Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 159
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3, третя особа Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення юридичного факту прийняття спадщини, визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним і про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 19 лютого 2007 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту прийняття спадщини, визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним і про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилалася на те, що подружжю ОСОБА_4 і ОСОБА_5 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1, 05 квітня 2004 року ОСОБА_5 склала заповіт на позивача, 08 вересня 2004 року оформила договір дарування на неї своєї частки вказаного житла. 22 лютого 2005 року ОСОБА_5 померла. Рішенням суду договір дарування визнано недійсним, вона звернулася до нотаріальної контори з питанням прийняття спадщини за заповітом, але їй було відмовлено через пропуск строку прийняття спадщини. Рішенням суду цей строк було надано додатково, але прийняти спадщину не змогла, оскільки спадок прийняв ОСОБА_4 і продав свою квартиру ОСОБА_3 Вважає вказане незаконним, оскільки в неї є заповіт і вона фактично прийняла спадщину. Просила встановити юридичного факту прийняття нею спадщини за заповітом, визнати право власності на ? частину квартири в порядку спадкування за заповітом, визнати свідоцтво про право на спадщину за ОСОБА_4 частково недійсним в частині ? частки спірної квартири і визнати частково недійсним договір купівлі-продажу ? частки цієї квартири, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що її батько ОСОБА_4 вірно прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 і на підставі закону належно оформив договір купівлі-продажу своєї квартири. Вона такоє отримала свою частку спадщини. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і шкоди не завдавали. Вважає позовні вимоги безпідставними і просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача ст. 169 ЦПК України.

Представник третьої особи Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, в письмовому зверненні до суду вказали на те, що все ним зроблено згідно вимог закону, порушень не допущено. Просили справу розглянути без їх участі і рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного представника третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача та відповідача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 12 березня 1998 року подружжю ОСОБА_4 і ОСОБА_5 належала в рівних частинах квартира АДРЕСА_1. ОСОБА_5 05 квітня 2004 року склала заповіт на свою частину вказаної квартири на позивача ОСОБА_1, а 08 вересня 2004 року ОСОБА_5 згідно договору дарування подарувала свою частку спірної квартири позивачу, після чого позивач була прописана та зареєстрована у вказаному житлі. 22 лютого 2005 року ОСОБА_5 померла, відкрилася спадщина, в тому числі і на її частку в спірній квартирі.

Позивач звернулася 02 листопада 2005 року до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5 Постановою державного нотаріуса від 02 листопада 2995 року позивачці було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину через пропуск встановлений законом термін для подачі заяви в нотаріальну контору для прийняття спадщини. Прокурор Жовтневого району м. Дніпропетровська в інтересах ОСОБА_4 в 2005 році звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору дарування частини квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 від 08 вересня 2004 року недійсним та визнання ОСОБА_1 втратившою право користування житловою площею вказаної квартири. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2005 року вказаний позов було задоволено в повному обсязі. Рішення вступило в законну силу і виконане, позивачка виписана з спірною квартири. Отже вимоги про встановлення факту прийняття спадщини необґрунтовані, нічим не підтверджені і не підлягають задоволенню.

Позивачка після цього звернулася до суду з позовом про надання додаткового терміну для подання заяви до нотаріальної контори при прийняття спадщини за заповітом. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2007 року вказаний позов було задоволено, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2008 року вказане рішення залишене без змін. Після цього позивачка звернулася до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом, але їй було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через не надання необхідних документів.

На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2005 року ОСОБА_4 звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 і 27 червня 200 року отримав свідоцтво про право на спадщину.02 вересня 2006 року дочка ОСОБА_4 ОСОБА_2, яка діяла за дорученням батька, продала вказану квартиру в цілому відповідачці ОСОБА_3 Вказаний договір і право власності вказаного відповідача на спірну квартиру в передбаченому законом порядку зареєстровано в КП ДМБТІ ДОР.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частиною 3 статті 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової шкоди.

Вважаючи себе власником частини спірної квартири, позивач звернулася до суду з питанням про встановлення факту прийняття нею спадщини, визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання за нею права власності на частину спірного житла. Суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, виходячи і з наступного. У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Вимоги про встановлення факту прийняття спадщини необґрунтовані, нічим не підтверджені і не підлягають задоволенню, спростовуються набравши законної сили і виконаним рішенням суду від 25 листопада 2005 року, позивачем не було доведено, що договір купівлі-продажу спірної квартири був незаконним та не відповідаючим намірам сторін договору: право власності було оформлено, заборони на відчуження квартири не було, інших власників немає,перешкод для укладання угоди не виявлено. Позивач не зверталась до правоохоронних органів щодо начебто протиправних дій відповідачів, однак з цього приводу не було винесено будь-якої постанови про порушення або відмову в порушенні кримінальної справи, а отже встановленим є факт того, що відповідачі жодних злочинів щодо позивача та її майна не вчиняли. Таким чином, жодне з тверджень позивача не містить під собою будь якого доказового ґрунту.

З іншого боку, оцінюючи дії відповідачів та третіх осіб (нотаріусів, що посвідчували оспорюванні правочини та відмовляли позивачці в видачі свідоцтва) можна прийти до висновку щодо їх абсолютної прозорості, відкритості та відповідності чинному законодавству. Так, відповідно до вимог ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.…Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відносини, що склалися між ОСОБА_2 та її батьком відповідають зазначеним вимогам і по суті є представництвом.

Відповідно до вимог ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

ОСОБА_2 жодним чином не виходила за межі своїх повноважень наданих їй довіреністю від батька, вчиняла лише ті дії на які її було уповноважено, та лише ті дії, які мав право і бажав вчинити сам ОСОБА_4.

Відповідно до вимог ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє. Відповідно до вимог ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.… Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до вимог ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Довіреність посвідчена нотаріусом від імені ОСОБА_4 на імя ОСОБА_2 відповідає зазначеним вимогам, була видана із дотримання законодавства має обовязкову нотаріальну форму оскільки правочин повязаний з оформленням купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до вимог ст. 247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії.

Оспорюваний правочин був здійснений ОСОБА_2 в час дії довіреності.

Виходячи з викладеного, жодних підстав вважати, що при посвідченні довіреності від імені ОСОБА_4 на імя ОСОБА_2 були порушені вимоги закону, або що ОСОБА_4 не бажав цього, не розумів значення своїх дій, або діяв під впливом омани немає, а отже немає і підстав для визнання вказаної довіреності недійсною.

Стосовно оспорюваного договору купівлі-продажу. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Договір купівлі-продажу нерухомого майна не суперечать актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства оскільки передбачені цим законодавством. Всі сторони цього правочину є дієздатними особами, жодних відомостей щодо позбавлення або обмеження дієздатності будь-кого з них у суду не має, сторонами про такі обставини не повідомлялось, в матеріалах справи такі відомості відсутні. Договір був укладений в письмовій формі з нотаріальним посвідченням, тобто при його укладанні було дотримано форму встановлену законом для вчинення подібних правочинів. Також правочин був спрямований на настання реальних наслідків, оскільки в результаті його укладання настали реальні наслідки у вигляді зміни власника майна, що було предметом купівлі-продажу.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оспорюваний правочин на даний момент є дійсними, після його вчинення було здійснено відповідну їх державну реєстрацію.

Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).… Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:… 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір про закупівлю, який укладається відповідно до Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти», на вимогу замовника підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Оспорюваний правочин відповідає переліченим вимогам закону, вчинений у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, оскільки правочини, предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, будівлі та ін.) підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Також зазначений правочин був належним чином зареєстрований за новим власником.

Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Оспорюваний правочин відповідає і цим вимогам закону, як уже було зазначено, пройшов обовязкову державну реєстрацію, передбачену для нього.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

При таких обставинах суд вважає, що позивачем не було доведено, та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що оспорюваний правочин, а саме видача довіреності та укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 слід визнати недійсними.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню, а ні повністю, а ні частково.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідачів позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідачів і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-які інші (крім договірних) домовленості і зобовязання стосовно позивача по оформленню, виконанню та реєстрації довіреності, договору купівлі-продажу, права власності та спадкування, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань, не обізнаність, оману та ін. є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту прийняття спадщини, визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним і про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовна заява про встановлення юридичного факту прийняття спадщини, визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним і про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 23, 15, 16, 203, 204, 205, 207, 208, 209, 210, 215, 237, 238, 239, 244, 245, 247, 530, 655, 657, 663, 1167 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57, 58, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту прийняття спадщини, визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним і про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя