Спр.№22ц-5800 Головуючий у І інстанції: Берези В.І.
Категорія: 46 Доповідач: Крайник Н.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2010 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Каблак П.І.

суддів: Крайник Н.П., Кота І.Н.

при секретарі:ОСОБА_1

з участю: сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 17 червня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири, як спільного майна подружжя.

встановила:

19.06.2009 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом в якому, покликаючись на ст.ст 368,372, 392 ЦК України та ст.ст.60,61,63 СК України просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири по вул. Мазепи, 27/16 в м. Миколаєві Львівської області.

В обґрунтування позову зазначив, що спірна квартира придбана під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі за кошти обох з подружжя. Покупцем за договором купівлі-продажу є відповідачка, яка повністю заперечує його право на частку в квартирі, незважаючи на те, що він фактично володіє та користується нею.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири - спільного сумісного майна подружжя за адресою Львівська області, м. Миколаїв вул.Мазепи,27/16; 3/4 частини даної квартири вирішено вважати власністю ОСОБА_3.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону, а відтак є незаконним. Зокрема зазначає, що суд вийшов за межі позовних вимог, чим порушив принцип диспозитивності та не вирішив його позовної вимоги про визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири. Крім того, суд невірно застосував норми матеріального права та не врахував, що подача ним позову була зумовлена тим, що відповідачка заперечує його право власності на частку в цій квартирі.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити частково з наступних мотивів.

Відповідно до ст.372 ЦК України, на яку покликався позивач, як на підставу своїх позовних вимог, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до положень ст.ст.60,63 Сімейного кодексу України, ст.368 ЦК України, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю; дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.05.1997 р. по 15.09.2009 р. Спірна квартира придбана 22.08.2002 р. Покупцем за договором купівлі продажу є відповідачка ОСОБА_3

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка заперечує право позивача на частку у спільній сумісній власності-спірній квартирі, яка придбана сторонами в шлюбі, покликаючись на те, що така придбана за її кошти та кошти її батьків. Однак, в засіданні колегії встановлено з позовом про визнання спірної квартири особистою приватною власністю в порядку ст.57 СК України відповідачка не зверталася.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна має право пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції визнав право власності позивача на спірну квартиру, яке заперечувалося відповідачкою, прийшовши до вірного висновку, що позивач є співвласником спірної квартири, як спільного майна подружжя.

З врахуванням інтересів малолітніх дітей, керуючись ст. 70 СК України, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що частка відповідачки у спільному майні подружжя може бути збільшеною з врахуванням того, що з нею проживають неповнолітні діти сторін, а розмір аліментів, які сплачує позивач за рішенням суду на утримання дітей є недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку, оскільки становить 500 грн. на місяць ( по 250 грн. на кожну дитину ), що є значно меншим, від прожиткового мінімуму, встановленого на 2010 р. для дітей відповідного віку.

Однак, визначаючи право власності позивача на частку в спільному майні подружжя, суд не врахував, що відповідач надає допомогу на утримання дітей, хоча і недостатню, однак не працює, є пенсіонером, вніс значні кошти на створення спільного майна. Тому, рішення суду в частині визнання за сторонами часток у спільному майні подружжя слід змінити, визнавши за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири за адресою Львівська область м. Миколаїв, вул.Мазепи,27/16; 2/3 частини даної квартири вважати власністю ОСОБА_3.

Доводи апелянта в тій частині, що суд вийшов за межі позовних вимог, на увагу не заслуговують, оскільки зі змісту позовних вимог вбачається, що такий просив визнати за ним право власності на ? частину квартири, визначивши його частку в спільному майні подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності сторін, а не просив визнати його співвласником спірної квартири на праві спільної сумісною власністю подружжя.

Керуючись ст.307,ст.309 ,316,317 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 17 червня 2010 року в частині визнання за сторонами часток у спільному майні подружжя слід змінити. Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири за адресою Львівська області м. Миколаїв вул.Мазепи,27/16 ; 2/3 частини даної квартири вважати власністю ОСОБА_3.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу апеляційного суду може бути подано касаційну скаргу протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: