Справа № 2 5784/10
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2010 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Митрофанової Є.Г.,

при секретарі Довгій С.Б.,

з участю позивачки ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідачки ОСОБА_3,

представників відповідачки ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду м. Маріуполя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання частково недійсним та визнання права власності на ? частку квартири,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання договору довічного утримання частково недійсним, визнання права власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, продовження строку позовної давності. Згодом позовні вимоги уточнила та просила визнати договіру довічного утримання частково недійсним та визнати за неї права власності на ? частку квартири. В обґрунтування заявлених вимог в заяві вказала, що у період шлюбу її батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 придбали за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1. Після смерті матері ОСОБА_6, яка померла 01.07.03р. вона в установлений законом термін звернулася до Другої державної нотаріальної контори м. Маріуполя з заявою про прийняття спадщини, однак свідоцтво не отримала. Її батько ОСОБА_7, в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 не звертався, але фактично прийняв спадщину тому що на момент смерті матері він проживав і був зареєстрований разом з нею у квартирі. ЇЇ брати ОСОБА_8, ОСОБА_9, як і вона спадкоємці першої черги, спадщину після смерті матері не приймали. Після смерті батька, ОСОБА_7 відкрилась спадщина у вигляді частки вказаної квартири, однак спадщину вона прийняти не змогла, оскільки їй стало відомо, що батько розпорядився належною йому та матері квартирою на власний розсуд та уклав договір довічного утримання зі своєї другою дружиною відповідачко ОСОБА_3, яка після смерті батька стала власником всієї квартири. З наведених вище підстав, вважає що ОСОБА_7 був власником лише 3/4 часток квартири АДРЕСА_2 в. Маріуполі, а 1/4 частка, відповідно до вимог закону, належала їй, тому батько не мав права розпоряджатись цією часткою її власності.

В судовому засідання позивач та її представник підтримали доводи викладені в позовній заяві, просили позов задовольнити.

Відповідачка та її представники у судовому засіданні заперечувала проти заявлених позовних вимог, зазначаючи, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 Вони з чоловіком дуже поважали один одного, і саме щоб захисти її право на спірну квартиру ОСОБА_7 запропонував їй укласти договір довічного утримання. З його слів їй було відомо, що саме ОСОБА_7 належить право власності на квартиру, а його діти відмовилися від спадщини після смерті матері, тому що у них було житло. Після укладення договору вона сумлінно виконувала в повному обсязі всі зобов'язання за договором довічного утримання. Тому вважає що договір відповідає вимогам закону, та не звужує права позивачки. Однак, після зміни позовних вимог, відповідачка позов визнала та не заперечувала проти визнання за позивачкою права власності на ? частину квартири.

Суд, вислухавши думку сторін, їх представників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що вона є сусідкою відповідачки, проживають разом в одному будинку, знайома зі сторонами, так знали покійного чоловіка відповідачки. Відповідачка мешкала з батьком позивачки в квартирі з 2004 році та була його жінкою. Відповідачка та її померлий чоловік мали дуже гарні стосунки, разом займалися господарством, відпочивали. Вона бачила, як відповідачка піклувалася за чоловіком, як вони поважали один одного. Договір довічного утримання він уклав за власним бажанням.

Свідок ОСОБА_11 надала суду аналогічні пояснення.

Свідок ОСОБА_12, суду пояснила, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 батьки її чоловіка ОСОБА_8. Після смерті ОСОБА_6 її чоловік не звертався в нотаріальну контору, тому що ще при житті ОСОБА_6 на сімейній нараді вони вирішили, що після смерті батьків спадщину прийме рідна сестра чоловіка ОСОБА_1 Тому в установлений законом термін до державної нотаріальної контори м. Маріуполя з заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_1 Про існування договору довічного утримання укладеного ОСОБА_7 з відповідачкою їм стало відомо лише після смерті останнього, коли чоловік звернувся до нотаріальної контори. Їй було відомо що ОСОБА_7 спілкується з відповідачкою. На сімейні свята ОСОБА_13 приходив разом з нею. Але про те, що вони знаходились в шлюбі та він уклав з відповідачкою договір їм відомо не було.

Свідок ОСОБА_8, суду пояснив, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 його батьки. Після смерті матері ОСОБА_6, він та його брат в нотаріальну контору не звертались. В установлений законом термін до державної нотаріальної контори м. Маріуполя з заявою про прийняття спадщини звернулася його рідна сестра ОСОБА_1, тому що ще при життя матері та батько на сімейної раді було вирішено, що саме позивачка прийме спадщину після смерті батьків. Про існування договору довічного утримання укладеного його батьком з відповідачкою їм стало відомо лише після смерті батька, коли вони звернулися до нотаріальної контори. Після смерті матері вони постійно навідували батько, допомагали йому по господарству. Тому для нього стало дуже дивно що він уклав цей договір, більш того він ніколи не бачив, щоб відповідачка доглядала за батьком. Після смерті батько відповідачка перешкоджає їм в доступі до квартири, змінила замки. Вони просили ОСОБА_3 повернути особисті речі матері та батько, які залишилися після їх смерті, але відповідачка відмовляє.

Судом встановлено, що 15.12.08 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_14 було посвідчено договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_7 з однієї сторони і відповідачкою ОСОБА_3 з другої сторони (а.с.10). згідно якого ОСОБА_7 передав у власність відповідачці квартиру АДРЕСА_1, а відповідачка зобов'язалася довічно повністю утримувати ОСОБА_7, забезпечуючи харчуванням, одягом, доглядом, медикаментами, необхідною допомогою, оплачувати комунальні послуги та зберігати в їх безкоштовному користуванні житлову площу.

За змістом ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до вимог ст.ст. 317,319,658 ЦК України, лише власнику належить право розпорядження своїм майном.

Квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_7 в період шлюбу спільно з ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу №1-847 від 13.03.1991 року. (а.с.8,62)

Відповідно до вимог ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (1969 року), який діяв на момент придбання подружжям квартири у власність, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, та відповідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (1969 року) в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Тобто фактично кожному з подружжя налажала ? частка квартири.

01.07.2003 року ОСОБА_6 померла (а.с.6) та після її смерті відкрилася спадщина у вигляді ? частини квартири АДРЕСА_3.

Як вбачається з копії спадкової справи № 713/2003 р. після смерті ОСОБА_6, крім позивачки, спадкоємцями першої черги за законом є чоловік ОСОБА_7 та діти ОСОБА_8, ОСОБА_9, які в нотаріальну контору с заяви про прийняття спадщини не звертались.У встановлений законом термін позивачка звернулася до Другої державної нотаріальної контори м. Маріуполя з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері (а.с.37-39).

ОСОБА_7, в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 не звертався, але на момент смерті він проживав і був зареєстрований у спірній квартирі.

Згідно ст.548 ЦК УРСР (в редакції 1963р.), чинного на момент відкриття спадщини, після смерті ОСОБА_6, для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Згідно ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.), спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Тобто позивачка та ії батько ОСОБА_7 прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6 у вигляді ? частини квартири АДРЕСА_1.

Таким чином, на момент укладання договору довічного утримання, за яким квартира в цілому повинна була перейти відповідачці, позивачка мала право на ? частку квартири, та її батько ОСОБА_7 не мав права розпоряджатися всією квартирою.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частиною 1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, що встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України.

В порушення вимог закону та законних прав та інтересів ОСОБА_1, як співвласника майна, 15.12.2008 року ОСОБА_7, якому після смерті дружини фактично належало ? частки квартири, уклав з відповідачкою договір довічного утримання, відповідно до умов якого він передав у власність відповідачці квартиру в цілому, а ні в належній йому ? частини.

Згідно з ч. 1-3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Разом з тим, стороною відповідача, в порушення вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України, не було надано жодних належних. і допустимих доказів, того, що ОСОБА_13 мав право розпоряджатися усією квартирою при укладенні договору довічного утримання.

З таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, оскільки вона прийняла у встановленому законом порядку спадщину після смерті матері у вигляді ? частки квартири, та договір довічного утримання, яким ОСОБА_15 розпорядився всією квартирою, порушує її право власності та є таким, що не відповідає вимогам закону в частині ? частки.

Керуючись ст. ст. 10, 11. 57, 59, 60, 88, 169, 179, 208. 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, ст. ст. 529, 548, 549, 554, ЦК УРСР (в редакції 1963р.), ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сімю України ( в редакції 1969 р.), ст.ст. 203, 215, 216, 217 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання частково недійсним та визнання права власності на ? частку квартири задовольнити.

Визнати частково недійсним договір довічного утримання, укладений 15.12.2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_14, в частині відчуження ? частки квартири АДРЕСА_2 в. Маріуполі.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частки квартири АДРЕСА_2 в. Маріуполі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі через Приморський районний суд м. Маріуполя протягом 10 днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя