У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.

При секретарі: Балюк О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 вересня 2010 року, -

ВСТАНОВЛЕНО:

Оскаржуваним рішенням відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Дрогобичтеплоенерго" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вирішено вважати звільненим ОСОБА_1 з посади інженера з енергозбереження Комунального підприємства "Дрогобичтеплоенерго" згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України (закінчення строку) з 15 квітня 2010 року, зобов'язавши Комунальне підприємство "Дрогобичтеплоенерго" внести відповідний запис в трудову книжку ОСОБА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи. Стверджує, що його звільнення на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України проведено з порушенням законодавства України про працю, а саме, йому не запропоновано іншої роботи, немає відповідного наказу про його звільнення, немає наказу про зміни в організації праці та виробництва. Також покликається на те, що відповідачем не було подано доказів того, що на підприємстві мали місце зміни в організації виробництва і праці, а тому не могло мати місця і зміни істотних умов праці на підставі яких його було переведено на строковий договір. Заява про переведення його на строковий договір написана ним під примусом.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін на підтримання та заперечення скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_1 працював у відповідача на різних посадах з 1993 року. Згідно наказу №26 від 27 лютого 2009 року, ОСОБА_1 продовжено роботу на посаді інженера по енергозбереженню по строковому договору на період з 02 березня 2009 року по 15 квітня 2010 року. У відповідності до наказу №42-к від 15 квітня 2010 року звільнений з роботи по ч. 2 ст. 36 КЗпП України. (закінчення строку)

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Частиною другою зазначеної статті передбачено, що строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Як роз'яснив в п. 9 Постанови "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року Пленум Верховного Суду України, оскільки згідно ч. 2 ст. 23 КЗпП України трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним в частині визначення строку.

Судом встановлено, що в 2009 2010 р.р. в підприємстві де працював позивач проводилося скорочення посад та чисельності працівників (01.03.2010 року було скорочено посаду на якій працював позивач.) Знаючи про таке скорочення, 27 лютого 2009 року ОСОБА_1 подав до керівника підприємства заяву, в якій просив перевести його на строковий трудовий договір з 02 березня 2009 року по 15 квітня 2010 року, з умовою, що його не буде звільнено з роботи до закінчення цього строку по скороченню. В подальшому, в зв'язку з скороченням посади на якій працював позивач з 01 березня 2010 року, ним подавалось на ім'я керівника підприємства заява про переведення його на посаду майстра котельні.

Відмовляючи в задоволенні позову про поновлення позивача на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції вірно виходив з того, що укладений з позивачем безстроковий договір за його бажанням та з врахуванням його інтересів було переукладено на строковий договір, після закінчення строку якого відповідачем проведено звільнення його з роботи на законних підставах.

Безпідставними є покликання апелянта на те, що він звільнений з роботи по п. 1 ст. 40 КЗпП України з порушенням порядку звільнення та примусовим написанням ним заяви про переведення на строковий договір, оскільки дані твердження спростовуються вищенаведеним. При цьому судом було встановлено, що запис в трудовій книжці позивача (про звільнення з роботи по п.1 ст. 40 КЗпП України) зроблено помилково.

Сам строковий договір позивачем не оспорювався.

Судом вірно встановлені фактичні обставини справи. Правильно застосував матеріальний закон та дотримана процедура звільнення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч. 1 п. 1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 вересня 2010 року, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: