Апеляційний суд Львівської області

У К Р А Ї Н А
Справа №22ц-413 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Категорія: 33 Доповідач: Павлишин О.Ф.

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2010 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:
головуючого Павлишина О.Ф.,
суддів Федоришина А.В., Штефаніци Ю.Г.,
при секретарі Гарванко М.М.,
з участю представника військової прокуратури Західного регіону України Яговдіка С.М., представника Державного казначейства України Щерби Н.М., представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційними скаргами першого заступника військового прокурора Західного регіону України, Державного казначейства Українина рішення Франківського районного суду м.Львовавід 14 вересня 2009 року, -
ВСТАНОВИЛА:
Вказаним рішенням суду частково задоволено позов ОСОБА_1 до Військової прокуратури Західного регіону України, Державного казначейства України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органом досудового слідства. Вирішено стягнути з державного бюджету України в користь ОСОБА_1 18 651 (вісімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят одну) гривню 74 (сімдесят чотири) копійки на відшкодування матеріальної шкоди, 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди, 3 000 (три тисячі) гривень витрат на правову допомогу адвоката .
Рішення оскаржили відповідачі по справі.
В апеляційній скарзі перший заступник військового прокурора Західного регіону України стверджує, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що судом неповно з`ясовано обставин, які мають значення для справи. При цьому посилається на те, що матеріальна шкода, завдана позивачу у вигляді недоотриманого грошового забезпечення, повинна відшкодовуватися за рахунок коштів юридичної особи, з якою останній перебував в трудових відносинах. Вважає, що позивач не обґрунтував належним чином факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями вони були йому заподіяні, а також з чого він виходив, оцінюючи заподіяну моральну шкоду. Зазначає, що судом неправомірно вирішено стягнути з Державного бюджету України на користь позивача витрати на правову допомогу. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
В апеляційній скарзі представник Державного казначейства України покликається на аналогічні обставини викладені першим заступником військового прокурора Західного регіону України, крім того стверджує про відсутність вини органів досудового слідства, прокуратури та суду в заподіянні позивачеві моральної шкоди, що виключає обов`язок держави відшкодувати таку. Вважає, що шкода повинна відшкодовуватись відповідно до вимог ст.ст.1166,1172 ЦК України. Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника військової прокуратури Західного регіону України - Яговдіка С.М., представника Державного казначейства України - Щерби Н.М. на підтримання апеляційних скарг, що аналогічні їх доводам, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про заперечення доводів скарг, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід відхилити з наступних підстав.
Судом встановлено, що 25 квітня 2001 року відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками злочинів передбачених п. «б» ст. 254 та ч. 2 ст.172 КК України (1960 року). (а.с. 14-15)
18 червня 2001 року постановою військової прокуратури Західного регіону України Рибачука В.С. притягнуто, як обвинуваченого, та предявлено обвинувачення у скоєнні злочинів передбачених п. «б» ст. 254 та ч. 2 ст. 172 КК України (1960 року). (а.с.16-20)
ОСОБА_1 обраний запобіжний захід - підписка про невиїзд.
Також постанови про притягнення ОСОБА_1 , як обвинуваченого, виносились органом досудовго слідства 8.05.2002 року, 21.11.2002 року, 9.03.2004 року, 24.06.2004 року, 5.03.2005 року, і останьому предявлялось бвинувачення. (а.с.30-65)
8 вересня 2005 року кримінальна справа по обвинуваченню ОСОБА_1 за п. «б» ст. 254-1 КК України (1960 року) закрита постановою військового апеляційного суду Західного регіону від за відсутністю в його діях складу злочину на підставі п.2 ст.6 КПК України (а.с.21)
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (далі Закону), підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і утримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.
Згідно з ч.1 ст.2 Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду, закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутності у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.
Відповідно до ст.3 Закону громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток; 2)майно, конфісковане або звернене в доход держави, а також майно, на яке накладений арешт; 3)штрафи; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
Статтею 4 Закону встановлено, що розмір відшкодування сум, у випадках, передбачених п.1 ст.3 Закону визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом заступника міністра оборони України командувача сухопутними військами Збройних Сил України №127 від 6.07.2001 року, полковника ОСОБА_1 , начальника 2 відділу призову Львівського обласного військового комісаріату увільнено від займаної посади та зараховано в розпорядження командувача військами західного оперативного командування, на підставі постанови військової прокуратури Західного регіону від 18.06.2001 року. (а.с.74) Крім того, судом встановлено, що протягом всього досудового слідства Львівський обласний військовий комісар неодноразово звертався до командування та Військової прокуратури Західного регіону України за дозволами про призначення ОСОБА_1 на будь-яку іншу посаду для отримання ним грошового забезпечення, на що отримано негативні відповіді. (а.с. 75-79)
Враховуючи те, що кримінальна справа, порушена відносно ОСОБА_1 , закрита у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідно до ст.3 Закону підлягають відшкодуванню заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, і ухвалив стягнути з державного бюджету на користь позивача 18 651грн. 74 коп., тобто невиплачене ОСОБА_1 грошове забезпечення з врахуванням індексу споживчих цін (інфляції) внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та відсторонення від займаної посади за період з вересня 2001 року по грудень 2002 року, що відповідає положенням закону.
Відповідно до п.п. З, 9, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.
Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд керувався вимогами вищезазначеного законодавства та встановленими обставинами в справі. Зокрема, судом правильно враховано, що позивач понад чотири роки перебував під підпискою про невиїзд, йому шість разів пред`являлося обвинувачення, органами досудового слідства двічі проводився обшук його житла та службового кабінету, а також обшук житла його батьків, проводилась судово-психіатрична експертиза. Незаконне притягнення до кримінальної відповідальності призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків ОСОБА_1 , вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя в сім`ї та суспільстві.
Враховуючи глибину заподіяної моральної шкоди, характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач внаслідок незаконних дій органів досудового слідства, тяжкість вимушених змін у його життєвих і службових стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, вимоги розумності, добросовісності, виваженості та справедливості, тривалість перебування під слідством та розмір мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення, колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано стягнув на користь позивача 50 000 грн. моральної шкоди.
Твердження представника Державного Казначейства про те, що шкода ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню на підставі ст. 1166,1172 ЦК України не приймається до уваги, так як ці положення закону не поширюються на спірні правовідносини, і до яких судом першої інстанції вірно застосовано положення Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Крім того, колегія суддів враховує і те, що зазначена в постанові суду від 8.09.2005 року декриміналізація діяння, вчиненого ОСОБА_1 , в зв`язку з прийняттям нової редакції Кримінального кодексу України у вересні 2001 року не стверджує наявність нереабілітуючих підстав, з яких закрита кримінальна справа, в звязку з наступним.
Відповідно до ст.11 КК України злочином є передбачене цим Кодексом суспільно-небезпечне винне діянння (дія або дездіяльність), вчинене субєктом злочину.
Згідно з ч.1 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, який скасовує злочинність діяння або помякшує кримінальну відповідальність, має зворотну дію в часі, тобто поширюється на осіб, що вчинили відповідні діяння до набрання чинності, у тому чилі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Діяння, передбачене п. «б» ст. 254-1 КК України (1960 року), як суспільно-небезпечне, декриміналізоване Кримінальним кодексом України, введеним в дію з 1 вересня 2001 року, а відтак з 1 вересня 2001 року до 8 вересня 2005 року ( моменту винесення постанови про закриття кримінальної справи на підставі п.2 ст.6 КПК України) ОСОБА_1 безпідставно притягувався до кримінальної відповідальності і відносно нього проводились слідчі дії.
Доводи апелянтів про те, що судом першої інстанції не встановлена наявність моральної шкоди та протиправність дій органів досудового слідства, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями, є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 1 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду заподіяна шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадовців органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду у разі закриття кримінальної срави у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, з чого слідує, відсутність обовязку позивача доводити наявність вказаних апелянтами обставин.
Також безпідставними є твердження апелянтів на недопустимість відшкодування за рахунок коштів державного бюджету витрат на правову допомогу, оскільки згідно ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед інших є витрати на правову допомогу. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А тому судом відповідно до положень ЦПК України підставно стягнуто витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн.
Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.
Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.313-315 ЦПК України , колегія суддів,-
УХВАЛИЛА :
Апеляційні скарги першого заступника військового прокурора Західного регіону України та Державного казначейства України відхилити.
Рішення Франківського районного суду м. Львовавід 14 вересня 2009 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду України шляхом подання касаційної скарги протягом двох місяців з дня набрання законної сили ухвалою суду апеляційної інстанції.
Головуючий:
Судді: