент, а саме ст. 529 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, згідно з якою «При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти ..., дружина і батьки ... померлого...». На момент смерті ОСОБА_5 його спадкоємцями першої черги були: дружина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 і син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, тобто три особи, а ніяк не одна, як вказано у позовній заяві позивача. Твердження позивача проте, що «спадкоємець [ОСОБА_6] мала право на обовязкову долю в спадковому майні 2/3 від усього домоволодіння» безпідставне. Дійсно, ОСОБА_6, незалежно від змісту заповіту, мала право на обовязкову частку в спадковому майні після смерті її чоловіка (ОСОБА_5В.), оскільки на момент його смерті її вік складав 78 років, у той час як ст. 8 Закону СРСР «Про державні пенсії» передбачений 55-річний пенсійний вік для жінок, тобто вона була непрацездатною (пенсіонером) за віком. І ця обставина ніким не заперечується. Однак твердження позивача (ОСОБА_2В.), що ця обовязкова частка складає 2/3 від усього домоволодіння, не витримує жодної критики.

Ст. 535 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року передбачено, що «...непрацездатні[а] дружина ... померлого успадковують[є], незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них [їй] при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка)...». З урахуванням того, що на момент смерті ОСОБА_5 його спадкоємцями першої черги були три особи, кожному з них при спадкоємстві за законом належала б 1/3 спадкового майна, у тому числі нерухомого майна у домоволодінні № 9 по вул. Полкова у м. Дніпропетровську, оскільки, згідно зі ст. 529 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, «При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти ..., дружина і батьки ... померлого...». Виходячи з цього, обов'язкова частка ОСОБА_6 складала 2/3 від 1/3 спадкового майна, тобто 2/3 х 1/3 = 2/9 частин спадкового майна, у тому числі 2/9 частин житлового будинку, господарських будівель і споруд на земельній ділянці у домоволодінні № 9 по вул. Полкова у м. Дніпропетровську, а ніяк не 2/3 від усього домоволодіння, як вважає позивач. Однак, в позовній заяві, доповненій та уточненій в порядку ст. 31 ЦПК України, викладено іншу редакцію: «На момент смерті ОСОБА_5 спадкоємцями першої черги були його дружина ОСОБА_6, вона проживала разом з ОСОБА_5 в м. Дніпропетровську, вул. Полкова № 9. На день його смерті, відповідно до ст. 548, 549 ЦК України (1963 р.) була присутнім спадкоємцем, фактично вступила в управління спадковим майном, була непрацездатною, успадкувала все спадкове майно спадкодавця і інші спадкодавці за законом не заявляли про визнання за ними спадщини». Викладене є відвертою неправдою й не відповідає дійсності.

Твердження позивача про те, що «відповідачка ОСОБА_3 одержала свідоцтво про право на спадщину на 7/9 частин за заповітом 31.10.1990р., скрила від нотаріальної контори ту обставину, що є непрацездатна дружина спадкодавця і вона має право на обовязкову долю» є також не вірним. Згідно з заповітом, ОСОБА_5 залишив ОСОБА_3 усе своє майно, у тому числі усе домоволодіння № 9 по вул. Полкова у м. Дніпропетровську. На виконання вимог ст. 548 та 549 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, після смерті діда (ОСОБА_5В.) і відкриття спадщини ОСОБА_3 прийняла її, вчасно подавши до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, від спадщини вона не відмовлялася. Але ОСОБА_3 набула право власності лише на 7/9 частин спадкового майна, у тому числі «7/9 части» «жилого кирпичного дома А-1, жилой площадью 47.4 кв. м., с жилой кирпичной пристройкой Б-1 жилой площадью 9.4 кв. м., сараев В, Ж кирпичных, Д дощатого, уборной Е дощатой, ограждений № 1 5, мощения І, находящихся в г. Днепропетровске, ул. Полковая, № 9 (девять) …» (ОСОБА_8 свідоцтва наведено на мові оригіналу), про що 31 жовтня 1990 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене ОСОБА_8, державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори (реєстровий номер 2-6168, спадкова справа № 22-90) і це право власності (ОСОБА_3О.) було зареєстровано КП Дніпропетровське МБТІ ДОР та записано в реєстрову книгу № 539 за реєстровим № 66 13 грудня 1990 року, про що було видано реєстраційне посвідчення. ОСОБА_3 отримала право на 44.2 кв. м. житлової площі житлового будинку № 9 по вул. Полкова у м. Дніпропетровську з існуючих 56.8 кв. м. житлової площі, про що 25 грудня 1990 року в домовій книзі зроблено відповідний штамп-відмітку ДМБТІ, засвідчений печаткою. Згідно з вказаним свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, «на 2/9 дома ... свидетельство о праве на наследство ещё не выдано».

Таким чином, право непрацездатної дружини ОСОБА_5 ОСОБА_6 на обовязкову частку у спадщині, а саме на 2/9 домоволодіння № 9 по вул. Полкова, було враховано і ця частка (2/9) була виділена ОСОБА_6 з майна, на яке було складено заповіт на користь іншого спадкоємця ОСОБА_3 Крім того, у посвідченому нотаріально свідоцтві про право на спадщину за заповітом и по закону від 10 січня 1992 року вказано, що «наследниками ... ОСОБА_9 ... являются гр. ОСОБА_10, проживающая: ІНФОРМАЦІЯ_4, и по закону в соответствии со ст. 535 ГК УССР на обязательную долю его жена ОСОБА_11, проживающая по адресу: ІНФОРМАЦІЯ_5» (текст свідоцтва наведено на мові оригіналу). Отже ОСОБА_3 при одержанні свідоцтва про право на спадщину за заповітом 31 жовтня 1990 року не приховувала від нотаріальної контори ту обставину, що є непрацездатна дружина спадкодавця і вона має право на обовязкову долю. Це твердження позивача є не доведеним та таким, що не відповідає дійсності, більш того, спростовується письмовими доказами.

Оскільки ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» передбачає право громадян на набуття права власності на майно, одержане внаслідок успадкування, а ч. 1 ст. 13 цього ж Закону в якості одного з обєктів права приватної власності вказує жилі будинки, не було перешкод для набуття ОСОБА_3 права власності на 7/9 частин житлового будинку та господарських будівель і споруд у домоволодінні № 9 по вул. Полкова у м. Дніпропетровську майно, одержане внаслідок успадкування. На виконання ст. 560 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року 31 жовтня 1990 року відповідачем було одержано в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину і з цього часу вона фактично здійснювала управління, володіння та користування 7/9 частинами вказаного домоволодіння № 9 по вул. Полкова у м. Дніпропетровську. Таким чином, Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора абсолютно законно та на законних підставах видала ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 31 жовтня 1990 року, (реєстровий номер 2-6168, спадкова справа № 22-90), а КП ДМБТІ ДОР зареєструвало це право власності 13 грудня 1990 року (реєстрова книга № 539, реєстровий № 66). Враховуючи той факт, що позивачем ОСОБА_2 не доведено ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, відповідно неможливо говорити про обґрунтованість позовних вимог. Крім того, вимоги цього позивача не відповідають законодавству, тобто є незаконними.

Стосовно твердження позивачки про те, що відповідач начебто приховала від нотаріальної контори наявність інших спадкоємців. Це твердження також безпідставне, виходячи з наступного. Позивач вказує, що вона [ОСОБА_2В.] звернулась до Першої дніпропетровської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 08 грудня 2005 року …. та надано листа про звернення до МБТІ м. Дніпропетровська про видачу витягу з реєстру прав власників на будинок по вул. Полкова, № 9 в м. Дніпропетровську. Її не впустила відповідачка в спірний будинок, відмовлялась надати документи про право власності на будинок, протягом всього часу з 2005 року переді нею зачинялись двері.». Дані твердження також не відповідають дійсності і не доведені, оскільки жодних письмових доказів цього твердження ОСОБА_2 надано не було: ані доказів сплати ОСОБА_2 послуг КП ДМБТІ ДОР по складанню технічного паспорту, ані звернення до ОСОБА_3 з проханням надати можливість доступу до приміщень домоволодіння для його інвентаризації, ані відмови відповідачки на вказане вище звернення, ані того, що вона не пустила її разом з техніком ДМБТІ усередину домоволодіння, ані документів, складених представниками КП ДМБТІ ДОР, про неможливість проведення інвентаризації і видачі витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно. Відсутність таких доказів пояснюється тим, що ОСОБА_2 жодного разу не зверталася до відповідача з цього приводу, крім того, існує вільний доступ на територію двору, прилеглу до 2/9 частин нерухомого майна у домоволодінні № 9 по вул. Полковій, які не входять до складу нерухомого майна ОСОБА_3. Теж саме стосується і твердження, щодо відсутності документів на домоволодіння та неможливості їх отримати, це не відповідає дійсності. Воно не доведено, оскільки позивачем (ОСОБА_2В.) не було надано жодних письмових доказів цього твердження:ні доказів звернення до ОСОБА_3 з проханням надати правовстановлюючі документи, ні доказів її відмови на вищевказане, ні конкретизації того, які документи були так необхідні ОСОБА_2. Відсутність таких доказів пояснюється тим, що ОСОБА_2 жодного разу не зверталася до відповідача з проханням надати правовстановлюючі документи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Крім того, копії правовстановлюючих документів на нерухоме майно знаходяться у відповідних інвентаризаційних справах КП ДМБТІ ДОР і у разі необхідності можна завжди звернутися до будь-якого адвоката з проханням скласти в порядку ст. 6 Закону України «Про адвокатуру» адвокатський запит для отримання інформації щодо власників нерухомого майна та належних чином засвідчених копій правовстановлюючих документів. Але з незрозумілих причин цього теж не було зроблено позивачем (ОСОБА_2В.).

Твердження позивача про те, що «про порушення прав спадкодавця ОСОБА_6 вона [ОСОБА_2В.] дізналась 20 травня 2008 року, з дня одержання довідки від Дніпропетровського МБТІ про належність відповідачці 7/9 частин домоволодіння на підставі заповіту, виданого Першого дніпропетровською державною нотаріальною конторою 31 жовтня 1990 року». Ст. 71 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року і ст. 257 ЦК України в редакції закону 2003 року встановлюють трирічний строк позовної давності. При цьому слід зазначити, що ОСОБА_2 зареєстрована і мешкає в тому ж місті, де було відкрито спадщину, ніяких доказів поважних причин пропуску строку на прийняття спадщини нею надано не було. Посилання на дату 20 травня 2008 року як на момент, коли ОСОБА_2 дізналася про порушення права, є неправдивим і таким, що не відповідає дійсності. Дата одержання довідки КП ДМБТІ ДОР 20 травня 2008 року не може вважатися початком строку позовної давності, а посилання на цей документ свідчить виключно про бажання позивача ОСОБА_2 відновити пропущені без поважних причин строки позовної давності і досягти безпідставного розгляду позовної заяви. За таких обставин є достатньо підстав для відмови ОСОБА_2 у задоволенні її позовних вимог. Крім того, відповідно до нової редакції (уточненої) позовної заяви позивач стверджує «Я звернулась до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, відповідно до ст. 548 ЦК України (1963 р), в шестимісячний строк з дня відкриття спадщини». Це твердження позивача не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_6 померла 05 січня 1999 року. Якби позивач зверталась до нотаріальної контори у встановлений законом шестимісячний термін, то відповідно максимально це могло бути 05 липня 1999 року. Але така заява відсутня. Взагалі в матеріалах справи відсутні будь-які заяви позивача до нотаріату окрім заяви від 08 листопада 2005 року, в якій вона просить видати їй свідоцтво про право на спадщину після ОСОБА_6, стосовно грошових внесків до ВАТ «Державний ощадний банк України». Отже, незважаючи на те, який варіант позову розглядати - первісний чи уточнений в порядку ст. 31 ЦПК України, в редакції від 02 квітня 2010 року - позивач пропустила строки позовної давності, а також строки прийняття спадщини.

Відносно твердження позивача щодо не підписання заповіту ОСОБА_5 Дане твердження є неприйнятним і надуманим. Для того, щоб стверджувати даний факт належить мати хоч будь-які докази. Дана цивільна справа розглядається вже тривалий час. Позивач і її представник неодноразово знайомились з матеріалами справи, окремими документами з неї та зокрема копією спадкової справи ОСОБА_5 і його заповітом. Жодного разу за цей період часу, тобто з вересня 2008 року, достеменно знаючи, що відповідач отримала спірне майно у спадок від ОСОБА_5 за заповітом, позивач навіть не припускала можливості підробки заповіту. Для таких припущень необхідні хоча б показання свідків, чи зізнання нотаріуса у злочинних діях. У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, єдине про що можна сказати, щодо припущення позивача, це те, що таке припущення не має жодного відношення а ні до доказування, а ні до фактичних обставин розглядуваної справи.

Відносно твердження позивача щодо незаконності отримання державного акту про право приватної власності на землю слід зазначити, що факт неналежності ОСОБА_7 2/9 земельної ділянки № 9 по вул. Полкова у м. Дніпропетровську не спростовує законності оформлення права власності на 7/9 цієї земельної ділянки. По-перше, ОСОБА_7 дійсно не був власником цієї земельної ділянки, оскільки був лише землекористувачем, внаслідок того, що право власності на 2/9 вказаної земельної ділянки ні за ким не зареєстроване. По-друге, для оформлення права власності на вказану земельну ділянку ОСОБА_3 зверталась до відповідних державних органів, які здійснювали належну перевірку з цього приводу та зокрема складали проект розподілу земельної ділянки, а відповідно план розподілу земельної ділянки, акт встановлення існуючих зовнішніх меж ділянки в натурі. Зазначені документи підписані в тому числі і ОСОБА_7, і саме співробітники управлянні земельних ресурсів повинні були перевіряти право ОСОБА_7 на користування 2/9 земельної ділянки № 9 по вул. Полкова у м. Дніпропетровську. По-третє, на даний момент фактично встановлено, що право власності, а також користування 2/9 земельної ділянки № 9 по вул. Полкова у м. Дніпропетровську на даний момент ні за ким не зареєстровано, а також не було ні за ким зареєстровано на момент приватизації земельної ділянки ОСОБА_3, отже звідси слід зробити висновок про те, що ОСОБА_3 нічиїх прав не порушила.

Отже судом робиться висновок про те, що позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності за заповітом, визнання нечинним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31 жовтня 1990 року, визнання недійсним заповіту, визнання недійсним державного акту про право приватної власності на землю не може підлягати задоволенню а ні повністю, а ні частково через той факт, що для цього відсутні жодні правові підстави, а викладене в позові не відповідає дійсності та суперечить фактичним обставинам справи, відсутність у позивача права на звернення до суду, а також через пропуск строків позовної давності.

Суд приймає до уваги також і ті обставини, що у позивача ОСОБА_2 взагалі відсутнє право на звернення до суду з приводу визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31 жовтня 1990 року, згідно з яким ОСОБА_3 набула право власності на 7/9 частин нерухомого майна у домоволодінні № 9 по вул. Полкова у м. Дніпропетровську, оскільки на момент отримання відповідачем свідоцтва 31 жовтня 1990 року була жива ОСОБА_6, права якої, на думку позивача ОСОБА_2, були порушені самим фактом видачі вказаного свідоцтва. Однак ОСОБА_6 не намагалася оскаржувати ОСОБА_3 право власності на 7/9 частин нерухомого майна у домоволодінні № 9 по вул. Полкова у м. Дніпропетровську, не подавала відповідного позову ні протягом трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 71 ЦК УРСР в редакції закону 1963 року, ні після його закінчення. Факт обізнаності ОСОБА_6 про заповіт ОСОБА_5, та отримання ОСОБА_3 спадщини після ОСОБА_5 повністю та однозначно підтверджується наступними документами. Заява ОСОБА_7 (сина ОСОБА_5В.) до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 10 січня 1992 року, який діючи за довіреністю від імені своєї матері ОСОБА_6 просить видати на її імя свідоцтво про право власності на ? частину автомобіля, на ? частки внеску як на майно, що було придбано у шлюбі та на 2/9 частки будинку, на 2/18 частини внеску і 1/9 автомобіля свідоцтво про право власності за законом у відповідності до ст. 535 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), оскільки є заповіт на імя ОСОБА_3; свідоцтво про право на спадщину за законом від 10 січня 1992 року, видане державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 ОСОБА_6 як дружині померлого ОСОБА_5, в якому зазначено, що свідоцтво видане ОСОБА_6 на 2/9 частки житлового будинку, 2/18 частки внеску та 2/18 частки 40 % компенсації. В цьому ж документі зазначено, що 31 жовтня 1990 року по реєстру 2-6168 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 7/9 частин житлового будинку та 7/18 внеску. На ? долі зазначеного внеску видано свідоцтво про право власності та 40 % компенсації цієї долі внеску ОСОБА_6 по реєстру № 2-157.

Зазначені документи однозначно свідчать про те, що: по-перше, спадкоємці за законом після померлого ОСОБА_5, а саме його дружина ОСОБА_6 та син ОСОБА_7 достеменно знали про наявність заповіту ОСОБА_5 на імя ОСОБА_3, проти нього не заперечували, його зміст не оскаржували. А крім того достеменно знали, що ОСОБА_3 своєчасно, відповідно до діючого законодавства прийняла спадщину за заповітом після ОСОБА_5, а ОСОБА_6 зі свого боку отримала та прийняла спадщину за законом після ОСОБА_5, у вигляді обовязкової долі спадкоємця за законом; по-друге, зазначені особи, спадкоємці першої черги за законом, з позовами до суду, щодо визнання недійсним заповіту з будь-яких підстав, та визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину ніколи не звертались; по-третє, ОСОБА_6 на момент смерті ОСОБА_5, а також складання ним заповіту, мешкала разом з ним за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Полкова, буд. 9, а отже повинна була знати про заповіт, який ОСОБА_5 склав на дому, і однозначно знала про нього, оскільки жодного разу не виказувала сумніву, щодо його змісту, а також щодо факту підписання його саме ОСОБА_5; четверте, враховуючи, що а ні ОСОБА_6, а ні ОСОБА_7 не вважали, що їх права були чимось порушені, логічним та обґрунтованим є висновок про те, що ОСОБА_2 не має права на звернення з позовом щодо прав за майно, що залишилось після смерті ОСОБА_5 Крім того, про набуття ОСОБА_3 права власності на 7/9 частин домоволодіння № 9 по вул. Полкова у м. Дніпропетровську знав також батько позивача (ОСОБА_2В.) ОСОБА_7, про що свідчать його підписи від 28 травня 1999 року у проекті розподілу земельної ділянки домоволодіння по вул. Полковій, буд. 9, у Жовтневому районі, у відповідному плані розподілу земельної ділянки, на підставі чого відповідачем в результаті приватизації було набуто право приватної власності на частину земельної ділянки за адресою: вул. Полкова, 9, у розмірі 0.1165 гектарів, з яких 0.1000 га призначено для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, а 0.0165 га для ведення особистого підсобного господарства, з загальної площі 0.1484 гектарів - Державний акт на право приватної власності на землю від 11 грудня 2000 року.

Таким чином, ні ОСОБА_6, ні ОСОБА_4, ні ОСОБА_2К, як спадкоємці першої черги після смерті ОСОБА_5, не оскаржували право власності на 7/9 частин домоволодіння № 9 по вул. Полкова у м. Дніпропетровську ОСОБА_4, хоча знали про його набуття.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оспорювані правочини відповідають вимогам закону, вчинені у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, оскільки правочини, предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, будівлі та ін.) підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Також зазначені право чини були належним чином зареєстровані за новим власником. При таких обставинах суд вважає, що позивачем не було доведено, та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що оспорювані правочини, а саме заповіт та державний акт на землю слід визнати недійсними.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які інші (крім договірних) домовленості і зобовязання стосовно позивача по оформленню, виконанню та реєстрації заповіту, договору та інш., а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань, не обізнаність, оману та ін. є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача ОСОБА_2 стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_3 про визнання права власності за заповітом, визнання не чинним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним заповіту, визнання недійсним державного акту про право приватної власності на землю слід відмовити та визнати за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом на 2/9 частини нерухомого майна у домоволодінні № 9 по вул. Полковій м. Дніпропетровська.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності за заповітом, визнання не чинним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним заповіту, визнання недійсним державного акту про право приватної власності на землю в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст.ст. 71, 529, 535, 548, 549, 560 Цивільного кодексу Української РСР в редакції закону 1963 року, ст. 204, 257 ЦК України в редакції закону 2003 року, ст. 12, 13 Закону України «Про власність», ст. ст. 10, 11, 57, 58, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_3 про визнання права власності за заповітом, визнання не чинним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним заповіту, визнання недійсним державного акту про право приватної власності на землю відмовити.

Визнати за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом на 2/9 частини нерухомого майна у домоволодінні № 9 по вул. Полковій м. Дніпропетровська.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження або в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя -