Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 334
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 банку України, треті особи ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди та витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 21 квітня 2003 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 банку України про відшкодування матеріальної шкоди, витрат і моральної шкоди. Позивач в своєму позові та в ході судового засідання посилався на те, що 14 жовтня 2002 року з вини відповідача сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої йому завдано значну матеріальну і моральну шкоду. Він тривалий час був без своєї машини, лікується, поніс багато витрат ремонт автомобіля, лікування та життєздатність. В добровільному порядку відповідач не погоджуються виплачувати будь-яку шкоду, вважає такі дії відповідача неправильними і просив стягнути з нього повну матеріальну шкоду, витрати на експертне дослідження та судовий збір і значну моральну шкоду, задовольнивши позов у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 банку України в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно 14 жовтня 2002 року була дорожньо-транспортна пригода за участі їх працівника ОСОБА_3, але в результаті цієї ДТП винним визнано не його, складено протокол про адміністративне правопорушення, винним є сам позивач, якому дійсно завдана шкода, але відшкодовувати її повинна винна особа, а не вони, позовні вимоги про моральну шкоду не доведені і безпідставні, весь позов не обґрунтований, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, підтримав заперечення проти позову і пояснення представника відповідача, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні з позовними вимогами погодилася, підтримала пояснення позивача і обставини події та спору, вважає позов законним і просила задовольнити його в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача і його представника, представника відповідача та третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В судовому засіданні встановлено, що 14 жовтня 2002 року близько 12.50 години в лівому ряду по вул. 152 Стрілецької дивізії зі сторони пр. ОСОБА_5 в напрямку вул. Набережна Перемоги м. Дніпропетровська рухався автомобіль Шкода-Фабія, державний номер НОМЕР_1, який на праві власності належить третій особі ОСОБА_4, під керуванням (за дорученням) водія позивача ОСОБА_1 Під час руху цього автомобіля у вказаному місці спереду в попутному напрямку в правому ряду рухався автомобіль УАЗ-3909, державний номер НОМЕР_2, який належить відповідачу НБУ, під керуванням третьої особи ОСОБА_3 Автомобіль УАЗ-3909 рухався в правому ряду і почав робити маневр шляхом зміщення ліворуч перед автомобілем під керуванням позивача, останній прийняв заходи для уникнення зіткнення шляхом зменшення швидкості та зміщення праворуч, але не встиг це зробити і відбулося зіткнення автомобілів. Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2002 року винним у вказаній ДТП визнано було ОСОБА_1, але за протестом прокурора вказана постанова постановою від 04 лютого 2003 року була скасована, адміністративний матеріал переглянуто і винесено постанову про припинення адміністративної справи стосовно ОСОБА_6 через відсутність ознак адміністративного правопорушення.

За результатами розгляду справи судом призначалася судова авто технічна експертиза, згідно висновку якої № 469 від 15 січня 2005 року, на думку суду, винними у вказаній дорожньо-транспортній пригоді є обидва водія, а тому вина є змішаною. При цьому порушення цими водіями (позивач ОСОБА_1 і тертя особа ОСОБА_3В.) правил дорожнього руху України знаходилось у прямому причинно-слідчому звязку із наслідками у вигляді пошкодження автомобілів сторін.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Згідно зі ст. 440 ЦК України (в ред. 1963 року) шкода, заподіяна громадянину чи майну громадянина, відшкодовується особою, яка завдала шкоду, в повному обязі. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Вважаючи відповідача винним у скоєнні вказаної дорожньо-транспортної пригоди, позивач і звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, яку йому відповідач не відшкодував у добровільному порядку.

Суд вважає такі позовні вимоги обґрунтованими частково, оскільки вони підтверджуються матеріалами справи, поясненнями, оглянутими матеріалами цивільної та кримінальної справ, але доведена і встановлена вина в скоєнні ДТП змішана, тобто обох водіїв, що з технічної точки зору знаходяться в причинному звязку з подією та завданою шкодою. Ступінь вини вказаних водіїв необхідно розподілити на думку суду порівну по 50%.

Згідно ст. 450 ЦК України (в редакції 1963 року) організації та громадяни, діяльність яких повязана з підвищеною небезпекою для оточуючих (транспортні організації, промислові підприємства, будівництва, власники автомобілів та ін.), зобовязані відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла в наслідок непереборної сили чи дій потерпілого.

Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» під власником джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особо чи громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного керування чи з інших підстав (договору оренди, довіреність та ін.).

Приймаючи до уваги вказане, суд вважає, що шкоду, завдану позивачу в наслідок дорожньо-транспортної пригоди 14 жовтня 2002 року повинен нести відповідач в частині вини його працівника (третьої особи ОСОБА_3В.) і ступеню відповідальності 50%. Згідно наданих суду позивачем документів (чеки, квитанції, довідки, виписки та ін.) та висновку судової авто товарознавчої експертизи № 1999-09 від 20 жовтня 2009 року розмір прямої матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок пошкодження автомобіля під час вказаної ДТП 14 жовтня 2002 року (вартість ремонтно-відновлювальних робіт, матеріалів, деталей, фізичний знос. Втрата товарного вигляду) складає 31009 грн. 98 коп., 50% від якої (ступінь вини позивача в ДТП) є 15504 грн. 99 коп..

Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Таким чином неправомірними діями водія відповідача, повязаними з використанням джерела підвищеної небезпеки (транспортного засобу) позивачу було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями водія відповідача і підлягають частковому відшкодуванню за рахунок відповідача.

Крім того, суд вважає підлягаючими частковому задоволенню і вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 3000 грн. з відповідача на користь позивача, оскільки позивачу дійсно завдано моральної шкоди: нервові хвилювання, моральні страждання, стресові ситуації, хвороба, безпідставне затягування питання про відшкодування шкоди і розгляд справи додатково спричинило нервові хвилювання, позивач конче потребує матеріальної підтримки на законних підставах, але отримати не може в звязку з неправомірними діями відповідача, порушується звичний порядок життя сімї позивача. Усвідомлення того факту, що через нього (позивача) його близькі та рідні вимушені змінити уклад свого життя, вживати додаткових зусиль і позбавити себе нормального відпочинку постійно пригнічувало і продовжує пригнічувати позивача; безсоння від болю та від хвилювань в результаті викликало не лише фізичну але й душевну біль, та завдало глибокої душевної травми. В задоволенні решти вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього по автомобілю, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань або завищені ціни ремонту автомобілю стосовно позовних вимог є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги заперечення відповідача проти позову повністю, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково і стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду 15504 грн. 99 коп., витрати на експертне дослідження 289 грн. 80 коп., судовий збір 169 грн. і 08 грн. 50 коп. та моральну шкоду 3000 грн., а всього 18972 грн. 29 коп., в задоволенні решти позовних вимог про відшкодування матеріальної і моральної шкоди та витрат слід відмовити.

Таким чином, позовна заява знайшла своє підтвердження в ході судового засідання і підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 19, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 440, 441, 450 ЦК України (в редакції 1963 року), ст. ст. 22, 23, 1166, 1167 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 банку України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду 15504 грн. 99 коп., витрати на експертне дослідження 289 грн. 80 коп., судовий збір 169 грн. і 08 грн. 50 коп. та моральну шкоду 3000 грн., а всього 18972 грн. 29 коп.

ОСОБА_1 в задоволенні решти позовних вимог до ОСОБА_2 банку України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди та витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження або в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя -