Кагарлицький районний суд Київської області
Справа № 2- 590/10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2010 року м. Кагарлик

Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

Головуючого: судді Закаблук О.В.

При секретарі: Даценко К.М.

З участю представників: ОСОБА_1

ОСОБА_2

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, Хама здір ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «ОТП ОСОБА_5» про визнання кредитного договору недійсним та розірвання договору поруки,-

В С Т А Н О В И В :

На адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла позовна заява Хама здір ОСОБА_6, Хама здір ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «ОТП ОСОБА_5» про визнання кредитного договору недійсним та розірвання договору поруки, в якій позивачі просять суд винести рішення, яким об'єднати в одне провадження справу за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «ОТП ОСОБА_5» про визнання недійсним кредитного договору та розірвання договору поруки з цивільною справою №2-433/10 за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП ОСОБА_5» до ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, визнати недійсним кредитний Договір № СL-012/194/2008 від 21.08.2008 року, укладений між ОСОБА_3 та Закритим акціонерним товариством «ОТП ОСОБА_5», розірвати Договір поруки № 8К-012/194/2088 від 21.08.2008 року, укладений між ОСОБА_7 та Закритим акціонерним товариством «ОТП ОСОБА_5», у відповідності із ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачі» звільнити позивачів від сплати судового збору, судові витрати покласти на Відповідача ОСОБА_8 акціонерне товариство «ОТП ОСОБА_5».

В судове засідання позивачка ОСОБА_3 не з»явилася, хоча була повідомлена належним чином судом про день, час та місце слухання справи.

В судове засідання позивачка ОСОБА_7 не з»явився, хоча був повідомлений належним чином судом про день, час та місце слухання справи.

Представник позивачів ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги позивачів підтримав та пояснив суду, що 21.08.2008 року між Позичальником ОСОБА_3 та Закритим акціонерним банком (надалі за текстом ОСОБА_5) укладено кредитний Договір № СL-012/194/2008.

Зазначений Договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої ОСОБА_9 для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. На час укладання кредитного Договору позивачем ОСОБА_9 була достовірно надана інформація про фінансово-майновий стан позивача, та, відповідно до умов надання кредитних коштів позивачем була надана інформація про доходи у національній валюті України за шість місяців, що передували місяцю отримання кредиту.

Відповідно до п. 2 кредитного договору ОСОБА_5 зобов'язався надати Позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний Позичальника № 6956 у ОСОБА_9 і терміном погашення по 21.08.2014 року включно у сумі 43904,21 доларів США (сорок три тисячі дев'ятсот чотири долари США 21 центів).

Відповідно до п. З Позичальник зобов'язується сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 14,49 % (чотирнадцять процентів) річних, що нараховується на фактичний залишок заборгованості за кредитом, за фактичний період користування кредитними коштами. У п. 4 кредитного договору зазначено, що Позичальник зобов'язується щомісяця в термін до 21 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредиту у складі щомісячного ануітетного платежу, розмір якого за цим Договором становить 609,79 доларів США (шістсот дев'ять доларів США 79 центів).

З метою виконання Позичальником зобов'язань за кредитним Договором № СL-012/194/2008 від 21.08.2008 року між Поручителем ОСОБА_7 та ОСОБА_9 був укладено Договір поруки № 8К-012/194/2088 від 21.08.2008 року.

Відповідно до умов вказаного договору поруки, ОСОБА_7 зобов'язувався відповідати за повне та своєчасне виконання Позичальником боргових зобов'язань перед ОСОБА_9 за кредитним договором в повному обсязі.

Правовідносини, які виникають із кредитного договору, за суттю є зобов'язаннями, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобов'язань.

Чинний Цивільний кодекс України розрізняє валюту зобов'язання та валюту виконання зобов'язання.

Відповідно із ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Ст. 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про ОСОБА_5 банк України" гривня (банкноти і монети), як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів.

Таким чином, єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня.

Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства передбачені Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю", який з урахуванням припису статті 4 Цивільного кодексу України є одним із джерел регулювання правовідносин у валютній сфері.

Під валютними операціями у вказаному Декреті Кабінету Міністрів України розуміються операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

Надання ОСОБА_9 Позичальникові грошових коштів (кредиту) у вигляді відкличної невідновлювальної мультивалютної кредитної лінії та проведення позивачем дій відносно виконання своїх обов'язків в іноземній валюті (в тому числі, оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісій) за своєю правовою природою є валютною операцією.

Одночасно, статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії ОСОБА_5 банку України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» ліцензування, в тому числі, банківської діяльності, професійної діяльності на ринку цінних паперів, діяльності з надання фінансових послуг, здійснюється згідно з законами, що регулюють відносини у цих сферах.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» документ, який видається ОСОБА_5 банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого ОСОБА_9 та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність є банківською ліцензією.

Ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що на здійснення валютних операцій ОСОБА_5 України видає генеральні та індивідуальні ліцензії.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно із п.п. в), г) ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю" індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо:

надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;

використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Таким чином, враховуючи вищевикладене, надання та одержання кредиту в іноземній валюті,використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні суб'єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства, щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії.

Відповідно до частини 5 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю", пункту 1.10 Положення «Про порядок видачі ОСОБА_5 банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу» одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції, означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами ліцензії.

Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства, положення, щодо обов'язкового вираження зобов'язань в грошовій одиниці України (гривні) також передбачені статтею 524 Цивільного кодексу України.

Крім того, на день укладання кредитного Договору іноземний курс валюти становив 1 USD = 4,84 грн., та на сьогоднішній день становить 1 USD = 7,80 грн.

Отже, існує істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним Договором. Тобто з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла, яку мені необхідно сплачувати, в зв'язку із чим значно погіршився мій фінансовий стан.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісності та розумність. Вимоги справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражаються у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріпленні можливості адекватного захисту порушених цивільних прав або інтересів. Поєднання створених норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільних прав, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо.

При цьому справедливість можна трактувати, як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи, адекватного її становлення до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумління захисту цивільних прав та забезпечення виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питання регулювання цивільних відносин з урахуванням усіх учасників, а також інтересів громадян (публічного інтересу).

Отже, подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час с порушенням одного із принципів цивільно - правових відносин, які закріплені у статті 3 Цивільного кодексу України - принципу справедливості. Такі умови кредитного договору є несправедливими, так, як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обов'язків на шкоду Позичальника, споживача кредитних послуг.

Несправедливістю є, зокрема, умови кредитного Договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору у випадку погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону ОСОБА_5 покладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності, виключно на Позичальника за кредитним Договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням частини 3 статті 13 Цивільного кодексу України.

Таким чином, використання ОСОБА_9 долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесення в кредитний Договір пункт, що значно погіршує становища позичальника, як споживача порівняно з ОСОБА_9 в разі настання певних подій, що дає право для Позичальника відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суб'єкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у Договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс Договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Таким чином, кредитний договір має бути в цілому на вимогу споживача визнаним недійсним.

Згідно із статі 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. І статі 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання.

Таким чином, договір поруки, укладений 21.08.2008 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7, має бути також розірваний.

Відповідно до статі 110 Цивільного кодексу України та Постанови N 5 від 12.04.96 Пленуму Верховного суду України: «Відповідно до Закону «Про захист прав споживачів" споживачі за власним вибором звертаються до суду за місцем свого проживання, або за місцем знаходження Відповідача, або за місцем заподіяння шкоди, або за місцем виконання Договору. Жоден із цих Судів не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви або переслати її до іншого Суду з мотивів непідсудності.

Відповідно до ч. 1 статі 116 Цивільного кодексу України суддя під час відкриття провадження у справі, підготовки справи до судового розгляду або суд під час її розгляду мають право постановити ухвалу про об'єднання в одне провадження кількох однорідних позовних вимог за позовами одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача чи до різних відповідачів або за позовом різних позивачів до одного й того самого відповідача.

В провадженні Кагарлицького районного суду знаходиться цивільна справа №2-433/10 за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП ОСОБА_5» до ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором СL-012/194/2008 від 21.08.2008 року.

Враховуючи вищевикладене, об'єднання в одне провадження даної позовної заяви з цивільною справою №2-433/10, оскільки їх спільний розгляд є доцільним та вони витікають з одних і тих правовідносин.

На підставі викладеного та керуючись положеннями ст.ст. З, 15, 21, 110, 119-120 ЦПК України, Конституцією України, ст. ст. З, 4, 13, 203, 215, 236, 524, 548 Цивільного кодексу України, Законами України «Про заставу", «Про іпотеку", «Про національний банк України", «Про ліцензування певних видів господарської діяльності", «Про банки та банківську діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Положенням «Про порядок видачі ОСОБА_5 банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», Постанови N 5 від 12. 04. 96 пленуму Верховного суду України, Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів»

Представник позивачів ОСОБА_1 просить задовольнити позов.

Представник відповідача, - ОСОБА_10 в судовому засіданні проти позову заперечувала в повному обсязі.

Суд, вислухавши представника позивачів ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_10, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позову, обґрунтовуючи своє рішення наступними доказами.

Як встановлено судом в судовому засіданні, АТ «ОТП ОСОБА_5» заперечує проти позову та вважає його незаконним, а вимоги, що зазначені в ньому безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Так, на думку Позивачів, сума кредиту повинна бути виражена лише в гривні та, що єдиним законним засобом платежу є гривня.

Відповідно до п. 1 частини 2 статті 92 Конституції України виключно законами України встановлюється статус національної валюти, а також статус іноземних валют на території України.

Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України -гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, законодавством України встановлено валюту України, якою є «гривня» та водночас, можливість використання іноземної валюти у випадках і в порядку, встановленому законом.

Зокрема, випадки і порядок використання іноземної валюти визначаються Законом України «Про ОСОБА_5 банк України» від 20.05.1999 року № 679-ХІУ (із змінами та доповненнями) (надалі - Закон про НБУ) і Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93 (із змінами та доповненнями) (надалі - Декрет КМУ), виданими відповідно до них нормативними актами, якими передбачена можливість здійснення розрахунків в іноземній валюті при одержанні комерційного чи банківського кредиту в іноземній валюті і його погашенні.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Згідно з статтею 345 Господарського кодексу України кредитні операції банків полягають у розміщенні від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визначаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність.

Статті 47 та 49 Закону про банки визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії (ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями.

У положеннях ч. 2 ст. 44 Закону про НБУ зазначено, що ОСОБА_5 банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції ОСОБА_5 банку у сфері валютного регулювання та контролю належить, зокрема видача та відкликання ліцензій, здійснення контролю, у тому числі шляхом здійснення планових і позапланових перевірок, за діяльністю банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів), які отримали ліцензію ОСОБА_5 банку на здійснення валютних операцій, в частині дотримання ними валютного законодавства.

Відповідно до норм пп. «г» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави віднесено до операцій, які потребують ліцензії.

При цьому, відповідно до положень ч. 2 ст. 5 Декрету ОСОБА_5 банком України видаються генеральні ліцензії комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Водночас, суд звертає увагу, що посилання відповідачів на обов'язковість наявності індивідуальної ліцензії є неправомірними. Адже, відповідно до норм пп. «в» та «г» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції, зокрема як:

в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Проте, як роз'яснено в листі ОСОБА_5 банку України від 07.12.2009 р. № 13- 210/7871-22612 «Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, повідомляємо: на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.»

Щодо підпункту «г» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає необхідність наявності індивідуальної ліцензії для використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, слід зазначити, що дане положення не вимагає обов'язковість наявності індивідуальної ліцензії у ОСОБА_9 для здійснення кредитних операцій та сплати позичальником процентів і повернення кредиту.

Зокрема, використання іноземної валюти в якості засобу платежу визначений в пункту 1.3. «Положення про валютний контроль» затверджений постановою Правління ОСОБА_5 банку України від 8 лютого 2000 р. № 49, в п. 1.3. якого наведено визначення, що «використання іноземної валюти як засобу платежу» - це розрахунок за продукцію, роботи, послуги, об'єкти права інтелектуальної власності та інші майнові права.

Тобто, підпункт «в» пункту 4 статті 5 Декрету встановлює обов'язковість індивідуальної ліцензії, наприклад, у разі укладення договору купівлі-продажу мана, за яким розрахунок буде проводитись в іноземній валюті тощо. На кредитні операції підпункт «в» пункту 4 статті 5 Декрету не поширюється.

Про це, також, свідчить техніка викладення норм в нормативно-правовому акті, яким є розглядуваний Декрет, адже у всіх підпунктах п. 4 ст. 5 Декрету, які стосуються кредитних операцій чітко визначено, які з них потребують або не потребують індивідуальної ліцензії, у підпункті ж «в» - не йдеться про кредитування та сплату процентів та тіла кредиту.

Також, відповідно до п. 1.5. «Положення про порядок видачі ОСОБА_5 банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу» затверджене постановою Правління ОСОБА_5 банку України від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких ОСОБА_5 банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Отже, виходячи з наведеного чинним законодавством України встановлено право комерційних банків України здійснювати валютні операції на підставі генеральної ліцензії, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Як встановлено судом в судовому засіданні ОСОБА_8 акціонерне товариство «ОТП ОСОБА_5» діє на підставах положень чинного законодавства та підзаконних нормативно-правових актів України, тому 08.11.2006 року Закрите акціонерне товариство «ОТП ОСОБА_5» отримано генеральну банківську ліцензію за № 191 від 02.03.1998 року на право здійснення банківських операцій, визначених частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями.

Невід'ємною частиною цієї ліцензії є Дозвіл від 08.11.2006 року за № 191-1 з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати Закрите акціонерне товариство «ОТП ОСОБА_5» з валютними цінностями (додається). ОСОБА_8 акціонерне товариство «ОТП ОСОБА_5» є правонаступником Закритого акціонерного товариства «ОТП ОСОБА_5», отже користується всіма правами та обов'язками останнього.

На думку суду відповідач, керуючись загальними положеннями про зобов'язальне право та посилаючись на істотні умови договору купівлі-продажу неправомірно вважає кредитний договір таким, що неукладений.

З цього приводу суд звертає увагу, що відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами ОСОБА_5 банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист право споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:

1) сума кредиту;

2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача;

3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту;

4) право дострокового повернення кредиту;

5) річна відсоткова ставка за кредитом;

6) інші умови, визначені законодавством.

Між Відповідачем-1 та ОСОБА_9 було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, що підтверджується підписом відповідних осіб на кредитному договорі. Посилання Відповідача на не укладення кредитного договору з підстав того, що не було досягнуто щодо грошового еквіваленту - є безпідставним, адже жодний нормативний акт не містить такого положення, як істотну умову кредитного договору.

Між тим, відповідно до ч.2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.2 ст. 533 ЦК України при визначенні в зобов'язанні грошового еквівалента в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Тобто, враховуючи умови договору, а також чинне законодавство, Позичальник зобов'язаний здійснювати погашення кредиту за офіційним курсом долара США на день платежу, а не на момент укладення договору.

Суд звертає увагу, що на момент укладання Кредитного договору Позивач ніяким чином не висловив бажання отримати від ОСОБА_9 кредит в національній валюті, Позивача в повній мірі влаштовували всі вищезазначені умови кредитного договору, ніяких зауважень та доповнень до Кредитного договору ним заявлено не було.

Договірні відносини, що виникли між Позивачем та Відповідачем, регулюються, також розділом 1 глави 72 ЦК України "Позика". Відповідно до даного розділу, а саме до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Крім цього, згідно з п. 1.11.2. Кредитних договорів «У випадку відсутності або недостатності у Позичальника коштів для здійснення Платежів у відповідній валюті ОСОБА_5 має право здійснити конвертаційну операцію за рахунок коштів Позичальника в інших валютах відповідно до вимог чинного законодавства України за існуючими Тарифами ОСОБА_9.»

Також, згідно з п. 1.11.3. Кредитних договорів «Якщо у Позичальника не буде можливості виконати Боргові зобов'язання у Валюті Кредиту то, при наявності іншої вільноконвертованої валюти, Позичальник повинен запропонувати ОСОБА_9 виконання своїх зобов'язань у такій іншій валюті.»

Отже, з цього зрозуміло, що сторони під час укладення правочинів погодили порядок виконання боргових зобов'язань за кредитними договорами, також і у іншій валюті ніж валюта кредиту - а саме, в гривні.

Крім цього, вказані пункти договорів на думку суду цілком відповідають ч.2 ст.533 ЦК України «Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу...»

Згідно з п.7 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9, «Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом»

Отже, відсутня заборона визначення грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті на рівні закону, таке визначення цілком відповідає Конституції України та законодавству.

Необхідно також зауважити, що відповідно до ч. І ст.217 ЦК України «Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.»

Отже, умова Кредитних договорів про виконання зобов'язання в іноземній валюті не може бути визнано недійсною, адже сторони могли укласти кредитний договір і без її включення, тому що позивач міг здійснювати платежі в національній валюті відповідно до вимог законодавства України та решти умов договору про які йшлося вище.

Позивач в своєму позові посилається на те, що умови Кредитного договору, є несправедливими.

Суд критично відноситься на вищевказане посилання позивача. До того часу, коли це влаштовувало Позичальника і коли це йому було вигідно (особливо, коли курс долара почав знижуватись), він сплачував кредит за запропонованими та погодженими обома Сторонами умовами, його все влаштовувало, і він не вважав умови Кредитного договору такими, що порушують його права.

Щодо курсу національної валюти та його коливання до іноземних валют, то позивач й сам усвідомлював, що така зміна реальна та можлива, адже курс долара США з 1999 року збільшився з показника 3,48 до 5,05 гривень за 1 долар США станом на 2007 рік (на момент укладення договору), а влітку 2008 року показник знизився до 4,85 гривень за 1 долар США, тому посилання позивача про те, що він не міг передбачити коливання курсу є необгрунтованими.

Положення Кредитного договору щодо виконання зобов'язання в іншій конвертованій валюті за відповідним курсом саме це і передбачають, тому Позичальник повністю усвідомлював і був обізнаний щодо виконання зобов'язання у гривні за відповідним курсом.

Кредитний договір містить баланс інтересів, як Позичальника так і ОСОБА_9, і чітко визначає умови його виконання. Позичальник за власним волевиявленням отримав кредитні кошти на тих умовах, які визначені в Кредитному договорі. На інших умовах ОСОБА_5 просто не надавав би кошти, оскільки це призвело би до збитків ОСОБА_9, що повинен діяти в інтересах акціонерів ОСОБА_9 та осіб, які довірили ОСОБА_9 свої кошти. На сьогоднішній день, скориставшись на протязі трьох років, коли це було вигідно Позичальнику, кредитними коштами, тепер він намагається уникнути відповідальності у зв'язку із невиконанням умов Кредитного договору, користуючись правовим інструментом.

ОСОБА_9 надавав кредити в доларах США, євро, гривні, швейцарських франках. Тому у Позивача був широкий вибір програм кредитування, з різними відсотковими ставками, і враховуючи всі плюси і мінуси, Позивач обрав кредитування саме в доларах США. На момент підписання Кредитного договору Позивача в повній мірі влаштовували всі вищезазначені умови Кредитного договору, бо ніяких зауважень та доповнень до ОСОБА_9 ним заявлено не було.

Загальновідомо, що процентна ставка по гривневим кредитам значно більша ніж, зокрема, по кредитам в доларах США, що пов'язано саме з валютними ризиками. Позивач свідомо обрав валютний кредит зі сплатою меншої процентної ставки, що в свою чергу ще раз підтверджує, що вимоги Позивача є необгрунтованими.

Кредитний договір є двостороннім правочином. Це добровільне і належним чином оформлене волевиявлення обох сторін, які дійшли згоди стосовно всіх істотних умов, наслідком чого стало підписання Кредитного договору.

В даному випадку на думку суду всі дії Позичальника були спрямовані на реальне настання юридичних наслідків за цим договором і свідчать про те, що Кредитний договір є чинним та таким, що відповідає чинному законодавству.

Отже, як вважає суд, посилання позивача на несправедливість умов Кредитного договору та на невідповідність чинному законодавству не відповідає дійсності.

Відповідно, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, згідно ч. З ст. 10 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до остаточного висновку щодо відмові позивачеві у задоволенні позовних вимог, стосовно визнання кредитного договору № СL -012/194/2008 від 21.08.2008р. недійсним.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. З, 15, 21, 110, 119-120, 215, 218 ЦПК України, Конституцією України, ст. ст. З, 4, 13, 203, 215, 236, 524, 548 ЦК України, Законами України «Про заставу", «Про іпотеку", «Про національний банк України", «Про ліцензування певних видів господарської діяльності", «Про банки та банківську діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Положенням «Про порядок видачі ОСОБА_5 банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», Постанови N 5 від 12. 04. 96 пленуму Верховного суду України, Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3, Хама здір ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «ОТП ОСОБА_5» про визнання кредитного договору недійсним та розірвання договору поруки,- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Київської області через Кагарлицький районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: О.В. Закаблук