Справа № 22ц-2575/10р. Головуюча у І-й інстанції Гірник Т.А.
Категорія справи 57 Доповідач в апеляційній інстанції - ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Петрички П.Ф.,

суддів Юхименка А.Г. і ОСОБА_1,

при секретарі Качмар М.Я.

та за участю представника ЛМКП „Львівводоканал ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства (ЛМКП) „Львівводоканал на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 березня 2010 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням задоволено позов ОСОБА_3 до ЛМКП „Львівводоканал про визнання права на користування пільгами і проведення перерахунку нарахованої суми боргу та визнано за позивачем право на користування 50 % пільгою по оплаті послуг за водопостачання і водовідведення згідно Закону України „Про прокуратуру і зобовязано відповідача провести позивачу перерахунок за вказаний вид комунальних послуг.

Дане рішення оскаржив відповідач - ЛМКП „Львівводоканал.

Апелянт просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити позивачеві у задоволенні його позовних вимог, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, на невідповідність висновків суду обставинам справи та на неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає безпідставним посилання суду на Указ Президента України від 02.06.1995 року № 414/95, оскільки згаданий указ є підзаконним нормативним актом для службового користування, який опублікуванню не підлягає, не був предметом дослідження в судовому засіданні і не міг самостійно встановлювати правові норми, а лише міг розяснювати положення Закону України „Про прокуратуру, згідно ч. 4 ст. 49 якого право на 50 % пільгу по оплаті за житло та комунальні послуги мали лише слідчі прокуратури та слідчі прокуратури, які звільнені із займаної посади у звязку з виходом на пенсію, до числа яких позивач не відноситься.

Вважає незрозумілим та необґрунтованим оскаржуване рішення в частині зобовязання відповідача провести перерахунок позивачу оплати за послуги водопостачання та водовідведення, оскільки позивач впродовж розгляду даної справи змінив адресу, однак, ні в позові, ні в рішенні суду не зазначено за якою адресою і за який період проводиться перерахунок.

Крім цього, звертає увагу на те, що в 2000-2001 роках, 2003-2004 роках та 2006-2009 роках відповідно до Законів України, якими було затверджено Державні бюджети України на ці роки, не була затверджена субвенція з Державного бюджету місцевим бюджетам на згадані роки для надання пільг пенсіонерам прокуратури на оплату послуг водопостачання та водовідведення, а відтак вважає, що у відповідача не було правових підстав для надання пільг будь-яким працівникам прокуратури.

Позивач, будучи оповіщеним у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, в судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені певною нормою закону способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відтак, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

В обґрунтування позовної вимоги про „зобовязання ЛМКП „Львівводоканал врахувати при нарахуванні суми за використану воду та водовідведення 50 % пільгу та провести перерахунок оплати з урахуванням цієї пільги (а.с. 3) позивачем подано до суду лист ЛМКП „Львівводоканал ще від 06.08.2002 року про наявність у позивача заборгованості станом на 01.08.2002 року у розмірі 407 грн. 76 коп. (а.с. 7) при наявності загального строку позовної давності встановленого чинним законодавством тривалістю у три роки.

При цьому позивачем не зазначається про який саме проміжок часу йдеться у його позовних вимогах і по якій саме квартирі (оскільки, як вбачається з матеріалів справи, в ході судового розгляду справи позивач поміняв своє місце проживання), що має важливе значення, оскільки до Закону України „Про прокуратуру від 05.11.1991 року в частині надання пільг працівникам прокуратури і пенсіонерам з їх числа та умов надання таких пільг неодноразово різними законами вносились зміни, частина з яких (в свою чергу) різними рішеннями Конституційного Суду України визнавалась неконституційними, однак ці закони (про внесення змін) втратили свою чинність (у відповідності до ст. 152 Конституції України) лише з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Як сторони спору, так і в подальшому суд першої інстанції, визнали, що Указ Президента України № 414/95 від 02.06.1995 року „Про заходи щодо підвищення соціального захисту працівників органів прокуратури, текст якого „не для друку, оприлюднений не був і його положення не були предметом дослідження судом. А відтак, з урахуванням положень ст. 57 Конституції України та ст. 213 ЦПК України, посилання на нього в оскаржуваному рішенні суду, як на нормативно-правовий акт на підставі якого вирішено справу, є неправомірним.

Таким чином, оскарження дій ЛМКП „Львівводоканал щодо нарахування оплати за послуги водопостачання і водовідведення не в тому розмірі, ніж це мало б бути на думку позивача (що, в свою чергу, жодними матеріалами справи не стверджується), фактично є різновидом претензії, що діючим законодавством в якості способу захисту прав не передбачено. В той же час, доводи позивача щодо незаконності дій ЛМКП „Львівводоканал можуть бути запереченням у разі предявлення до нього позову про стягнення певної суми заборгованості, однак таких позовних вимог до нього в ході розгляду цієї справи ніхто не заявляв і, як ствердила в суді апеляційної інстанції представник ЛМКП „Львівводоканал, справи з такими позовними вимогами до ОСОБА_3-І.М. в провадженні судів відсутні.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін.

А відтак, з урахуванням всіх вище наведених обставин по справі в їх сукупності, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у їх задоволенні.

Керуючись ст. 16 ЦК України, ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. 4, 314 ч.2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства „Львівводоканал задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 березня 2010 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні його позовних вимог.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двох місяців з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: