Справа № 22ц-93/2010 Головуючий у 1 інст.: Борейко С.В.
Категорія: 46 Доповідач апел. інст.: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

01 березня 2010 року Колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого Зубарєвої К.П.,

суддів: Монастирецького Д.І., Бакуса В.Я.,

при секретарі Безп»ятко О.І.,

з участю ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 вересня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, з участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача автогаражного кооперативу «Галич», про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням суду від 17 вересня 2009 року в задоволенні вищезазначеного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі покликається на те, що 27 листопада 1997 року відповідач був прийнятий в члени автогаражного кооперативу № 18 «Галич», що в м. Львові. Будівництво гаражного боксу здійснювалось спільними з відповідачем зусиллями, та за кошти, які були надані їхній сімї батьками, тобто під час подружнього життя. Згідно накладної № 188 від 13 вересня 1999 року нею, за кошти, які дали її батьки, було придбано цеглу та цемент. Жодних пайових внесків сімя, в тому числі і відповідач, не сплачували, оскільки автогаражний кооператив не здійснював будівництва спірного гаражного боксу. Відповідачем, як членом автогаражного кооперативу № 18 «Галич», вносились членські внески за здійснення електрифікації, на оплату голові та членам гаражного кооперативу за здійснення ними своїх повноважень, за охорону, оплату податку на землю тощо. Тому твердження суду першої інстанції про те, що спільною сумісною власністю подружжя можна вважати лише паєнагромадження в автогаражному кооперативі є помилковим та безпідставним, оскільки судом не здобуто жодного доказу паєнагромадження коштів ОСОБА_4 в цьому кооперативі, який юридично став власником гаражного боксу 13 квітня 2004 року, оскільки такий був збудований за час їхнього подружнього життя та за їх спільні кошти. Фактично гаражний бокс № 217 був збудований та почав експлуатуватись відповідачем ще задовго до припинення шлюбу й отримання свідоцтва про право власності на гараж, так як відповідач на підставі доручення керував автомобілем марки Москвич, який і досі зберігається в даному гаражі, та який належав її батькові.

Вважає, що суд першої інстанції припустився порушень норм матеріального права постановляючи оскаржуване рішення, а тому просить таке скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити її позовні вимоги.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, представника ОСОБА_4 ОСОБА_5, яка заперечує проти неї, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В листопаді 2007 рокуОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та просила визнати за нею право на 2/3 частки гаражного боксу, за відповідачем на 1/3, спірне майно залишити в її користуванні, а відповідачу компенсувати вартість його частки. Вважає, що її частка має бути збільшена з врахуванням інтересів дитини, яка проживає з нею, та на утримання якої відповідач коштів не надає, ухиляється від сплати аліментів.

Відмовляючи в позові ОСОБА_2, районний суд дійшов висновку про те, що спільною сумісною власністю подружжя можна вважати лише паєнакопичення в автогаражному кооперативі «Галич», та що власником гаражного боксу відповідач став після припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства сторонами, а також, що завершення будівництва об»єкта нерухомого майна та державна реєстрація відбулись 13.04.2004 року, знову ж таки, після припинення фактичних шлюбних відносин. Згідно з рішенням загальних зборів автогаражного кооперативу, відповідач був прийнятий у члени кооперативу 27 листопада 1999 року, а тому твердження про надання допомоги у придбанні земельної ділянки та здійсненні будівництва гаражного боксу у 1997 році матірю позивачки ОСОБА_2 не відповідає дійсності.

Проте з такими висновками районного суду погодитись не можна.

На порушення статей 10, 57, 212-214 ЦПК України, суд першої інстанції не з»ясував, чи мали місце обставини, що ними обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_2 неодноразово зазначала, що гаражний бокс у кооперативі «Галич» побудований нею та ОСОБА_4 під час їхнього шлюбу і це підтверджено зібраними та перевіреними доказами.

Зокрема, встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 жовтня 1996 року по 16 листопада 2004 року. Від даного шлюбу у них 16.02.1997 року народилася дочка ОСОБА_6. Під час шлюбу відповідач був прийнятий в члени автогаражного кооперативу № 18 «Галич», що в м. Львові, і починаючи з 1999 року, що підтверджується матеріалами справи рахунком фактурою, товарно-транспортною накладною, накладною, сторонами здійснювалось будівництво спірного гаражного боксу (а.с. 23-25, 106).

Наведене свідчить про те, що спірний гаражний бокс придбано під час шлюбу, він є їх спільною сумісною власністю, а тому ОСОБА_2 та ОСОБА_4 мають рівні права на нього.

Відповідно до чч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з п. 3 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такі ж правові підстави набуття подружжям права спільної сумісної власності на майно передбачалися статтями 22, 24 КпШС, чинного на час придбання (побудови) спірного майна.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно (гаражний бокс), яке набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка - не доказано.

У відповідності до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_4 приймає участь у матеріальному забезпеченні дитини дочки ОСОБА_6, сплачує аліменти, чого не заперечує позивачка, колегія суддів не знаходить підстав відступити від засади рівності часток подружжя.

Оскільки гаражний бокс № 217 в автогаражному кооперативі № 18 «Галич», членом якого є відповідач, є неподільним майном, ОСОБА_4 13 квітня 2004 року отримав на нього свідоцтво про право власності і має в користуванні транспортний засіб та зареєстрований підприємцем (а.с. 6, 26-30, 61, 62, 72), то його слід залишити у власності останнього з покладенням на нього обов»язку компенсувати ОСОБА_2 її частку (за половину гаражного боксу) грішми в розмірі 16990 гривень, оскільки згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 45 від 19 травня 2009 року його повна ринкова вартість становить 33980 грн. (а.с. 83-88), що відповідає вимогам ст. 71 СК України та ст. 29 КпШС, чинного на час придбання (побудови) спірного майна.

Викладене свідчить, що районний суд неповно з»ясував обставини, що мають значення для справи, допустив порушення норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, у зв»язку з чим судове рішення відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням по справі нового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 17 вересня 2009 року скасувати та ухвалити нове рішення яким:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Зобов»язати ОСОБА_4 компенсувати ОСОБА_2 грішми її частку за половину вартості гаражного боксу № 217 в автогаражному кооперативі № 18 «Галич», розташованого по вулиці Пирогівка, 42 у місті Львові, стягнувши з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 16990 (шістнадцять тисяч дев»ятсот дев»яносто) гривень, залишивши цей бокс у власності ОСОБА_4.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Зубарєва К.П.

Судді: Монастирецький Д.І.

ОСОБА_7