АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-8440/10 Головуючий у 1-й інстанції Дігтяр М.І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2010 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого: Буленка О.О.

Суддів: Панченка О.О., Бондаревської С.М.

при секретарі : Буряк С.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 25 травня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договром позики.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договром позики у розмірі 500 доларів США.

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 25 травня 2010 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3962, 50 грн. в рахунок погашення боргу, 120 грн. понесених судових витрат та 500 грн. витрат за надання юридичної допомоги, а загалом 4582, 50 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням відповідачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарги підлягають частковому задоволенню.

У відповідності з п.3 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

У відповідності до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставою для скасування рішення в апеляційному порядку і ухвалення нового або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 28.10.2001 року ОСОБА_2 отримала у борг від ОСОБА_3 500 доларів США, які згідно складеною нею розписки зобовязувалася повернути в строк до 28.01.2002 року.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Оскільки відповідачка вчасно борг не повернула, ОСОБА_3 був змушений звернутися з позовом до суду, проте пропустивши строк позовної давності з причин перебування до 21.01.2010 року у місцях позбавлення волі, просив його поновити.

Погоджуючись з висновком суду про необхідність поновлення строку позовної давності, так як він пропущений з поважних причин, колегія суддів, разом з цим, не може погодитись з правовим обгрунтуванням зазначеного висновку, так як він зроблений з порушенням норм матеріального права. Зокрема помилково застосовано положення Цивільного кодексу України 2003 року, тоді як підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу Української РСР від 1963 року, як визначено у п.6 Прикінцевих та перехідних положень чинного кодексу, де визначено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим кодексом, тобто до 01.01.2004 року.

Відповідно до ч.2 ст. 80 Цивільного кодексу Української РСР від 1963 року якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про поновлення строку позовної давності, проте невірно застосував норми матеріального права, то в цій частині необхідно його змінити та виключити з мотивувальної частини посилання на ст.ст. 256, 257, 264 Цивільного кодексу України 2003 року.

Окрім того, судом невірно задовлено позовні виимоги в частині відшкодування з відповідачки витрат за надання правової допомоги у розмірі 500 грн., тому що в матеріалах справи відсутнє документальне підтвердження оплати ОСОБА_3 вказаної суми за правову допомогу адвоката або іншого фахівця в галузі права.

Тому у задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_2 витрат за надання юридичної допомоги слід відмовити.

В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про повернення грошей ОСОБА_3 15.01.2002 року не заслуговують на увагу, так як відповідачкою не надано письмових доказів на підтвердження даного факту.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 звдовольнити частково.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 25 травня 2010 року - змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 25 травня 2010 року посилання на ст.ст. 256, 257, 264 Цивільного кодексу України 2003 року щодо застосування судом позовної давності за правилами цого кодексу.

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_2 500 грн. витрат за надання юридичної допомоги - за недоведеністю.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий: (підпис)

Судді

Апеляційного суду : (підписи)

Вірно: