РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2010 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.

при секретарі: Панчук І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 01 грудня 2009 року, -

ВСТАНОВИЛА :

Оскаржуваним рішенням суду відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ВГІРФО Сихівського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області, треті особи Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, орган опіки та піклування Сихівської районної державної адміністрації Львівської міської ради, ЛКП "Під Зуброю" про визнання такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, виселення та зняття з реєстрації.

Відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, законний представник малолітньої ОСОБА_3, треті особи - орган опіки та піклування Сихівської районної державної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2 просять рішення суду в частині відмови в задоволенні їх позову скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, а в решті рішення залишити без змін.

Апелянти вважають, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи. Стверджують, що висновки суду щодо проживання ОСОБА_4 в спірній квартирі до лютого 2007 року є голослівними і не підтверджені належними доказами. Малолітня ОСОБА_4 з 2000 року не проживає у спірній квартирі, а в 2004 році виїхала на постійне проживання разом зі своєю матір'ю в с. Ожидів Буського району, де і проживає на даний час, а тому її слід визнати такою, що втратила право на користування спірним житлом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_4, просить рішення суду в частині відмови в задоволенні її позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її позов, в решті рішення залишити без змін.

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи. Стверджує, що ОСОБА_1 жодним чином не заперечувала проти проживання в спірній квартирі ОСОБА_4 і не виявляла бажання сама там проживати. Також покликається на те, що її донька ОСОБА_4 періодично проживала в спірній квартирі аж до часу самовільного вселення туди ОСОБА_1, в даній квартирі знаходяться її речі особистого вжитку.

Крім того, ОСОБА_4 не має іншого житла, вона законно вселилась в спірну квартиру як член сім'ї наймача і з поважних причин була періодично відсутня в квартирі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення на підтримання та заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 слід задовольнити в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом предметом спору є двохкімнатна квартира житловою площею 27,71 кв.м. з комунальними вигодами, загальною площею 50,3 кв.м., яка знаходиться по пр. Червоної Калини, 123/90 у м. Львові.

Дана квартира згідно ордеру від 01.10.1990 року була виділена ОСОБА_6 в складі членів його сім'ї дружини ОСОБА_1 та дочки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 23 липня 199. року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було розірвано. В 1993 році ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_3, в якому 01 серпня 1997 року народилася дочка ОСОБА_4 25 вересня 2004 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було розірвано. 09 грудня 2006 року ОСОБА_6 помер.

Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У відповідності до ч. 1 ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Частиною 1 статті 71 ЖК України встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно ч. 2 ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Статтею 160 СК України передбачено Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

В лютому 2007 року ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням АДРЕСА_1 на підставі ст. 107 ЖК України. В подальшому позивач змінила підставу позовних вимог і просила визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК України та просила виселити їх з самовільно зайнятої квартири та зняти з реєстрації.

Відмовляючи в задоволенні цих позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що хоч відповідачі і не проживали тривалий період часу в спірній квартирі, однак, не втрачали інтересу до квартири та не втратили права користуватися нею. Так в 1990 році, відповідач ОСОБА_1 зверталась в суд з позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод та вселення в дану квартиру і її позов був задоволений. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1996 року зареєстровані в квартирі. Крім того після смерті ОСОБА_6 в лютому 2007 року вона з дочкою вселилась в квартиру.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна.

Судом встановлено, чого і не заперечують сторони, що протягом 15 років відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживали в спірній квартирі. І протягом цього часу не ставили питання про усунення перешкод та вселення в квартиру.

Саме ж рішення суду від 1992 року про усунення перешкод та вселення відповідачів в спірну квартиру не було виконане, і відповідачами не представлено жодних доказів про те, що вони зверталися з відповідними заявами про виконання рішення суду. Крім того, протягом 15 років відповідачі не приймали жодної участі в утриманні квартири (не вносили квартплату та оплату комунальних послуг). А отже і втратили право на користування житловою площею такої.

Дані факти свідчать про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без поважних причин на протязі тривалого періоду часу (не меншу 15 років) не проживали в спірній квартирі.

Їхнє ж вселення в дану квартиру відбулося після смерті ОСОБА_6 і обумовлено підготовкою документів та подачею позову ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 до них про втрату ними права на користування спірним житловим приміщенням.

Тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_1, ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, виселення та зняття з реєстрації.

Що ж стосується позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування спірною квартирою на підставі ст. 107 ЖК України з яким позивачі звернулися в суд після подачі позову ОСОБА_3, такий задоволенню не підлягає.

Судом першої інстанції вірно встановив, що малолітня ОСОБА_4 проживала разом з батьком ОСОБА_6 і була зареєстрована ним в спірній квартирі на законних підставах.

Її батьками було визначено її місцепроживання в спірній квартирі. І лише з об'єктивних причин (смерті батька та догляду мамою за хворою бабцею, яка проживає в сільській місцевості, а також поселенням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в квартиру) з лютого 2007 року вона не проживає в спірній квартирі. Іншого житла у неї немає.

В цій частині рішення, судом вірно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду передбачена ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не спростовують рішення суду в цій частині.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п.2, 309 ч.1 п. п. 1, 2, 3, 4, 314 ч. 2, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 01 грудня 2009 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ВГІРФО Сихівського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області про визнання такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, виселення та зняття з реєстрації скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням за адресою м. Львів, пр. Червоної Калини, 123/90, та виселити їх з даної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Зобов'язано ВГІРФО Сихівського РВ УМВСУ у Львівській області зняти з реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою м. Львів, пр. Червоної Калини, 123/90.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: