Справа №22-ц-4734/10 Суддя-доповідач - Таран
УХВАЛА

23 листопада 2010 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Попруги С.В.

суддів Таран С.А. , Криворотенка В.І.

з участю секретаря судового засідання - Чуприна В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 11 жовтня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 11 жовтня 2010 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за необґрунтованістю вимог.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповноту зясування судом обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вважає, що умови укладеного ним з ПАТ «Укрсиббанк» кредитного договору (зокрема, право банку в односторонньому порядку збільшувати відсоткові ставки, самостійно перерозподіляти перераховані позичальником кошти, змінювати у певних випадках термін погашення кредиту та внесення плати за кредит) суперечать загальним засадам цивільного законодавства.

Також доводить, що наданий йому в іноземній валюті кредит є незаконним засобом платежу на території України, а тому кредитний договір не відповідає вимогам законодавства, а саме: ст.99 Конституції України, ст.ст. 192, 524 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст.ст. 3, 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 6, 7 Постанови НБУ № 200 від 30 травня 2007 р. «Про затвердження правил використання готівкової іноземної валюти на території України», що згідно ст.ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції і вбачається з матеріалів справи, між сторонами було укладено кредитний договір № 0 від 27 жовтня 2006 року на суму 50000 (пятдесят тисяч) швейцарських франків, що еквівалентно 200633 (двісті тисяч шістсот тридцять три) грн. 15 (пятнадцять) коп., повне повернення якого повинно бути здійснено до 26 жовтня 2027 р. Згідно умов договору (а. с. 14-17) позичальник зобовязаний крім того здійснювати сплату нарахованих процентів, комісій та інших платежів у порядку та терміни, встановлені договором. Однак, ОСОБА_1 перестав сплачувати кошти за кредитним договором, тобто не виконує свої зобовязання.

Правильно встановивши вказані обставини на підставі належним чином досліджених та оцінених доказів, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, оскільки позивач не надав суду доказів, які б могли бути у відповідності зі ст.ст. 203, 215 ЦК України підставою для визнання спірного договору недійсним.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Згідно п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право операції з валютними цінностями.

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена пп. «в» . п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України « Про систему валютного регулювання і валютного контролю « , якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на даний такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавством не визначено.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як способу платежу , затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429 / 10028 , використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється , якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк ( ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку , на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями ).

Таким чином , за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст.. 5 Декрету Кабінету Міністрів України « Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій , отриманої у встановленому порядку.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Національний банк України видав ПАТ «Укрсиббанк» банківську ліцензію № 75 від 24 грудня 2001 року та дозвіл № 75-2 від 09 листопада 2002 року на право здійснення операцій згідно з додатком до цього дозволу. В переліку, викладеному в додатку, поряд з іншим зазначено « залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку «

За викладених обставин, укладення кредитного договору у іноземній валюті не суперечить вимогам діючого законодавства.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається із кредитного договору (а.с. 14-17), враховуючи вимоги ст.ст. 1054, 1055 ЦК України, сторонами по справі було узгоджено всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду, в них з достатньою повнотою і ясністю виписані права та обовязки сторін, в тому числі відповідно до п.п. 1.3.1, 1.3.2 вказаного договору право банку на перегляд відсоткової ставки в разі настання передбачених п. 9.2 умов, а також згідно розділу 11 цього ж договору порядок дострокового повернення кредиту.

Посилання апелянта на те, що такі положення суперечать ст. 3 ЦК України (загальним засадам цивільного законодавства) є безпідставними, оскільки відповідно до п.3 ст. 3 та ст.. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахування вимог цього кодексу , інших актів цивільного законодавства , вимог розумності та справедливості , сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст.ст. 207, 640 України та уклали договір, в якому прямо передбачили вищевказані умови, які мають виконуватися і вважаються такими, що момент досягнення домовленості настав.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують.

Таким чином, рішення суду першої інстанції постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 жовтня 2010 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набрає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді