Справа № 22ц-3307/10р. Головуючий у І-й інстанції Янко Б.Я.
Категорія справи 52 Доповідач в апеляційній інстанції - ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Петрички П.Ф.,

суддів Мікуш Ю.Р. і ОСОБА_1,

при секретарі Глинському О.А.,

за участю ОСОБА_2 і його представника ОСОБА_3 та представників Сколівського хлібокомбінату: директора ОСОБА_4 і адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 13 квітня 2010 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю у задоволенні його позову до Сколівського хлібокомбінату про поновлення на роботі, стягнення невиплачених сум заборгованості (доплат за ведення обліку по магазину), посадового окладу та оплат за відрядження, стягнення моральної шкоди і визнання незаконним наказу від 10.08.2009 року № 68 „Про фактичне вивільнення працівників та складання штатного розпису.

Дане рішення оскаржив позивач - ОСОБА_2

Апелянт просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи та на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права.

Вважає, що судом не було всебічно і повно досліджено те, коли і на якій посаді він працював, в т.ч. і на момент його звільнення з роботи; чи проводився його перевід з однієї посади на іншу, чи було при цьому дотримано норм чинного законодавства України, зокрема положень ст.ст. 31, 32 КЗпП України.

Вважає неправомірним висновок суду про те, що у його випадку не могла бути застосованою норма ч.3 ст. 42 КЗпП.

Вважає, що судом не було досліджено та встановлено, чи були на момент його звільнення з роботи на підприємстві вакантні посади.

Вважає, що твердження відповідача про важкий фінансовий стан підприємства не підтверджено жодними доказами.

Вважає, що адміністрацією підприємства, в порушення норм чинного законодавства, на спільне засідання адміністрації та профспілкового комітету не було надано обґрунтування доцільності скорочення його посади.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і його представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представників відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

У своїй позовній заяві сам позивач вказує на те, що він „працював старшим комірником Сколівського хлібокомбінату з 15.01.1977 року і просив суд поновити його „на посаді старшого комірника Сколівського хлібокомбінату (а.с. 2-4).

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, позивач починаючи з 2004 року сам в усіх документах (особистих заявах тощо) в якості своєї посади зазначав посаду „комірник і саме ця посада („кладовщик матеріального складу) зазначена у штатних розписах відповідача та інших документах (а.с. 7, 8, 36-52, 139, 140, 141, 142, 143, 144, 145, 153, 154-156).

Як пояснили в судовому засіданні представники відповідача, позивач посаду комірника займав з липня 2004 року, з цього ж часу така посада, як „завідуючий складом сировини і матеріалів на підприємстві відсутня, а відповідний запис у його трудовій книжці не було зроблено у звязку з неналежним контролем за веденням трудових книжок працівників зі сторони попереднього керівництва підприємства.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

В той же час, достовірно знаючи про те, що з 2004 року він рахується на підприємстві на посаді „комірника, а не на посаді „завідуючого складом сировини і матеріалів, позивач протягом майже шести років не оспорював цього питання, так само, як не оспорював його у позовній заяві, відтак дане питання не було предметом дослідження судом, а тому доводи апеляційної скарги в частині того, що судом дане питання не досліджувалось, до уваги прийматись не можуть.

Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх обєднань у ч. 3 ст. 64 ГК України. Відтак, право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу і суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобовязаний лише перевірити, чи мало місце скорочення штату або чисельності працівників, але не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.

В той же час, матеріалами справи стверджується, що дійсно на підприємстві мало місце скорочення штату та чисельності працівників і висновки суду в цій частині апелянтом не оспорюються.

З урахуванням вище наведеного, доводи апеляційної скарги щодо доцільності скорочення на підприємстві (в т.ч. і посади позивача) до уваги прийматись не можуть.

Як вбачається зі змісту ст. 42 КЗпП України, до кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, і працівників, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, входять всі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві.

Посада комірника („кладовщика) матеріального складу на підприємстві була єдина, що унеможливлювало застосування при скороченні цієї посади ст. 42 КЗпП, а відтак доводи апеляційної скарги щодо незастосування до позивача даної норми закону також до уваги прийматись не можуть.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; що сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідач заперечив наявність на підприємстві вакантних посад на час звільнення позивача з роботи, а позивач (будучи багатолітнім працівником підприємства і враховуючи невелику чисельність його працівників) не подав до суду будь-яких доказів, які б спростовували вище згадане твердження відповідача, і навіть не заперечував проти наведеного твердження відповідача, а відтак доводи апеляційної скарги в частині посилання на те, що судом дане питання не було досліджено, також до уваги прийматись не можуть.

За вище наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення по справі з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, яка не спростовує висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити та залишити рішення Сколівського районного суду Львівської області від 13 квітня 2010 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: