УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2010 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Приколоти Т.І., Федоришина A.B.

при секретарі: Гарванко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 грудня 2009 року та ухвалу цього ж суду від 25 січня 2010 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третьої особи-приватного нотаріуса ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування.

Визнано недійсним договір дарування частини житлового будинку від 31 березня 1999 року, згідно якого ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дар 1/2 частину житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в м.Стрию по вул. Вагилевича,3 посвідченого приватним нотаріусом Стрийського міського і районного нотаріальних округу ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за №969.

Оскаржуваною ухвалою задоволено заяву ОСОБА_2 про виправлення описки в рішенні Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 грудня 2009 року.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, а також скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою відмовити в задоволенні заяви про виправлення описки.

Апелянт вважає, що рішення та ухвала суду постановлені з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з»ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Суд прийшов до хибного висновку, що спірний договір позивачем укладався під впливом помилки оскільки ініціатива про укладення договору дарування виходила від позивачки. Це було її вільне волевиявлення. Вона розуміла значення своїх дій і керувалася ними. Що було підтверджено зібраними доказами по справі. Крім того стверджує, що позивачем по справі пропущено строк позовної давності. Вважає, що такий сплив 31.03.2002 року, від дня коли позивач підписала і отримала в нотаріальній конторі копію договору дарування.

До апеляційної скарги приєдналася третя особа-приватний нотаріус ОСОБА_3

Щодо оскаржуваної ухвали, то стверджує, що у суду не було підстав для виправлення описки, так як в рішенні суду було зроблено юридичну помилку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення на підтримання апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарг, колегія суд дів вважає, що такі задоволенню не підлягають.

Як роз»яснив у п.7 Постанови Пленуму «Про судову практику к справах про визнання право чинів недійсними» №9 від 06 листопада 2005 року ПВС України, право чин може бути визнаний недійсним лише з підстав визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 56 ЦК України (редакція 1963р.) угода укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнані недійсною за позовом сторони, що діяла під впливом помилки.

Помилка-це неправильне, спотворене уявлення особи про факти І обставини реальної дійсності. При цьому вказані факти і обставини, в яких і помиляється особа, повинні відноситися до суті відносин, що складаються між сторонами угоди. Помилка сприяє спотворенню формування вол учасника угоди.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 31 березня 1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування, у відповідності до якого позивач подарувала відповідачці 1/2 частину належну їй на праві власності житлового будинку по вул. Вагилевича, 3 в м. Стрию Львівської області.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції вірно виходив з того, що при укладенні спірного договору позивач, яка є особою похилого віку і перебуваючи з хоробливому стані помилилася щодо предмету та інших істотних умов угоди які вплинули на її волевиявлення і при відсутності яких по обставинах справі можна вважати, що угода не була б укладена. Оскільки позивачка вважала, що укладає заповіт, на підставі якого, лише після її смерті, належна і и частина житлового будинку перейде у власність відповідача. Про ще свідчить і той факт, що позивач продовжувала одноособово проживати ті користуватися відчуженою частиною будинку, при цьому сама проводила оплату комунальних послуг. Іншого житла позивачка не має і як ствердила в судовому засіданні, при укладенні спірного договору не мала наміру позбавляти себе єдиного житла. І про те, що нею було укладено договір дування, а не заповіт, як вона вважала, довідалась в 2008 році, коли виникли непорозуміння з чоловіком відповідачки.

Безпідставним є покликання апелянта на те, що волевиявлення позивачки було спрямоване на укладення договору дарування, оскільки це спростовується вищенаведеним.

В своєму рішенні суд посилається на норми ЦК України (редакція 2003 року), що є помилковим, оскільки позивачем оспорюється договір дарування, який був укладений в 1999 році і дані правовідносини регулюються ЦК України (редакція 1963 року). А тому з мотивувальної частини рішення суду слід виключити покликання суду на ст. ст. 257, 261, 229 ЦК України (редакція 2003 року), зазначивши ст. ст. 56, 80 ЦК України (редакція 1963 року).

Судом вірно встановлені фактичні обставини справи, та вирішено спір по суті з дотриманням вимого ЦПК України.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення таких.

Керуючись ст. 303, 307 ч.1 п. 1 ч.2 п.1, 308 ч. 1, 312 ч.1 п.1, 314 ч.1 п.1,4,315 ЦПК У країни, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 відхилити. Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 грудня 2009 року та ухвалу цього ж суду від 25 січня 2010 року залишити без змін, виключивши з мотивувальної частини рішення покликання на ст. ст. 257, 261, 229 ЦК України (редакція 2003 року), зазначивши ст. ст. 56, 80 ЦК України (редакція 1963 року).

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання рішенням законної сили.