РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2-755/10

Провадження № 2-755/10

11.05.2010 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Грищенко І.О.

при секретарі Мушаровій Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі Харківської регіональної філії про стягнення заборгованості з орендної плати, пені, процентів річних, інфляційних та за зустрічним позовом Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі Харківської регіональної філії до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

30 квітня 2009 року позивач ОСОБА_1 (далі за текстом орендодавець) звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі Харківської регіональної філії (далі за текстом орендар), в якому з урахуванням доповнень, просила суд стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати, пеню, проценти річні та інфляційні.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 04 березня 2008 року між сторонами- нею та представником Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі Харківської регіональної філії , було укладено договір оренди приміщення за адресою м.Богодухів, вул. Кірова, 18, згідно якого, орендарю у строкове оплатне користування було передане нежитлове приміщення, загальною площею 75,1 кв м для використання в господарській діяльності з метою розташування Богодухівського відділу реєстрації. Договір було укладено на один рік, однак за відсутності заперечень сторін орендар продовжив користування приміщенням ще на один рік. За умовами договору орендна плата складає 7 000,00 грн. на місяць, заборгованість орендаря в частині основного боргу за період з березня 2009 року по лютий 2010 року складає 84 000 грн., що тягне виникнення права на нарахування пені, процентів річних та інфляційних.

Представники позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які діють за довіреністю, у судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримали, просили задовольнити.

Представники відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які діють за довіреностями, проти позову заперечували в повному обсязі. 11 березня 2010 року Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» в особі Харківської регіональної філії звернулося до ОСОБА_1 із зустрічною позовною заявою про визнання договору оренди від 04 березня 2008 року недійсним, яка судом була прийнята до спільного розгляду. Позивач за зустрічним позовом з посиланням на ст..ст. 283- 292 Господарського кодексу України, ст..ст. 759 809, а також ст.. 232 ЦК України, вказував, що договір оренди укладено без додержання вимог щодо усіх його істотних умов, що розмір орендної плати перевищує нормативно визначену та ринкову орендну плату, правочин вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

У судовому засіданні представники позивача за зустрічним позовом вимоги підтримали з підстав, які в ньому вказані. Представники відповідача за зустрічним позовом проти позову заперечували, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним.

Вислухавши пояснення сторін , дослідивши матеріали справи та докази, надані сторонами в обґрунтування заявлених позовних вимог та заперечень, суд доходить висновку, що вимоги позивача за первісним позовом законні, обгрутновані, підтверджені належними доказами, а тому підлягають задоволенню Зустрічні позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах діючого цивільного законодавства України, а тому не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом справи встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Між орендодавцем та орендарем 04 березня 2008 року укладено договір оренди приміщення, згідно умов якого, ОСОБА_1, як власником нежитлових приміщень загальною площею 75,1 кв.м, що знаходяться по площі Кірова, 18 в м.Богодухів, було передано у строкове оплатне користування орендарю - Державному підприємству «Центр державного земельного кадастру» в особі Харківської регіональної філії з метою розташування Богодухівського відділу реєстрації, що підтверджується двосторонньо складеним актом передачі від 04 березня 2008 року.

За умовами вказаного договору строк оренди становить 12 місяців з моменту передачі обєкта орендарю (п. 4.1.), а у разі, якщо жодна із сторін у 30 денний строк до закінчення дії договору не заявить про намір його розірвати, договір автоматично пролонгується на 12 місяців (п. 4.2.).

До матеріалів справи позивачем додано акти, згідно яким, орендар письмово підтвердив факт користування приміщенням з березня 2008 року по грудень 2009 року включно. Згідно листів орендаря від 11.01.2010 р, 307/191, від 26.01.2010 р. №07/964 відповідач визнавав факт автоматичної пролонгації договору та свій намір звільнити приміщення та припинити договірні відносини по закінченню терміну договору 04.03.2010 року , у звязку з чим, просив орендодавця призначити свого представника у склад двосторонньої комісії з приймання-передачі обєкта. Зазначене визнали представники орендаря у судовому засіданні, й повідомили, що на час розгляду справи в суді приміщення звільнено.

Договором від 04.03.2008 року встановлено розмір орендної плати у розмірі 7 000,00 грн. на місяць, що сплачується орендодавцю наперед за наступний місяць не пізніше 10 числа попереднього місяця.

Як слідує з матеріалів справи та не заперечувалося представниками сторін, орендар сплачував плату за користування приміщенням у вказаному розмірі, однак орендодавець неодноразово зверталася до орендаря з приводу прострочення платежів й вимагала додержання умов договору. Договором оренди на орендаря покладено обовязок своєчасно здійснювати орендні платежі, за невиконання якого передбачено відповідальність (п. 7.1.). Листами від 17.04.2009 р. № Я-53/151, від 17.12.2009 р. №Я-5/1066, від 30.12.09 р. №Я-5/1126 відповідач за первісним позовом факт існування заборгованості визнавав. До матеріалів справи сторонами була додана заява про затвердження мирової угоди та мирова угода від 01 лютого 2010 року, згідно якими сторони визнавали, що на момент закінчення дії договору оренди заборгованість орендаря з орендної плати становить 86 350,00 грн., що було також підтверджено актом звіряння станом на 26 січня 2010 року. Заява про затвердження мирової угоди та мирова угода сторонами були відкликані.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно наданих орендарем копій видаткових ордерів відповідач за первісним позовом несистематично погашав існуючу заборгованість з орендної плати, зокрема платіж в сумі 11 900,00 грн. було сплачено орендарю 07 серпня 2009 року з посиланням на погашення заборгованості за період грудень 2008 року січень 2009 року. Як слідує з позовних вимог орендодавця, матеріалів справи та як повідомили представники сторін у судовому засіданні, заборгованість за період часу з березня 2009 року по день закінчення договору оренди не сплачена. Доказів належної сплати платежів за вказаний період або доказів нарахування, однак не отримання орендодавцем через касу відповідача вказаних сум та їх депонування, як це передбачено Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 р. №637, відповідачем за первісним позовом не надано.

Відповідно до ст.. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно зі ст..795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Відповідно до ч.1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ст. 639 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суд не приймає заперечення представника орендаря, що орендна плата не могла бути нарахована орендодавцю без підписаних актів здачі-приймання виконаних робіт (послуг) тощо, оскільки законодавство не передбачає обовязкового фіксування такого факту. Договірні правовідносини з найму (оренди) майна полягають у наданні орендодавцем можливості орендарю користуватися річчю, що наділена індивідуальними ознаками, протягом строку договору. Обовязок внесення орендної плати не залежить від того, чи користується орендар фактично цим майном, від наслідків його фінансово-господарської діяльності, а також від того, чи зафіксоване у будь-яких документах факт відповідного користування. Укладений між сторонами договір чітко встановлював строки та порядок сплати орендної плати, породжував відповідний обовязок, який орендарем додержаний не був.

Таким чином, суд доходить висновку, що факт невиконання орендарем покладених на нього грошових зобовязань з оплати орендної плати по день припинення договору від 04 березня 2008 року у загальній сумі 86 350,00 грн., як це вказано у підписаній сторонами мировій угоді, є доведеним.

Позивач просить суд стягнути заборгованість з орендної плати у розмірі 84 000,00 грн., що є її правом й не позбавляє її стягнути залишок суми заборгованості, предявивши новий позов.

Відповідно до вимог ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 9.1 договору оренди від 04 березня 2008 року за порушення строків внесення орендної плати, орендар сплачує пеню у розмірі 0,1 % від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Позивачем за первісним позовом заявлено вимоги про стягнення з відповідача за первісним позовом пені у звязку з простроченням оплати орендної плати за період 11 листопада 2008 року 28 квітня 2009 року в загальній сумі 3913,00 грн.; процентів річних за період 11 листопада 2008 року 28 квітня 2009 року в загальній сумі 321,62 грн.; інфляційних за період 11 листопада 2008 року 28 квітня 2009 р. в загальній сумі 1260,00 грн. Зазначене підтверджене наданими розрахунками та орендарем не спростовано.

Посилання представників відповідача за первісним позовом на обмеження розміру пені подвійною обліковою ставкою Національного Банку України відповідно до Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань не можуть бути прийняті, оскільки за преамбулою вказаного Закону суб'єктами врегульованих ним правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Позивачка за первісним позовом суб'єктом підприємницької діяльності не є.

Що стосується зустрічних позовних вимог суд вважає їх необґрунтованими.

Посилання позивача за зустрічним позовом на недосягнення сторонами у договорі оренди від 04 березня 2008 року домовленості щодо всіх істотних умов є безпідставними. Доводи зустрічної позовної заяви в цій частині засновані на нормах Господарського кодексу України, а також Закону України Про оренду державного та комунального майна, які до правовідносин, що виникли, не застосовуються.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Господарського кодексу України учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

ОСОБА_1 субєктом господарювання не є, договір укладено щодо користування приватним майном позивача за первісним позовом.

Відповідно до ч.1 статті 538 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Що стосується посилань позивача за зустрічним позовом про перевищення розміру орендної плати нормативно визначеної та ринкової орендної плати, вони не засновані ні на матеріалах справи, ні на чинному законодавстві.

Відповідно до ч.1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

В матеріалах справи наявний звіт про ринкову оцінку орендованих нежитлових приміщень, з якого слідує їх ринкова вартість 369 394,00грн. Крім того, суд приймає до уваги, що вказана орендна плата включала сплату комунальних послуг орендодавцем, оскільки обовязку по оплаті за спожиті комунальні послуги на орендаря не покладалося. Суд також приймає до уваги, що протягом усього строку дії договору оренди, який було пролонговано автоматично додатково на один рік, за згодою самого орендаря, ним частково сплачувалися орендні платежі відповідно до досягнутої домовленості, питання про зменшення орендної плати в передбаченому законом порядку не ставилося, суми заборгованості неодноразово визнавалися ним як у листах, включаючи листи за підписом службових осіб Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», так і у актах звірки та підписаній мировій угоді.

Посилання в обґрунтування доводів зустрічної позовної заяви на укладання договору оренди (правочину) внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною не можуть бути прийняті за відсутності до того фактичних та правових підстав й спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ч.1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно чч. 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06 листопада 2009 року №9 для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Будь-яких доводів та доказів, які свідчили б про наявність вказаних обставин позивачем за зустрічним позовом не наведено та не додано.

Як слідує з наявних матеріалів справи, питання про недійсність правочину орендар поставив після звільнення ним орендованого приміщення, після подання доказів визнання ним свого боргу, в тому числі мирової угоди, та з урахуванням даної ним самим згоди на автоматичну пролонгацію договору додатково на один рік. Протягом більше ніж два роки, питання про недійсність договору орендарем не ставилося, сам договір в частині оплати орендної плати частково виконувався.

Відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України на користь позивача за первісним позовом присуджуються понесені нею та документально підтверджені судові витрати, шляхом стягнення з відповідача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10,11, 57-60, 88, 209, 212, 213 215 ЦПК України, ст.ст. 16, 204, 526, 611, 625 ЦК України , суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 -задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 заборгованість з орендної плати за договором від 04 березня 2008 року в розмірі 84 000,00 ( вісімдесят чотири тисячі) грн., пеню у звязку з простроченням оплати орендної плати за період 11 листопада 2008 року 28 квітня 2009 року в сумі 3 913,00 ( три тисячі дев»ятсот тринадцять) грн.; проценти річні за період 11 листопада 2008 року 28 квітня 2009 року в сумі 321,62 ( триста двадцять одна) грн.; інфляційні за період 11 листопада 2008 року 28 квітня 2009 р. в сумі 1 260,00 ( одна тисяча двісті шістдесят) грн.

У задоволенні зустрічного позову Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним - відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 судового збору 1 115 грн , а також 30 грн витрат на інформаційне забезпечення судового процесу.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі протягом 10 днів з дня його проголошення заяви про апеляційне оскарження та подачею після цього протягом 20 днів апеляційної скарги або в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя І.О.Грищенко