Справа №22ц-2025 Головуючий у 1-й інстанції Гулкевич О.В.
Категорія: 27 Доповідач: Штефаніца Ю.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Павлишина О.Ф.

суддів: Шашкіної С.А., Штефаніци Ю.Г.

при секретарі: Глинському О.А.

за участі представника «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 лютого 2010 року, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням задоволено позов відкритого акціонерного товариства Всеукраїнський ОСОБА_3 ( ВАТ«ВіЕйБі Банк») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним Договором №86/07/05 від 13.07.2007 р. в розмірі 3 791 578 грн.14 коп. та постановлено стягнути з відповідача на користь банку судові витрати в розмірі 1746 грн. 36 коп. та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Дане рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_2, який, з покликанням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вважає таке незаконним. Зокрема зазначає, що вирішення даного спору зачіпає права та інтереси приватного підприємства «Левант», якому належать обєкти нерухомості, що забезпечують виконання зобовязань позичальника, а також - його дружини ОСОБА_4, як співвласника майна подружжя, які безпідставно не були залучені до участі у справі. Вказує на те, що суд розглянув дану справу без його участі, належно не повідомивши про час та місце розгляду справи. На думку апелянта, при прийнятті рішення суду слід було застосувати положення ст. 617 ЦК України та розглянути питання щодо звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобовязання, яке сталося не з його вини. Вважає, що суд при визначенні розміру пені невірно виходив з умов договору , а не з положень ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», відповідно до якої пеня не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України. Зазначає також, що при вирішенні питання про застосування штрафних санкцій суд не застосував скорочені строки позовної давності. Просить оскаржуване рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд (а.с.116).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ВАТ «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_1 на спростування доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів не знаходить достатніх підстав для її задоволення.

Суд першої інстанції, в супереч доводам апелянта, з достатньою повнотою та всебічністю дослідив надані сторонами докази, вірно встановив фактичні обставини справи, спірні правовідносини та правильно застосував матеріальне і процесуальне право при вирішенні даного позову.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 липня 2007 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» в особі начальника відділення №6 Львівської філії ВАТ «ВіЕйБі Банк» як «Кредитодавцем» та ОСОБА_2, як «Позичальником», було укладено кредитний договір №86/07/05, згідно якого ОСОБА_3 надав цьому позичальнику кредит на поточні потреби у формі невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом в сумі 300 000 доларів США на строк до 13.07.2017 року з оплатою процентної ставки за користування кредитом в розмірі 14% річних. При цьому, відповідно до п.1.1.4 даного договору та Додаткових угод до цього договору за №1 від 13.07.2007 року та № 2 від 17.07.2007 року надання кредиту було здійснено двома траншами, відповідно на суму 103 000 доларів США для погашення кредитної заборгованості МПП «Левант» та 197 000 доларів США. (а.с.11-13,16,17).

Як встановлено судом, між сторонами виникли договірні стосунки, передбачені ч.1 ст.1054 ЦК України. При цьому позивач в повному обсязі виконав свої зобовязання за кредитним Договором №86/07/05 відповідно до п.п. 2.2, 3.1, шляхом видачі всієї суми кредиту на поточний рахунок Позичальника №104/804 у відділенні №6 Львівської філії Кредитодавця, що відповідачем фактично визнається.

Відповідно до п.п. 3.3.3., 3.3.4., 3.3.5. кредитного Договору позичальник ОСОБА_2 взяв на себе зобовязання забезпечити повернення кредиту та сплатити проценти за користування цим кредитом в строк та на умовах, що визначені Кредитним договором, а також на вимогу Кредитодавця достроково повернути наявну заборгованість за кредитом. Сплатити проценти за фактичний термін користування Кредитом та штрафні санкції.

Судом беззаперечно встановлено і те, що відповідач з жовтня 2008 року належно не виконував взяті на себе зобовязання та не сплачував проценти і тіло кредиту в установлені строки та на умовах, що зазначені в кредитному Договорі. При цьому, станом на день подання позову 14 вересня 2009 року утворилась прострочена заборгованість по самому кредиту в розмірі 25000 доларів США та по відсотках за користування кредитом 33 685 доларів США, що відповідачем не заперечується.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вірно виходив з вимог ст. ст.525, 526, 530 ЦК України, відповідно до яких зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається.

Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом ст.ст.1049, 1050 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. При цьому, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України.

Відповідно до п.3.2.3 кредитного Договору №86/07/05 від 13.07.2007 р., у разі несвоєчасного погашення кредиту та/або процентів Кредитодавець має право вимагати дострокового погашення кредиту в повному обсязі, сплати процентів за його користування та сплати відповідних штрафних санкцій.

З огляду на вимоги вказаних норм матеріального права та положень кредитного Договору №86/07/05 від 13.07.2007 р., суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача простроченої заборгованості по кредиту, по відсотках за користування кредитом та заборгованості по самому кредиту, яка станом на 14.09.2009 року становила 237 500 доларів США.

Окрім того, виходячи з положень ст.611 ЦК України, а також умов кредитного Договору №86/07/05, передбачених в п.п.4.2, 4.3, судом прийнято вірне рішення щодо стягнення з відповідача неустойки у вигляді штрафу у розмірі 165 000 доларів США та пені в розмірі 4855 доларів 74 центи США.

При цьому, в супереч доводам апеляційної скарги, порядок визначення судом розміру пені відповідає ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», яка передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, та п.4.2 кредитного Договору, відповідно до якого сторони визначили та погодили пеню у розмірі подвійної процентної ставки, визначеної в п.1.1.3 цього Договору, за кожний день прострочення виконання.

Безпідставними є і твердження апелянта про те, що позивач пропустив термін звернення до суду за захистом свого права щодо стягнення штрафних санкцій (штрафу, пені), оскільки з матеріалів справи вбачається, що заборгованість за кредитним Договором стала утворюватись з жовтня 2008 року. Позивач же звернувся з позовною заявою до суду у вересні 2009 року, тобто в межах річного строку звернення до суду, що відповідає положенням п.1 ч.2 ст.258 ЦК України.

Відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин і ст.617 ЦК України, тобто, щодо звільнення особи від відповідальності за порушення зобовязання внаслідок випадку або непереборної сили.

Судом першої інстанції з достатньою очевидністю та повнотою встановлено те, що саме з вини відповідача не здійснюється своєчасне і повне погашення заборгованості по кредиту. До того ж, відповідно до ч.2 ст.617 ЦК України, відсутність у боржника необхідних коштів не вважається випадком.

Колегія суддів не бере до уваги і покликання апелянта на дефіцит готівкової валюти, зміну курсу національної валюти та вплив зовнішньої фінансової кризи на його платоспроможність, оскільки дані обставини не відносяться до таких, які б свідчили про наявність непереборної сили (форс-мажору).

До того, ж п.5.2 кредитного Договору сторони передбачили, що при дії обставин форс-мажору більше одного місяця, позичальник зобовязаний протягом 5 банківських днів від закінчення місячного терміну погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час користування кредитом та штрафні санкції, визначені цим Договором.

Таким чином правових підстав для звільнення ОСОБА_2 від відповідальності за невиконання умов кредитного Договору №86/07/05 від 13.07.2007 р. колегія суддів не вбачає.

Покликання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що його не було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи не ґрунтуються на матеріалах справи, з яких вбачається, що таке повідомлення телеграмою про судове засідання 09 лютого 2010 року було направлено та вручено йому особисто 30 січня 2010 року, тобто у строки та у спосіб, передбачені п.п.2, 6 ст.74 ЦПК України (а.с.102, 106,107).

Виходячи зі змісту позовних вимог ВАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_5 та положень ст.11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства а також ст. 543 ЦК України щодо солідарного обовязку боржників, колегія суддів вважає, що позивач, скориставшись своїм правом вимагати виконання обовязку лише з боржника ОСОБА_6, діяв у передбачений законом спосіб і незалучення до участі у справі в якості співвідповідача приватного підприємства «Левант», директором якого являється ОСОБА_2, та його дружини ОСОБА_4, безпосередньо права і інтереси якої вирішенням спірних правовідносин не порушуються, не ставить під сумнів правильність прийнятого судом рішення.

За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду і не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 лютого 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий : Павлишин О.Ф.

Судді: Шашкіна С.А.

ОСОБА_7