Справа № 22ц-1395 Головуючий у 1 інстанції: ГоловатийВ.Я.
Категорія: 27 Доповідач: Штефаніца Ю.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Павлишина О.Ф.

суддів: Штефаніци Ю.Г., Мусіної Т.Г.

при секретарі: Качмар М.Я.

за участі представника Публічного акціонерного товариства Банк «Фінанси та кредит» ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 08 вересня 2009 року, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням задоволено позов відкритого акціонерного товариства Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про стягнення збитків за кредитним договором. Постановлено стягнути з ОСОБА_4 і ОСОБА_2 солідарно в ВАТ Банк «Фінанси та кредит» завдані збитки в сумі 14 819 грн.33 коп., судовий збір в розмірі 148 грн.19 коп. та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Дане рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_4. В апеляційній скарзі зазначає, що суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а обставини, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими, фактично не доведені. Саме рішення, на думку апелянта постановлено з порушенням норм матеріального права, оскільки судом не застосовані положення вимог п.1ч.2 ст.258 ЦК України щодо застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) та невірно застосовані положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань». Окрім того вважає, що суду слід було застосувати положення ч.3 ст.551 ЦК України, щодо зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню та п.4 ст.559 ЦК України про підстави припинення поруки. Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Банку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги ОСОБА_4, заперечення на апеляційну скаргу представника Банку «Фінанси та кредит» ОСОБА_1, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів не знаходить достатніх підстав для її задоволення.

Суд першої інстанції, в супереч доводам апелянта, з достатньою повнотою та всебічністю дослідив надані сторонами докази, вірно встановив фактичні обставини справи, спірні правовідносини та правильно застосував матеріальне і процесуальне право при вирішенні даного позову.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 січня 2007 року між Банком «Фінанси та кредит» в особі відділення №4 Філії «Львівське регіональне управління» та ОСОБА_4, як позичальником, було укладено кредитний договір №1201/Ф-4.4, згідно якого Банк надав цьому позичальнику в тимчасове користування кредит в сумі 6000 гривень з оплатою по процентній ставці 0,0001 % річних з повним погашенням кредитних ресурсів до 29 січня 2010 року. Між сторонами виникли договірні стосунки, передбачені ч.1 ст.1054 ЦК України. (17-19).

Для забезпечення виконання зобовязань по даному кредитному Договору, тим же відділенням Філії «Львівське регіональне управління» Банку «Фінанси та кредит» було укладено відповідний Договір поруки №б/н від 29.01.2007 року між даним кредитором і ОСОБА_2, відповідно до умов якого ОСОБА_2, як поручитель, солідарно з позичальником відповідає перед Банком у тому ж обсязі, що і Боржник, утому числі по основному боргу, сплаті щомісячних процентів, сплаті комісійної винагороди , сплаті неустойки по основному боргу та процентам, передбачених кредитним договором (а.с.20).

Відповідно до п.п.3.3., 4.3 кредитного Договору позичальник зобовязувалась здійснювати погашення заборгованості за Кредитними ресурсами щомісячно в термін з 1 по 10 число кожного місяця у вигляді Ануїтентного платежу (рівних платежів з рівними інтервалами) в розмірі 271 грн. 67 коп., у складі якого сплачуються і проценти, відповідно до Графіку зниження розміру заборгованості, а також, відповідно до п.4.7 Договору, в той же термін - сплачувати комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 105 грн.

Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу.

У відповідності до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Як вбачається з положень п.3.5 зазначеного договору, Банк має право вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, сплати нарахованих процентів по них, неустойки у випадку коли позичальник у період дії цього Договору порушив будь-які його умови, у тому числі несвоєчасно або не в повному обсязі здійснював зарахування грошових коштів на погашення заборгованості та/або процентами і комісійною винагородою, відповідно до п.п.3.2., 3.3., 4.3, 4.4., 4.7, 4.8.

Судом першої інстанції беззаперечно встановлено, що позичальник не здійснювала своєчасного і повного погашення заборгованості за кредитними ресурсами та сплату комісійної винагороди, чим порушила умови Договору про надання кредиту, зокрема, викладених в п. п. 3.3., 4.3, 4.7.

У звязку з невиконанням умов договору позивачем 19 листопада 2008 року відповідачам скеровано лист-претензію про повернення кредитних коштів, сплату нарахованих відсотків, пені та штрафу. Однак вимоги Банку виконані не були.

В грудні 2008 року позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова в порядку видачі судового наказу про стягнення з відповідачів заборгованості в сумі 5963 грн.69 коп., який було ухвалено 22 грудня того ж року. А після його скасування цим же судом 06 лютого 2009 року, повторно звернувся з відповідним позовом в квітні 2009 року. На момент звернення Банку з позовом заборгованість по кредитному договору становила 10 601 грн.20 коп., а станом на 07 липня 2009 року загальна сума заборгованості по кредитним ресурсам склала 14 819 грн.33 коп., у звязку з чим Банком були збільшені позовні вимоги в порядку ст.31 ЦПК України. (60-61,71).

З матеріалів справи вбачається також, що перша прострочена заборгованість по тілу кредиту відбулась 12.05.2008 року та станом на 07.07.2009 року склала 3999 грн.96 коп., а пеня за простроченим тілом кредиту з 12.05.2008 по 07.07.2009 р. 8205 грн.03 коп. Крім того, в загальну заборгованість увійшли: сума заборгованості за простроченим нарахованим доходом - 4 грн.50 коп. та пеня за простроченими нарахованими доходами з 1.06.2007 по 18.05.2009 в сумі 893 грн.78 коп. та з 11.12.2007р. по 07.07.2009р. в сумі 1716 грн.06 коп. (а.с.63). Що не заперечується відповідачами.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, окрім значних вище положень кредитного договору №1201/Ф-4, обгорунтовано врахував і вимоги п.6.1 цього договору щодо відповідальності боржника за прострочення повернення кредитних ресурсів щодо сплати пені.

Таким чином, враховуючи невиконання позичальником. своїх зобовязань за кредитним договором, а також, виходячи з положень ст.ст.553, 554 ЦК України щодо відповідальності поручителя, суд дійшов обґрунтованого висновку про солідарну відповідальність ОСОБА_4З та її поручителя ОСОБА_2 перед Банком.

В супереч думці апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору обгорунтовано не застосував положення п.1ч.2 ст.258 ЦК України щодо спеціальної позовної давності в один рік, з огляду на те, що за захистом свого порушеного права позивач звернувся до суду в грудні 2008 року.

Не заслуговують на увагу і покликання апелянта щодо незастосування судом положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» в частинні визначення розміру пені за несвоєчасне виконання грошових зобовязань в межах подвійної облікової ставки, оскільки норми даного Закону не регулюють спірні правовідносини.

При цьому суд першої інстанції вірно виходив з того, що розмір неустойки визначений самим договором, що має пріоритетна значення в розумінні п.2 ст.551 ЦК України, який передбачає право сторін збільшити в договорі розмір неустойки, встановлений законом.

Не встановлено судом і істотних обставин, які б давали підстави до зменшення розміру неустойки відповідно до п.3 ст.551 ЦК України.

Не відповідають змісту ст.559 ЦК України твердження апелянта щодо наявності підстав для припинення поруки, оскільки на момент розгляду справи основне зобовязання не виконано і строк його виконання, встановлений кредитним договором не настав.

За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду і не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 08 вересня 2009 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий: Павлишин О.Ф.

Судді: Мусіна Т.Г.

ОСОБА_5