Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_4 міської ради і виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради, треті особи Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора і комунальне підприємство «ОСОБА_4 міжміське бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_4 обласної ради про визначення часток в спільній власності на житло, припинення спільної сумісної власності та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 14 червня 2010 року звернулися до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4 міської ради і виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради про визначення часток в спільній власності на житло та визнання права власності. Позивачі в своєму позові та в ході судового засідання посилалися на те, що ними разом з ОСОБА_5 була отримана для постійного мешкання квартира ІНФОРМАЦІЯ_1, де вони і мешкали всією своєю сімєю. В 1998 році вони приватизували займане житло, про що отримали свідоцтво. 08 січня 2008 року померла дочка позивачів ОСОБА_5, відкрилася спадщина, позивачі звернулися до нотаріальної контори та МБТІ про надання витягу з реєстру нерухомого майна та визнання права власності в порядку спадкування, але отримали відмову через відсутність належним чином встановлених часток власності в приватизованій квартирі. Вважаючи частку вказаної квартири спадковим майном, позивачі просили визначити, що їм з ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належить по 1/4 частині квартири АДРЕСА_1, припинивши їх право спільної сумісної власності на це житло та визнати за позивачами право власності на 1/8 частку кожного з батьків померлої вказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті дочки, оскільки вони фактично прийняли спадщину і вступили в управління та володіння цим спадковим майном, задовольнивши позов у повному обсязі.

Представники відповідачів ОСОБА_4 міської ради і виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. В письмовому зверненні проти задоволення позову заперечували, просили суд розглянути справи за відсутності їх представника і рішення винести за наявними матеріалами справи. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаних відповідачів згідно ст. 169 ЦПК України.

Представники третіх осіб КП «ОСОБА_4 міжміське бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_4 обласної ради та Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. В письмовому зверненні просили суд розглянути справи за відсутності їх представників і рішення винести за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаних третіх осіб згідно ст. 169 ЦПК України.

Зясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 разом з дітьми ОСОБА_5 і ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5) у встановленому порядку отримали для постійного мешкання квартиру ІНФОРМАЦІЯ_1, де вони були належним чином прописані та зареєстровані і мешкали всією своєю сімєю. В 1998 році вони у встановленому законом порядку приватизували займане житло, про що отримали свідоцтво від 28 серпня 1998 року, де вказано, що ця квартира знаходиться в їх спільній сумісній власності. 08 січня 2008 року померла дочка позивачів ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після цього позивачі звернулися до відповідної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини в вигляді часток приватизованої квартири після смерті ОСОБА_5, для чого їм потрібно було отримати в КП ДМБТІ ОСОБА_4 обласної ради виписку з реєстру прав власників нерухомого майна, але йому в отриманні такої виписки було відмовлено через відсутність визначення конкретних часток власності в квартирі АДРЕСА_1. З цих підстав (відсутність виписки з реєстру прав власників нерухомого майна) нотаріальна контора відмовила позивачам в отриманні свідоцтва про спадщину після смерті ОСОБА_5 стосовно частин вказаної квартири. Ніхто з родичів позивачів в приватизації вказаної квартири участі більше не приймав, єдиними спадкоємцями є позивачі, сторони визначилися зі спадкуванням на користь позивача батьків померлої ОСОБА_5..

З метою захисту своїх прав позивачі вимушені були звернутися до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають в даній квартирі.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інакше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…»

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що позивачі з родиною та ОСОБА_5 мешкали та були зареєстровані у вказаному житлі разом, жодних домовленостей між ними і їх вказаною докою стосовно часток спільної сумісної власності не існувало, а отже ці частки у праві спільної сумісної власності відносно квартири АДРЕСА_1 є рівними для позивачів з їх дітьми (члени їх родини) та складають по 1/4 частці, після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, позивачі (батьки померлої) фактично прийняли спадщину і вступили в управління та володіння цим спадковим майном, інших спадкоємців немає. ОСОБА_5 не залишила заповіту на свою частку, позивачі готові до спадкування за законом.

У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. У відповідності зі ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджається приналежним йому майном. Власник має право робити відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При таких обставинах суд вважає можливим визначити, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належить по 1/4 частині квартири АДРЕСА_1, припинивши їх право спільної сумісної власності на це житло та визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право власності на 1/8 частку кожного квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті їх дочки ОСОБА_5, що померла 08 січня 2008 року, які (позивачі) фактично прийняли спадщину і вступили в управління та володіння цим спадковим майном.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання та підлягають задоволенню повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 319, 368, 372, 392 ЦК України, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. ст. 10, 11, 209, 212- 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визначити, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належить по 1/4 частині квартири АДРЕСА_1, припинивши їх право спільної сумісної власності на це житло.

Визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право власності на 1/8 частку кожного квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті їх дочки ОСОБА_5, що померла 08 січня 2008 року, які (позивачі) фактично прийняли спадщину і вступили в управління та володіння цим спадковим майном.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя