Справа №22ц-411/10 Головуючий у 1 інстанції: Гінда О.М.
Категорія: 37 Доповідач: Крайник Н.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Каблака П.І.

суддів: Крайник Н.П., Кота І.Н.

при секретарі: Гарванко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 листопада 2009 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_3, п"ята Львівська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним,-

в с т а н о в и л а:

24.09.2008 р. ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом в якому просила визнати заповіт ОСОБА_4, складений на користь ОСОБА_1 та посвідчений 26.05.2006 р. приватним нотаріусом ОСОБА_5 недійсним.

Зазначила, що 14.08.2008 р. померла її мати ОСОБА_4. Після смерті матері з»ясувалося, що 26.05.2006 р. вона склала заповіт , яким все своє майно заповіла братові ОСОБА_1. Посилаючись на те, що мати впродовж останніх років важко хворіла, з 17.01.2005 р. була визнана інвалідом І групи загального захворювання безтерміново, на час посвідчення заповіту приймала фармакологічні засоби, які як побічну дію мали зниження свідомості, сповільнення швидкості проходження психо - фізіологічних процесів просила визнати заповіт недійсним.

У лютому 2009 р. позивачка уточнила позовні вимоги. Посилаючись на те, що оспорюваний заповіт, як односторонній правочин, укладений з порушенням ч.3 ст.203 ЦК України та ст. 1257 ЦК України не відповідає волевиявленню заповідача її матері і не відповідає її внутрішній волі.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Визнано заповіт від 26.05.2006 року, вчиненний ОСОБА_4 на ім"я ОСОБА_1, завірений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу - недійсним.

На рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі покликається на те, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зазначає, що судом не встановлено застосування до спадкодавця фізичного чи психічного тиску, що могло вплинути на її волевиявлення. Спадкодавець на час посвідчення заповіту усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, тобто була дієздатною.

Спадкодавець, яка є їх матір»ю, після перенесеної хвороби дійсно не могла розмовляти та не володіла правою рукою, однак пересувалась по квартирі, читала, дивилась телевізор, про що ствердили свідки у судовому засіданні.

Крім того, судом допитувалася нотаріус, що посвідчувала заповіт, яка суду пояснила, що спадкодавцеві зачитувався проект заповіту, зі змістом якого вона погодилась кивком голови, волевиявлення заповідача було вільним та відповідало її внутрішній волі, заповіт посвідчувався в присутності свідків сусідів.

Суд не врахував, що 23.03.2005 року ( вже після перенесеної хвороби та задовго до посвідчення заповіту ) спадкодавець оформила довіреність на позивачку ОСОБА_2, яка посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, ОСОБА_6, в якій стверджується, що ОСОБА_4 "…розуміючи значення своїх дій та правові наслідки цього документу, діючи на підставі попередньої домовленості з повіреною.." тобто з позивачкою ОСОБА_2,"…на прохання ОСОБА_4І." ( яка не розмовляла) довіреність підписано ОСОБА_1 ". На час посвідчення доручення померла ОСОБА_4 також не могла розмовляти, писати, запросити нотаріуса та апелянта, адже не виходила з квартири і не могла висловлювати особисті бажання вголос.

Вважає, що мати усе поділила порівну, що і відповідало її внутрішній волі. Те, що він отримав від матері по заповіту сестра отримувала від неї протягом двадцяти років : мати придбала для позивачки земельну ділянку для будівництва будинку та допомагала коштами споруджувати будинок, допомогла сестрі і в купівлі нової машини.

Наведене не було враховано судом, що привело до ухвалення незаконного рішення.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних мотивів.

Згідно ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний правочин не відповідає волевиявленню заповідача , яке не було вільним та не відповідало її волі, так як на момент його вчинення остання не могла розмовляти із-за перенесеного захворювання, як і уголос читати, запрошувати свідків чи довірених осіб, оскільки не виходила з квартири, не могла висловлювати особисті прохання.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна.

Як встановлено судом, ОСОБА_4, яка померла 14.08.2008 р., є матір»ю сторін. 26.05.2005 р. все майно, яке належало їй на день смерті на праві власності заповіла своєму синові ОСОБА_7. Даний заповіт посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_3

На день посвідчення заповіту ОСОБА_4 була інвалідом першої групи загального захворювання (а.с.78), 17.01.2005 р. їй безтерміново встановлено інвалідність внаслідок перенесеного у 2004 році інфаркту мозку, що підтверджується епікризом випискою з історії хвороби (а.с.80). Згідно даних епікризу ОСОБА_4 встановлено діагноз : моторна афазія втрата здатності розмовляти, відсутні активні рухи в правій руці.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 ствердили, що заповідачка на час посвідчення заповіту не володіла правою рукою та не могла розмовляти та висловлювати свої думки вголос , однак вільно пересувалася по квартирі, спілкувалася з лікарями через свою доньку ОСОБА_2 .

Однак, ухвалюючи рішення, суд однобоко оцінив покази свідків та не дав належної оцінки показам свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 в тій частині, що заповідачка на час посвідчення заповіту розуміла його зміст, так як текст заповіту їй ними зачитувався (та підписувався ними) в присутності нотаріуса, та що про свою згоду вона підтвердила кивком голови.

Суд взагалі не прийняв до уваги та не дав оцінки наявному в матеріалах справи доказу - довіреності від 23.03.2005 року (а.с.108), виданій заповідачкою ОСОБА_4 позивачці ОСОБА_2 на вчинення від її імені широкого кола повноважень, в т.ч. з правом вчинення від її імені правочинів щодо розпорядження її майном та отриманням коштів у всіх банках України, відкриття від її імені в банківських установах рахунків в національній та іноземній валюті. Дана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за місцем проживання ОСОБА_4 в присутності сторін. З тексту довіреності вбачається, що ОСОБА_4 "…розуміючи значення своїх дій та правові наслідки цього документу, діяла на підставі попередньої домовленості з повіреною, тобто з позивачкою ОСОБА_2В.»; «на прохання ОСОБА_4І.» довіреність підписано ОСОБА_1.

Крім того, як встановлено в засіданні колегії, позивачка за даним дорученням отримувала кошти - пенсію ОСОБА_4 та компенсацію від уряду Німеччини в іноземній валюті, яку, як ствердила позивачка в засіданні колегії, мати між нею та братом розділила порівну.

Даних щодо зміни стану здоров»я заповідачки ОСОБА_4 з часу встановлення їй інвалідності ( 17.01.2005 р.) до часу посвідчення заповіту ( 26.05.2005 р.) в матеріалах справи немає.

На думку колегії суддів, заповіт посвідчено з дотриманням вимог ст. 203 ЦК України, оскільки ОСОБА_4 не визнана судом недієздатною, а відтак має необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення на час вчинення заповіту було вільним та відповідало її внутрішній волі, правочин вчинено у формі, встановленій законом ( відповідає вимогам ст. 1247 та ч.4 ст.207 ЦК України ) та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Доказів того, що волевиявлення заповідача ОСОБА_4 на час посвідчення заповіту не було вільним позивачка суду не надала та судом не встановлено.

Фізичні вади, що виражені у неможливості вголос висловлювати свої думки та обмежені активні рухи правої руки заповідачки ОСОБА_4 на час посвідчення заповіту не є обставинами, які виключають вираження волі заповідача іншим шляхом, зокрема мовою жестів.

З наведених підстав рішення суду першої інстанції слід скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_3, п"ята Львівська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним.

Керуючись п.2 ст.307. п.3 ст.309, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 листопада 2009 року скасувати .

Ухвалити нове рішення, якиму позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_3, п"ята Львівська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий :

Судді :