Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області
Справа № 2-180/2010 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

08 лютого 2010 року Петропавлівський районний суд

Дніпропетровської області в складі:

головуючої: судді Ніколаєвої І. К.

при секретарі Карпенко С. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петропавлівка цивільну справу за позовом:

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на житловий будинок

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулася позивач ОСОБА_1 з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на житловий будинок до відповідача ОСОБА_2.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 22 червня 2009 року між нею та відповідачем по справі було укладено угоду про купівлю-продаж житлового будинку № 14 по вул. Шкільна в с. Олександропіль, Петропавлівського району, Дніпропетровської області. Відповідно до укладеної угоди позивач сплатила відповідачеві за житловий будинок грошові кошти в сумі 7000 гривень, а відповідач в свою чергу надав їй розписку про отримання ним грошових коштів за будинок і передав будинок у користування.

З моменту укладення договору купівлі-продажу позивач користується житловим будинком, проживає в ньому, проводить ремонтні роботи, доглядає садибу.

Відповідач запевнив її, що він є власником будинку так як отримав його у спадок після смерті своєї дружини ОСОБА_3, передав позивачці всі документи на нього і пообіцяв посвідчити договір купівлі-продажу у нотаріальному порядку дещо пізніше, а так як їй терміново необхідно було придбати будинок вона погодилася з відповідачем.

Згодом при ознайомленні з документами для нотаріального посвідчення угоди було встановлено, що відповідач у встановленому законом порядку не переоформив на своє імя будинок, а саме, хоча фактично спадщину прийняв, але не отримав свідоцтва про право на спадщину за законом.

Коли відповідач звернувся до Петропавлівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, яка померла 16 червня 1998 року, то нотаріус відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок через те, що правовстановлюючий документ на будинок порваний.

Свідоцтво про право приватної власності на будівлю від 18.10.1991 року дійсно порване але все одно воно є правовстановлюючим документом.

До того ж нотаріус повідомила, що 26.05.2009 року донька померлої, ОСОБА_4, на яку ОСОБА_3 залишила заповіт, подала до Петропавлівської ДНК заяву, в якій повідомила, що спадщину вона не приймала, в суд за продовженням строку для прийняття спадщини звертатися не бажає та згодна на оформлення спадщини за відповідачем.

Відповідно до довідки Олександропільської сільської ради від 20.01.2010 року № 13 відповідач ОСОБА_2 дійсно на день смерті дружини ОСОБА_3 проживав та був зареєстрований разом з нею у будинку № 14 по вул. Шкільна в с. Олександропіль, Петропавлівського району, Дніпропетровської області, а тому спадщину після смерті своєї дружини прийняв, оскільки проживав та був прописаний в спадковому будинку разом з нею, а отже вступив в управління та володіння спадковим майном.

Натомість донька відповідача, ОСОБА_4, на імя якої померлою складено заповіт відмовляється від спадщини на корись відповідача та не заперечує, проти того щоб він її прийняв.

Вказані вище обставини перешкоджають позивачеві законно володіти та розпоряджатися будинком, за який вона сплатила гроші. ЇЇ неодноразові звернення до відповідача для належного оформлення ним спадщини та після цього договору купівлі-продажу є безрезультатними, так як він ухиляється від цього, посилаючись на різні причини, в тому числі на свій вік і стан здоровя, чим відповідно порушується її право і тому вона змушена звернутись до суду.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просить його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов визнав, проти його задоволення не заперечує.

Третя особа ОСОБА_4 надала в судове засідання заяву з проханням розглянути справу без її участі, проти задоволення позову не заперечує.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи суд вважає, що даний позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Судом встановлено, що житловий будинок № 14 по вул. Шкільна в с. Олександропіль, Петропавлівського району, Дніпропетровської області належить на праві приватної власності ОСОБА_3, яка померла16 червня 1998 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ № 278016 та свідоцтвом про право власності на будівлю.

Коли відповідач чоловік померлої, ОСОБА_2 звернувся до Петропавлівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, яка померла 16 червня 1998 року, то нотаріус відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок через те, що правовстановлюючий документ на будинок порваний, що підтверджується відмовою нотаріуса, свідоцтвом про одруження.

Свідоцтво про право приватної власності на будівлю від 18.10.1991 року дійсно порване але все одно воно є правовстановлюючим документом.

До того ж нотаріус повідомила, що 26.05.2009 року донька померлої, ОСОБА_4, на яку ОСОБА_3 залишила заповіт, подала до Петропавлівської ДНК заяву, в якій повідомила, що спадщину вона не приймала, в суд за продовженням строку для прийняття спадщини звертатися не бажає та згодна на оформлення спадщини за відповідачем.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 року, який набрав чинності 01 січня 2004 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Згідно зі ст. 524 Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року, який був чинним на той час, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до ст. 548 Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549. Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до довідки Олександропільської сільської ради від 20.01.2010 року № 13 відповідач ОСОБА_2 дійсно на день смерті дружини ОСОБА_3 проживав та був зареєстрований разом з нею у будинку № 14 по вул. Шкільна в с. Олександропіль, Петропавлівського району, Дніпропетровської області.

Таким чином відповідач ОСОБА_2 спадщину після смерті своєї дружини прийняв, оскільки проживав та був прописаний в спадковому будинку разом з нею, а отже вступив в управління та володіння спадковим майном. Натомість донька відповідача, ОСОБА_4, на імя якої померлою складено заповіт відмовляється від спадщини на корись відповідача та не заперечує, проти того щоб він її прийняв.

Тому суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог в частинні визнання за відповідачем як за спадкоємцем за законом права власності спірний житловий будинок.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити певну грошову суму.

Норми даної статті, а саме умови договору купівлі-продажу, сторонами виконано, тобто відповідач передав позивачці у користування житловий будинок, а вона в свою чергу розрахувалася за нього в повному обсязі сплативши відповідачеві грошові кошти в сумі 7000 гривень, що підтверджується розпискою відповідача 22.06.2009 року.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Письмовим підтвердженням укладення договору суд вважає розписку від 22.06.2009 року надану відповідачем позивачу та скріплену підписом відповідача.

Стаття 220 ч.2 ЦК України передбачає, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Судом встановлено, що відповідач дійсно ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З моменту укладення договору позивач володіє будинком і ніхто її право власності до суд не оспорив.

Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Згідно зі ч. 1 та 2 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці обєкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Земельна ділянка ділянка на якій розташований житловий будинок № 14 по вул. Шкільна в с. Олександропіль, Петропавлівського району, Дніпропетровської області не приватизована.

Так як сторонами умови договору купівлі-продажу виконано повністю, позивач фактично володіє вказаними житловим будинком, проживає в ньому, відповідач претензій до неї не має, проти задоволення позову не заперечує, суд вважає, що даний позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 212-214 ЦПК України, п. 4 прикінцевих і перехідних положень ЦК України, ст. ст. 524, 548, 549 Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 р. ст. ст. 377, 655, 657, 220, 207, 328, 334 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на житловий будинок задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_2, як за спадкоємцем за законом, право власності на житловий будинок № 14 по вул. Шкільна в с. Олександропіль, Петропавлівського району, Дніпропетровської області, що належав ОСОБА_3, яка померла 18.06.1998 року, на підставі свідоцтва про право приватної власності на будівлю від 18.10.1991 року.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку № 14 по вул. Шкільна в с. Олександропіль, Петропавлівського району, Дніпропетровської області укладений 22.06.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок № 14 по вул. Шкільна в с. Олександропіль, Петропавлівського району, Дніпропетровської області.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Дніпропетровської області. Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя