Справа №22ц-2998 Головуючий у 1-й інстанції Грищук В.О.
Категорія: 57 Доповідач в апел. інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Павлишина О.Ф.

суддів: Штефаніци Ю.Г , ОСОБА_2,

при секретарі: Панчуку І.С.

у відсутності сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова на постанову Залізничного районного суду м.Львова від 14 грудня 2009 року за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та стягнення недоплаченої надбавки до пенсії як дитині війни за 2006-2007 роки в сумі 2733 грн. 30 коп., -

в с т а н о в и л а:

В травні 2009 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з адміністративним позовом, у якому просила відновити пропущений строк звернення до суду за захистом порушених прав, свобод та інтересів за період з 01.01.2006р. до 31.12.2007р. та зобовязати відповідача нарахувати на її користь та виплатити недоплачену їй щомісячну надбавку до пенсії, як дитині війни, за 2006-2007 роки в сумі 2733 грн. 30 коп.

Постановою Залізничного районного суду м.Львова від 14 грудня 2009 року заявлений позов задоволено частково, позивачу поновлено срок звернення до суду та зобовязано управління Пенсійного фонду України Залізничному районі м. Львова здійснити нарахування та виплату ОСОБА_3 надбавки до пенсії, як дитині війни, в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком на підставі ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» як дитині війни за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із постановою суду, її оскаржило управління Пенсійного фонду України Залізничному районі м. Львова, яке, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить постанову суду першої інстанції про часткове задоволення позову скасувати та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 (а.с.13-15).

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що чинним законодавством не визначено розміру мінімальної пенсії за віком з якого повинно обчислюватися підвищення пенсії за віком дітям війни та не передбачено видаткової частини бюджету для здійснення цих виплат. На думку апелянта, встановлений ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (далі № 1058-IV) мінімальний розмір пенсії за віком застосовується виключно для визначення розміру пенсій, призначених відповідно до зазначеного Закону, і не може використовуватися для обчислення надбавок або підвищень інших пенсій. Покликається на те, що суд невірно трактує норми матеріального права при вирішенні спірних правовідносин, безпідставно не врахував заперечення управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова на позов, а судове рішення щодо зобовязання здійснити виплати ґрунтується на невірних розрахунках.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга задоволенню не підлягає з наступних мотивів.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка, як така, що народилась в 1935 році, належить до категорії громадян, на яких поширюються державні соціальні гарантії дітям війни, а тому вона має право на встановлене ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Оскільки Конституційний Суд України своїм рішеннями № 6-рп/2007 від 09.07.2007р. визнав неконституційними відповідно положення п.12 ст.71 та ст.111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», якими було зупинено і обмежено право на отримання спірних виплат, нездійснені пенсійним органом перерахунки та виплата позивачу пенсії із врахуванням вимог ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за період з 09.07.2007р. по 31.12.2007р. є незаконними і до такого висновку суд першої інстанції дійшов обґрунтовано, виходячи із фактичних обставин справи та вимог матеріального права.

Вирішуючи спір і задовольняючи позов частково, суд правомірно виходив з того, що управління Пенсійного фонду як орган, якому делеговано повноваження щодо призначення і виплати пенсій та доплат до них, повинно було діяти відповідно до вимог ст. 6 Закону № 2195-IV і здійснити позивачу відповідні нарахування (за той періоду часу, коли дія цієї норми не була зупинена), але на порушення зазначеної статті таких нарахувань не проводило, чим і допустило протиправну бездіяльність.

Достатніх правових підстав чи застережень щодо неможливості підвищення пенсії позивачки у передбаченому ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» розмірі за періоди 09.07.2007р.-31.12.2007р. включно колегія суддів не вбачає.

Покликання апелянта на відсутність бюджетного фінансування передбачених Законом України «Про соціальний захист дітей війни» доплат до пенсії як на причину невиконання покладених на нього зобовязань до уваги не приймаються, оскільки реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України»).

Доводи апелянта щодо правомірності своїх дій з посиланням на відсутність бюджетних коштів для повної реалізації програми з доплат дітям війни колегія суддів не бере до уваги, оскільки питання фінансування цих видатків не є предметом спору, що розглядається. Проблеми надання бюджетних коштів Управлінню для виконання покладених на нього обовязків у справах цієї категорії виходять за межі заявлених вимог та не є предметам розгляду суду.

Безпідставними є також посилання відповідача на можливість нецільового використання коштів ПФУ, оскільки суд не ухвалював рішення про проведення виплат з власних джерел фінансування останнього.

Положення ч. 3 ст. 28 Закону України № 1058-IV, на думку колегії суддів, не є перешкодою для застосування зазначеної величини (мінімального розміру пенсії за віком) для розрахунку інших повязаних із нею пенсій чи доплат, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого мінімального розміру пенсії за віком, крім передбаченого ч. 1 цієї статті.

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятої постанови не впливають та висновків суду не спростовують.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків оскаржуваного судового рішення, а тому підстав для скасування постанови суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, повязаних із соціальними виплатами» №161-VI від 18 лютого 2010 року та ст.ст. 303, 304, п. 1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Львова відхилити.

Постанову Залізничного районного суду м.Львова від 14 грудня 2009 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Павлишин О.Ф.

Судді: Мусіна Т.Г.

ОСОБА_1