Апеляційний суд Чернівецької області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2010 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючого Яремка В.В.

суддів: Галичанського А.Д., Міцнея В.Ф.

секретар Тодоряк Г.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Кіцманському районі про визнання бездіяльності протиправною, зобовязання вчинити дії за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Кіцманського районного суду від 28 вересня 2009 року,

встановила:

У серпні 2009 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Кіцманському районі (далі УПФ), в якому просила визнати протиправною бездіяльність щодо неперерахування їй як особі, яка має правовий статус дитини війни, доплати (підвищення) до пенсії, передбаченої Законом України від 18 листопада 2004 року № 2195-IV «Про соціальний захист дітей війни» (далі Закон № 2195-IV), у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком за 2006-2008 роки та зобовязати УПФ здійснити перерахування такої доплати і забезпечити виплату заборгованості шляхом її стягнення.

Постановою Кіцманського районного суду від 28 вересня 2009 року позов задоволено частково.

Визнано бездіяльність УПФ в частині відмови у перерахунку підвищення до пенсії позивачці за період з 22 травня до 31 грудня 2008 року протиправною та зобовязано відповідача здійснити за вказаний період перерахунок пенсії з підвищенням та провести відповідні виплати.

Вирішено питання про судові витрати.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

_____________________________________________________________________________

Справа 22 ц 1416 2010 Головуючий у 1 інстанції

Категорія 57 ОСОБА_2

доповідач Яремко В.В.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить постанову суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Посилається на неповне зясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

У справі встановлено, що позивачка отримує пенсію за віком та відноситься до категорії громадян, яким встановлено статус дитини війни.

Статтею 6 Закону № 2195-IV (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року № 107-VI (далі Закон № 107-VI) були внесені зміни до статті 6 Закону України № 2195-IV. Відповідно до цих змін було встановлено, що дітям війни до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення до пенсії в розмірі надбавки, встановленої для учасників війни.

Проте рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року положення пункту 28 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону № 107-VI щодо внесення змін до статті 6 Закону України № 2195-IV визнані неконституційними.

Відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Разом із цим, у силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішуючи спір і задовольняючи позов частково, суд правомірно виходив з того, що УПФ як орган, якому делеговано повноваження щодо призначення і виплати пенсій та доплат до них, повинно було діяти у відповідності з вимогами статті 6 Закону № 2195-IV і здійснити позивачці відповідні нарахування (за період з 22 травня по 31 грудня 2008 року, коли дія цієї норми не була зупинена), але у порушення вимог указаної статті таких нарахувань не проводило, чим і допустило протиправну бездіяльність.

Враховуючи наведене, суд дійшов правильного висновку про те, що відповідач повинен здійснити перерахунок позивачці пенсії з підвищенням її на 30% мінімальної пенсії та провести відповідні виплати за вказаний період.

Колегія суддів дійшла висновку про правильність по суті рішення суду і в частині відмови у позові про перерахунок доплати позивачці до пенсії за період з 2006 року по 21 травня 2008 року.

Відповідно до вимог ст. 110 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» від 20 грудня 2005 року (із змінами, внесеними 19 січня 2006 року) підвищення до пенсії у 2006 році повинно було запроваджуватись поетапно за результатами виконання бюджету у першому півріччі згідно з порядком, який мав бути визначений Кабінетом Міністрів України та погоджений Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету.

Оскільки Кабінет Міністрів України у 2006 році так і не визначив порядку виплати 30% надбавки до пенсії, то суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що вимоги позивачки, які стосуються виплат за 2006 рік, задоволенню не підлягають.

Відповідно доводи апелянта про відсутність перешкод для здійснення доплат до пенсії за вказаний період є необгрунтованими.

Що ж до підвищення пенсії дітям війни у 2007 році, то пунктом 12 статті 71 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» з метою приведення окремих норм законів у відповідність із цим Законом було зупинено дію статті 6 Закону № 2195-IV на 2007 рік.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 9 липня 2007 року положення пункту 12 статті 71 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» з урахуванням статті 111 цього Закону визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними).

Тому доводи апелянта про необхідність перерахунку підвищення до пенсії за період з 1 січня по 8 липня 2007 року, як і за період з 1 січня по 21 травня 2008 року, відповідно до ст. 6 Закону № 2195-IV є безпідставними.

З огляду на наведене позивачка мала право на нарахування доплат до пенсії згідно ст. 6 Закону № 2195-IV за період з 9 липня по 31 грудня 2007 року.

Разом з тим судом першої інстанції встановлено, що позивачка пропустила строк звернення до адміністративного суду, встановлений ч. 1 ст. 99 КАС України, без поважних причин, а тому її позовні вимоги, які стосуються виплат за вказаний період, не підлягають задоволенню.

Порушення прав позивачки відбувалося періодично - кожного місяця впродовж 2007 року, про що позивачка знала як особа, яка отримує пенсію та підвищення до неї.

Відповідно до ст.100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

У справі відсутні докази пропущення позивачкою строку звернення до суду з поважних причин.

Доводи апеллянта про те, що нею не пропущено строк звернення до суду з огляду на те, що вона надсилала письмове звернення до відповідача та отримала письмову відмову лише у серпня 2009 року не заслуговують на увагу.

У спірному випадку законом не встановлено можливості досудового порядку вирішення спорів, а тому правила ч. 4 ст. 99 КАС України про те, що обчислення строку звернення до адміністративного суду починається з дня, коли позивач дізнався про рішення субєкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги, не застосовуються.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Постанову Кіцманського районного суду від 28 вересня 2009 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду України протягом двох місяців.

Головуючий

Судді: