Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 71
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 державного аграрного університету, третя особа профспілкова організація ОСОБА_2 державного аграрного університету про поновлення строку на оскарження наказів, визнання незаконними та скасування наказів, встановлення фактів, визнання недійсною угоди, зобовязання вчинити певні дії, стягнення зарплати і грошових сум, витрат та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 12 січня 2006 року звернувся з позовом до відповідача ОСОБА_2 державного аграрного університету (ДДАУ) про поновлення строку на оскарження наказів, визнання незаконними та скасування наказів, встановлення фактів, визнання недійсною угоди, зобовязання вчинити певні дії, стягнення зарплати і грошових сум, витрат та моральної шкоди; позовні вимоги неодноразово доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові і в ході судового засідання посилалася на те, що з 12 січня 2004 року працював в ДДАУ на підставі наказу старшим викладачем. Наказом № 2058 від 23 листопада 2005 року його було звільнено з роботи згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, виносилися і інші різні накази стосовно нього. Вважаючи незаконним не тільки саме звільнення, а той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просив поновити строк на оскарження наказів № 1686 від 03 жовтня 2005 року і № 1731 від 10 жовтня 2005 року, скасувати накази № 1686 від 03 жовтня 2005 року, № 1731 від 10 жовтня 2005 року, № 2058 від 23 листопада 2005 року, визнати недійсними і незаконними документи з його підписами, визнати недійсними і такими, що не мають юридичної сили всі локальні нормативно-правові акти відповідача, встановити факт трудових відносин за сумісництвом за наказом № 1208 від 07 липня 2004 року та встановити доплату за виконання обов'язків системного адміністратора, встановити факт надурочних робіт понад 36 годин на тиждень та встановити доплату за надурочні роботи, підтвердити факт роботи в вихідні дні з відома та за вказівкою посадових осіб ДДАУ і провести їх оплату, донарахувати компенсацію за відпустку із розрахунку 56 днів, стягнути на його користь компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, грошову компенсацію моральної шкоди, відсоток інфляції, 3 % річних і витрати на отримання правової допомоги, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно позивач працював ДДАУ старшим викладачем кафедри інформаційних систем і технологій, виносилися накази і укладалися строкові договори з ним, з 30 листопада 2005 року трудові відносини з позивачем було розірвано через угоду сторін, звільнення позивача з роботи проведено відповідачем з дотриманням всіх вимог закону згідно з чинним законодавством, накази видавалися вірно, заробітна плата нараховувалась, моральної шкоди не завдавали, порушень з їх боку допущено не було, вважає позовні вимоги не обгрунтованими і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи профспілкової організації ДДАУ в судовому засіданні позовні вимоги не підтримав, погодився з поясненнями та позицією представника відповідача, підтвердивши вірність заперечень проти позову, вважає позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача і представника третьої особи, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обгрунтованою і не підлягаючою задоволенню.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 відповідно до наказу № 12 від 12 січня 2004 року перебував в трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді старшого викладача кафедри інформаційних систем та технологій в ДДАУ. Наказом № 1143 від 29 червня 2004 року затверджено рішення вченої ради підтверджено обрання позивача на посаду старшого викладача ДДАУ на строк з 01 липня 2004 року по 30 червня 2007 року, про що є наказ № 1143 від 29 червня 2004 року. Наказом № 1208 від 07 липня 2004 року додатково до основних обовязків позивача призначено відповідальним за експлуатацію компютерної мережі навчального закладу. Наказом № 1686 від 03 жовтня 2005 року позивача звільнено від обовязків відповідального за експлуатацію компютерної мережі навчального закладу. Наказом № 1731 від 10 жовтня 2005 року позивача попереджено про майбутню зміну умов праці. Наказом 23 листопада 2005 року в якості дисциплінарного стягнення позивача звільнено з роботи по п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули 18 і 21 листопада 2005 року і цього ж дня видано наказ № 2058 про звільнення позивача з роботи в ДДАУ по п. ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, останній наказ було занесено в трудову книжку позивача, ОСОБА_1 вручено цю трудову книжку і проведено повний розрахунок з виплатою всіх належних сум при звільненні. Позивач не погодився з вказаним звільненням і звернувся до суду з позовом, де після уточнень, просив поновити строк на оскарження наказів № 1686 від 03 жовтня 2005 року і № 1731 від 10 жовтня 2005 року, скасувати накази № 1686 від 03 жовтня 2005 року, № 1731 від 10 жовтня 2005 року, № 2058 від 23 листопада 2005 року, визнати недійсними і незаконними документи з його підписами, визнати недійсними і такими, що не мають юридичної сили всі локальні нормативно-правові акти відповідача, встановити факт трудових відносин за сумісництвом за наказом № 1208 від 07 липня 2004 року та встановити доплату за виконання обов'язків системного адміністратора, встановити факт надурочних робіт понад 36 годин на тиждень та встановити доплату за надурочні роботи, підтвердити факт роботи в вихідні дні з відома та за вказівкою посадових осіб ДДАУ і провести їх оплату, донарахувати компенсацію за відпустку із розрахунку 56 днів, стягнути на його користь компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, грошову компенсацію моральної шкоди, відсоток інфляції, 3 % річних і витрати на отримання правової допомоги.

Вказані позовні вимоги необґрунтовані, оскільки оскаржувати та скасувати накази № 1686 від 03 жовтня 2005 року і № 1731 від 10 жовтня 2005 року позивач не може через відсутність підстав для суперечки в цій частині, так як зазначені накази скасовані за власною ініціативою відповідача ще до звільнення позивача. Позивачу відомо про скасування цих наказів з 22 листопада 2005 року тому, що цю дату він поставив під своїм підписом, коли отримав повідомлення про їх скасування. Наказ № 2058 від 23 листопада 2005 року про звільнення позивача за п. 1 ст. 36 КЗпП України скасуванню не підлягає тому, що адміністрація ДДАУ не має наміру відкликати свою згоду надану нею позивачеві на звільнення. А в силу вимог п.8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», анулювання домовленості може мати місце лише при взаємній згоді власника і працівника. Визнати недійсною згоду позивача на звільнення неможливо і тому, що позивач з

власної ініціативи власноручно 23 листопада 2005 року написав заяву про звільнення за згодою сторін, сам зазначив термін звільнення (30 листопада 2005року), сам отримав згоду на звільнення від трьох посадових осіб ДДАУ, а саме: завідувача кафедри інформаційних систем і технологій ОСОБА_3, першого проректора-проректора з навчальної роботи ОСОБА_4, ректора університету ОСОБА_5 Всі ці посадові особи підтвердили факт згоди своїми підписами. Як бачимо, в числі інших, була досягнута згода з особою, що наділена правом прийняття та звільнення працівників ректором ДДАУ і ця згода оформлена належним чином. Також слід зазначити, що до самого звільнення позивач не піддавав сумніву своєї згоди, висловленої в заяві від 23 листопада 2005 року. Крім того, позивач задовго до звільнення демонстрував своє бажання залишити роботу в ДДАУ. Свою відсутність на робочому місці, зафіксовану черговою перевіркою трудової дисципліни, оправдував пошуками нової роботи, що підтверджується пояснювальною запискою позивача, наданою до суду 25 червня 2009 року. Твердження позивача про те, що подана ним 28 листопада 2005 року заява на відпустку скасовує заяву про звільнення безпідставне, адже цей документ був поданий вже після видання наказу про звільнення і не містив ніяких заперечень щодо попередньої згоди сторін.

Посилання позивача на те, що його посада відноситься до виборних, та звільнення з неї повинно здійснюватись за рішенням органу який його обрав у відповідності до ст. 147-1 КЗпП України не правомірне тому, що відповідно до ст. 48 Закону України «Про вищу освіту» науково-педагогічні працівники обираються за конкурсом та призначаються на посаду керівником вищого навчального закладу. Рішення вченої ради ДДАУ про обрання за конкурсом науково-педагогічного працівника підлягає затвердженню наказом ректора університету. Тобто процес обраннязаконкурсомєспособомякісногопрофесійноговідборуцієїкатегоріїпрацівниківназаміщеннявакантнихпосад,анепроцедуроюформування виборних органів та виборів їх керівних осіб. Крім того, стаття, на яку посилається позивач, регулює лише ті звільнення, які є заходом дисциплінарного стягнення і не стосується звільнення за згодою сторін, яке має місце в даному випадку.

Встановити факт трудових відносин позивача за сумісництвом на підставі наказу № 1208 від 07 липня 2004 року та встановити доплату за виконання обов'язків системного адміністратора не має законних підстав тому, що відповідальність за експлуатацію комп'ютерної мережі покладається на старшого викладача кафедри інформаційних систем і технологій в межах його посадових обов'язків і додатковій оплаті не підлягає. Відповідно до п. 3.3.2 колективного договору ДДАУ робочий час визначається регламентом роботи підрозділів агроуніверситету і правилами внутрішнього розпорядку. Робочий час викладачів визначається обсягом їх навчальних, методичних, наукових і організаційних обов'язків. Адміністрування локальної мережі старшим викладачем кафедри відноситься до його організаційної роботи і не перевищує норми балансу його робочого часу. Таке планування робочого часу ст. викладача відповідає вимогам ст. 49 Закону України «Про вищу освіту», де зазначено, що час виконання навчальних, методичних, наукових, організаційних та інших трудових обов'язків у поточному навчальному році не повинен перевищувати річний робочий час. Якщо діяльність по адмініструванню локальної мережі виключити з індивідуальних планів роботи та звітів позивача, то його робоче навантаження буде нижчим від нормативу і не дасть права на зайняття повної штатної одиниці (залишиться всього 0.25 ставки). З аналізу звітів про виконання індивідуального плану роботи викладачів кафедри інформаційних систем і технологій видно, що позивач мав навчальне навантаження в 2004-2005 навчальному році всього 223 години, в 2005-2006 навчальному році - 130 годин, а інші викладачі кафедри виконали навчальне навантаження 893-1022 години, тобто в 4-5 раз вище, ніж позивач. Такий нерівномірний розподіл було здійснено саме через призначення позивача відповідальним за експлуатацію комп'ютерної мережі, що в подальшому зараховується йому як організаційна робота для збереження єдиного для всіх викладачів балансу робочого часу 1536 годин на рік і не перевищує річної норми тривалості робочого часу, визначеної міністерством праці та соціальної політики України для працівників з 36 годинним робочим тижнем.

Встановити позивачеві факт надурочних робіт понад 36 годин на тиждень та

доплату за надурочні роботи нема законних підстав, оскільки він ніколи не працював наднормово. Бухгалтерія університету використовує в своїй роботі комп'ютерну програму «Парус-заробітна плата», яка не адаптована до особливостей навчального закладу та скороченого робочого часу викладачів. Якщо до вхідних даних зазначеної програми ввести фактично відпрацьовані викладачами 36 годин на тиждень, то комп'ютер автоматично допустить помилку при розрахунку заробітної плати в сторону її зменшення. Роздруковані в зазначеній програмі розрахунки заробітної плати, на які посилається позивач, є повідомленням працівника про розмір оплати праці, а не документами первинного обліку робочого часу і не можуть бути підставою для підтвердження факту відпрацьованих надурочних годин.

Відповідно до ст. 110 КЗпП України повідомлення працівника про розмір оплати праці повинно містити дані про загальну суму заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, розміри та підстави відрахувань та суму заробітної плати, що належить до виплати. Але до зазначеного повідомлення тривалість робочого часу не вноситься і не є для нього суттєвою інформацією. Відповідно до наказу міністерства статистики України «Про затвердження типових форм первинного обліку» № 253 від 09 жовтня 1995 року, документами первинного обліку використання робочого часу є форми П-12, П-13, П-14 «Табель обліку використання робочого часу» та форма П-15 «.Список осіб, які працювали в надурочний час» також відповідно до наказу міністерства освіти і науки України № 450 від 07 серпня 2002 року в вищих навчальних закладах ведуться такі форми обліку як індивідуальний план роботи викладача, звіт про виконання індивідуального плану роботи викладача, регламент роботи викладача. З зазначених документів первинного обліку робочого часу по кафедрі інформаційних систем і технологій ДДАУ, наданих суду та долучених до справи видно, що позивач ніколи не залучався до надурочних робіт.

Щодо роботи позивача у вихідні дні 29 жовтня 2005 року та 05 листопада 2005 року, то відповідно до ст. 71 КЗпП України, залучення працівників до роботи у вихідні дні проводиться за письмовим наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. Ні керівником університету, ні керівниками факультету чи кафедри ніколи не приймалось рішення про залучення позивача до роботи у зазначені ним вихідні дні. Виписка з розкладу занять, на яку посилається позивач, є робочою пропозицією диспетчерської служби про час та місце можливого проведення занять і свідчить про наявність вільних аудиторій у зазначений час. Така інформація надається на узгодження кожному викладачеві заздалегідь. Викладач повинен звірити кожну виписку і до початку занять повідомити диспетчерську службу про збіги, накладки, помилки та інші недоліки в запропонованому розкладі. Позивач не провів роботу по узгодженню свого розкладу з диспетчером, що є грубим порушенням встановленого порядку організації та ведення навчального процесу. Він сам, як свідчить його заява, без відома керівника ДДАУ, вийшов на роботу у вихідні дні. За такі особисті помилки викладача адміністрація не може нести відповідальність, а тим більш не може здійснювати додаткову оплату за вчинене позивачем порушення навчального процесу.

Надання відпустки позивачу та нарахування виплат пов'язаних з відпусткою

проводилось з розрахунку 56 календарних днів на рік про що свідчить штатна картка позивача. За записами в штатній картці позивач

використав 3 дні відпустки в період з 04 серпня 2004 року по 06 серпня 2004 року та 56 днів у період з 04 липня 2005 року по 29 серпня 2005 року. За даними відомостей про нарахування заробітної плати, розрахунок оплати відпусток позивача та компенсації за невикористану відпустку при звільненні також здійснено виходячи з тривалості 56 календарних днів. Вимоги позивача про визнання недійсними і такими, що не мають юридичної сили всіх локальних нормативно - правових актів ДДАУ не можуть бути задоволені, адже зазначені нормативно-правові акти відповідають чинному законодавству і оприлюднюються у відповідності до вимог закону, про що свідчить їх державна реєстрація. Крім того, позивач непослідовний у своїх вимогах щодо локальних нормативно-правових актів ДДАУ, адже він то посилається на їх положення, то вимагає їх скасування.

Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить до наступного.

Згідно ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, укладеним на певний термін, встановлений за погодженням сторін, або таким. Що укладається на час виконання певної роботи. Відповідно до ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, що за своєю правовою природою є письмовою угодою між працівником та роботодавцем, в якому строк його дії, права, обовязки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Згідно ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є зокрема збіг строку, на який він укладався та згода сторін.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» у чинній до 01 січня 2007 року редакції Закону від 06 квітня 2000 року № 1646-111 після призначення пенсії відповідно до зазначеного Закону наукові (науково-педагогічні) працівники могли працювати за строковим трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях усіх форм власності та займатися підприємницькою діяльністю, а отже відповідно до вимог Закону трудовий договір з позивачкою міг укладатися як у вигляді контракту, так і без дотримання такої форми, проте в будь-якому випадку підлягав укладанню на визначений термін.

Із змісту ст. 21 КЗпП України витікає, що для укладання трудового договору, у тому числі і на умовах контракту, необхідне волевиявлення двох сторін працівника і власника або уповноваженого ним органу. При відсутності згоди хоча б однієї сторони - договір не може бути укладеним, а укладений - буде недійсним. Порядок укладання трудових договорів регулюється законодавством про працю, зокрема ст. 21 КЗпП України. Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівнику заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законодавством України. Для вищих навчальних закладів освіти це частини III ст. 54 Закону України «Про освіту», якою передбачено укладання з педагогічними працівниками трудових договорів, у тому числі - контрактів.

ОСОБА_1 сам свідомо писав заяви на встановлення трудових відносин та припинення їх за згодою сторін, підписувала їх і подавала на підпис ректору, виконував обумовлену роботу, отримувала зарплату, що підтвердив в ході судового засідання. Ніяких заперечень проти укладання трудового договору позивач ніколи не заявляв і ніколи їх не оспорював. Підстав вважати, що трудова угода укладалась з ним під примусом адміністрації немає і доказів цьому позивач не приводить; суд приходить до висновку про те, що між позивачем та відповідачем існували трудові правовідносини, що були оформлені відповідними наказами при укладанні угод на певні терміни. Після час дії трудових відносин звільнення ОСОБА_1 наказом по ДНУ № 2058 було проведено відповідачем без порушень законодавства про працю.

Позовні вимоги про встановлення фактів, визнання недійсною угоди, зобовязання вчинити певні дії, стягнення зарплати і грошових сум та витрат також не підлягають задоволенню, оскільки протирічать як встановленим судом фактичним обставинам справи так і вимогам закону.

Не може суд прийняти до уваги пояснення позивача на підтвердження свого позову, оскільки вони спростовуються вищевикладеним і обєктивно нічим не підтверджуються. Суд вважає безпідставними позовні вимоги про поновлення строку на оскарження наказів, визнання незаконними та скасування наказів, встановлення фактів, визнання недійсною угоди, зобовязання вчинити певні дії, стягнення зарплати і грошових сум, витрат, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні: порушень законодавства з боку відповідача стосовно порядку (термін дії правовідносин, порядок їх продовження, погодження та ін..) та підстав (норми закону) звільнення не встановлено.

Статтею 1166 ЦК України встановлено право особи на відшкодування у повному обсязі майнової шкоди, завданої неправомірними діями особистому немайновому праву. Цією ж статтею на особу, яка завдала шкоди покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі.

Але в судовому засіданні не знайшли свого обєктивного підтвердження неправомірні дії відповідача стосовно позивача та завдання цими діями шкоди правам позивача, а тому на відповідача не може бути покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі.

Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань стосовно позовних вимог є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про поновлення строку на оскарження наказів, визнання незаконними та скасування наказів, встановлення фактів, визнання недійсною угоди, зобовязання вчинити певні дії, стягнення зарплати і грошових сум, витрат та моральної шкоди в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

В звязку з тим, що позивач звільнений від сплати державного мита по цій категорії справ, а позовні вимоги не задоволені, судові витрати в вигляді судового збору необхідно віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 19, 43, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 21, 23, 36, 221, 232, 233 КЗпП України, ст. ст. 10, 11, 209, 212-215, 218 ЦПКУкраїни, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 державного аграрного університету про поновлення строку на оскарження наказів, визнання незаконними та скасування наказів, встановлення фактів, визнання недійсною угоди, зобовязання вчинити певні дії, стягнення зарплати і грошових сум, витрат та моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районий суд м. Дніпропетровська шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження або в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя -