РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.

При секретарі: Балюк О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 липня 2010 року, -

ВСТАНОВЛЕНО:

В березні 2010 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1

При цьому покликалася на те, що є фактичною дружиною ОСОБА_3, який без її відома та дозволу подарував квартиру, яка є спільним майном подружжя, ОСОБА_1

В квітні 2010 року ОСОБА_3 подав свій позов до ОСОБА_1, третьої особи ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування спірної квартири, укладеного між ним та ОСОБА_1 14 грудня 1999 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликався на те, що він мав намір укласти з відповідачем (який приходиться йому племінником) договір довічного утримання, і вважав що такий укладає. Відповідач обіцяв йому матеріально допомагати. Тексту договору він не читав. Він помилився щодо правової природи правочину.

Крім того, даний договір ним укладався внаслідок збігу тяжких обставин, оскільки на той час у нього була мізерна пенсія, і сильно погіршився стан його здоров'я, а укладаючи спірний договір він надіявся на матеріальну допомогу від ОСОБА_1 Однак такої останній йому не надавав. А натомість почав вимагати щоб він звільнив подаровану квартиру. І тільки тоді він довідався що насправді уклав договір дарування, а не довічного утримання.

В травні 2010 року ОСОБА_2 подала в суд заяву в якій просила її позов залишити без розгляду. Ухвалою від 25 травня 2010 року, заяву ОСОБА_2 задоволено.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 02 липня 2010 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 14 грудня 1999 року на квартиру АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі №6957.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1

В своїй апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Стверджує, що судом не взято до уваги те, що з позовом про визнання недійсним договору дарування позивач звернувся більше як через 10 років пропустивши строк позовної давності. Ініціатором спірного договору був сам позивач. Даний договір нотаріусом був зачитаний та роз'яснено його зміст. Як до, так і після укладення договору між ними були хороші родинні відносини (позивач є його рідним дядьком). Довіряючи йому у всьому, позивачем було складено заповідальне розпорядження по договору депозитного вкладу ОСОБА_3 банку "Фінанси та кредит", а також заповів йому свої заощадження в АТ Селянського банку "Дністер" в сумі 8 000 грн. на випадок його смерті та організації похорон. В декількох банківських установах на рахунках позивача знаходиться більше 80 тисяч гривень, що не може говорити про тяжке матеріальне становище.

При укладенні спірного договору між ними була домовленість у відповідності до якої позивач сплачував комунальні послуги за винятком оплати за тепло, яку протягом більше 10 років здійснював він.

Всі ці обставини свідчать про те, що позивач знав який він договір укладає і його волевиявлення було вільним.

Дані обставини не були взяті до уваги судом, що привело до ухвалення незаконного рішення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення на підтримання та заперечення скарги, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що така підлягає до задоволення.

У відповідності до ч. 1 ст. 56 ЦК України (в редакції 1963 року) угода укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною.

Згідно ч. 1 ст. 57 ЦК України (в редакції 1963 року) угода укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Статтею 243 ЦК України (в редакції 1963 року) визначено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Задовільняючи позовні вимоги про визнання договору дарування від 14 грудня 1999 року недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, який є людиною похилого віку помилився щодо правової природи договору, маючи на меті укласти договір довічного утримання, і не мав на меті позбавляти себе власності єдиного житла. Крім того, договір дарування фактично не виконаний оскільки передачі майна обдарованому не відбулося. Також позивач не пропустив строку звернення до суду, оскільки про те, що ним був укладений договір дарування, а не договір довічного утримання він довідався лише в грудні 2010 року, через 11 років після укладення такого.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна.

Матеріалами справи та судом достовірно встановлено, що спірний договір був укладений між сторонами 14 грудня 1999 року (позивач приходиться рідним дядьком відповідача) своїх дітей у позивача не має. На час укладення договору позивачеві виповнилося 62 роки. Після укладення договору відповідачем такий зареєстровано в ЛОДК "БТІ та ЕО", де 05.07.2000 року отримано реєстраційне посвідчення. А також правовстановлюючі документи подано в ЛКП та організації, які надають комунальні послуги за місцем знаходження квартири.

З моменту укладення спірного договору та до часу розгляду справи в суді, відповідачем проводилась оплата за тепло, а позивачем інші комунальні послуги по квартирі (по домовленості з ними). Всі квитанції оформлялися на ім'я нового власника ОСОБА_1 ОСОБА_5 обставин не заперечує і позивач.

Крім того, 14 лютого 2007 року ОСОБА_3 складено заповідальне розпорядження, згідно якого він заповідав на випадок своєї смерті ОСОБА_1 отримати кошти в повній сумі, що знаходяться на його депозитному рахунку в філії "Львівське регіональне управління" Банку "Фінанси та кредит". А також позивачем надано відповідачу кошти в сумі 8 000 грн., які останнім 20 липня 2009 року покладено на депозитний рахунок в ВАТ Селянський комерційний банк "Дністер". Дані кошти мали цільове призначення на випадок смерті позивача, для організації похорон. Ці обставини також не заперечувалися позивачем.

Все вищенаведене свідчить про те, що між сторонами були хороші, довірительні родинні стосунки. Не маючи рідних дітей позивач своє майно та заощаджені кошти довірив відповідачеві. І це при тому що він проживав в фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 (встановлено рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 березня 2010 року). Дії ОСОБА_3 були продуманими та прогнозованими, уклавши договір дарування квартири з племінником, в подальшому він довірив йому розпорядження своїх заощаджень (відповідач не зловживав цим та не розтратив кошти довірені йому позивачем).

Будучи людиною в віці 62 років, позивач не перебував в якомусь хворобливому стані і доказів того, що при укладенні спірного договору (зміст якого йому було зачитано та роз'яснено) він не розумів, що укладає договір дарування квартири ним не представлено. Свідки: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, пояснили, що позивач сам був ініціатором договору дарування, оскільки боявся що його співжителька шляхом впливу на нього може заволодіти його квартирою.

Після укладення спірного договору, квартира АДРЕСА_2 була переоформлена на відповідача. Фактично він прийняв подароване майно. Сплачував кошти по оплаті комунальних послуг. Протягом 11 років позивач отримував квитанції по оплаті комунальних послуг на ім'я ОСОБА_1, частково здійснював проплату таких. А тому його твердження про те, що він не знав про відчуження спірної квартири не заслуговують на увагу.

Посилання позивача на те, що при укладенні договору дарування він вважав, що укладає договір довічного утримання, а також те що він не мав наміру відчужувати єдине своє житло є суперечливими, оскільки як і при договорі дарування, так і при договорі довічного утримання майно відчужується на користь іншої сторони.

Позивачем не представлено суду належних доказів, які б свідчили про те, що на час укладення спірного договору він помилявся щодо правової природи договору чи такий укладався внаслідок збігу тяжких обставин (при знаходженні на банківських рахунках на його ім'я більше 80 тисяч гривень).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 березня 2010 року задоволено заяву ОСОБА_2 та встановлено факт проживання її однією сім'єю з ОСОБА_3 з 1977 року по 2009 рік (а.с. 6). В березні 2010 року після вступу в законну силу даного рішення суду, ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування спірної квартири укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 В подальшому просила залишити позов без розгляду.

Дані обставини можуть свідчити про вплив ОСОБА_2 на ОСОБА_3 (про що в своїх поясненнях стверджували відповідач та свідки по справі).

Оцінивши зібрані по справі докази, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позову.

Рішення суду не можна вважати законним та обґрунтованим. І таке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, так як позивачем не доведено підстав передбачених ст. ст. 56, 57 ЦК України (в редакції 1963 року) для визнання недійсним спірного договору дарування.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.п. 1-4, 314 ч. 2, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 липня 2010 року -скасувати, та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_2, ОКП ЛОР "БТІ та ЕО", приватний нотаріус ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування від 14 грудня 1999 року на квартиру АДРЕСА_2 відмовити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: