Справа №22ц-5348 Головуючий у 1-ій інст. ОСОБА_1
Категорія 33 Доп. в апеляційній ін-т. ОСОБА_2
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Павлишина О.Ф.

суддів: Мусіної Т.Г., Штефаніци Ю.Г.

при секретарі: Глинського О.А.

за участі позивача ОСОБА_3, його представників ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 та адвоката ОСОБА_7, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 травня 2010 року, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні його земельною ділянкою по вул. Червоній, б.33 у м. Львові та, доповнивши їх додатковими вимогами, просив зобовязати відповідача демонтувати огорожу та пішохідну доріжку, які були облаштовані ОСОБА_5 на частині належній йому земельної ділянки площею 11,25 кв.м. та привести її у відповідність до державного акту на право власності на земельну ділянку, а такожпокласти на нього обовязок знести самовільно збудований навіс під автомобіль.

Відповідач ОСОБА_5 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_3 з вимогою зобовязати того не чинити йому перешкод у користуванні земельною ділянкою, на яку рішенням суду від 06.12.2005 року встановлено земельний сервітут, а також знести самовільно збудовану терасу, що розміщена на цій земельній ділянці.

В ході розгляду справи судом було обєднано в одне провадження з даною справою цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 (ОСОБА_9В.), Львівської міської ради, Львівського міського управління земельних ресурсів про усунення перешкод у визначенні меж земельної ділянки, встановлення земельного сервітуту та про визнання за ним права власності на земельну ділянку що прилягає до його частини будинку.

РішеннямФранківського районного суду м. Львова від 21 травня 2010 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 (ОСОБА_9В.), Львівської міської ради, Львівського міського управління земельних ресурсів про усунення перешкод у визначенні меж земельної ділянки, встановлення земельного сервітуту та про визнання за ним права власності на земельну ділянку судом відмовлено.

Цим же рішенням задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та постановлено зобовязати ОСОБА_5: 1) не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні земельною ділянкою площею 0,0667 кв.м., що належить йому на праві власності та прилягає до квартири АДРЕСА_1; 2)демонтувати огорожу, яка була встановлена на частині належній йому земельної ділянки площею 11, 25 кв.м. та привести її у відповідність до державного акту на право власності на земельну ділянку від 24.06.2005 року і акту про передачу і показ меж земельної ділянки від 18.08.2009 року; 3) знести незаконно збудовану металеву конструкцію навіс для зберігання автомобіля, який частково розміщений на земельній ділянці належній ОСОБА_3; 4)демонтувати пішохідну доріжку, яка знаходиться на частині земельної ділянки площею 11,25 кв.м., що належить позивачу на праві власності. Судові витрати віднесено судом на рахунок відповідача.

Вважаючи дане рішення незаконним та необґрунтованим, ОСОБА_5 оскаржив його в апеляційному порядку, вказавши в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні його позовних вимог щодо встановлення земельного сервітуту, не навів жодних мотивів та доказів прийнятого рішення та фактично вирішив лише позовні вимоги ОСОБА_3. При цьому, на думку апелянта, висновки суду щодо самовільного захоплення ним земельної ділянки ОСОБА_3, встановлення огорожі та спорудження металевої конструкції навісу для зберігання автомобіля, наявності негативного шумового ефекту від покрівлі навісу під час дощу та неналежне облаштування стоку води не ґрунтується на матеріалах справи, нічим не доведені, а тому є безпідставними.

Окрім того, апелянт вважає, що при вирішенні спірних правовідносин щодо спорудження навісу для автомобіля, суд невірно застосував норми матеріального права не дав належної оцінки наявним у справі доказам та прийшов до хибного висновку про те, що це спорудження є самочинним будівництвом, не навів належних обґрунтувань своїм висновкам про те, що облаштування пішохідної доріжки, що веде до його будинку, порушує права та інтереси позивача і потребує демонтажу. Окрім того, апелянт вказує на порушення судом норм процесуального права. Просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги щодо встановлення земельного сервітуту, в позові ОСОБА_10 відмовити повністю (а.с.164-165).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_6 та адвоката ОСОБА_7 на обґрунтування апеляційної скарги, позивача ОСОБА_3 та його представників ОСОБА_4 в заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи з очевидністю вбачається що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є співвласниками будинку №33 по вул. Червоній у м.Львові, який перебуває у їх спільній частковій власності. Зокрема ОСОБА_3 належить 48/100, а ОСОБА_5 - 52/100 ідеальних часток будинку (а.с.59). При цьому, кожен із них є власниками земельних ділянок для обслуговування цього будинку у відповідних розмірах: 0,0667 га. та 0,0490 га ( а.с.36-37, 39, 132-133).

Судом беззаперечно встановлено, та фактично визнано сторонами, що частина земельної ділянки площею 11, 25 кв.м., що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 і прилягає до його частини будинку, знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_5 та облаштована ним під пішохідну доріжку, однак перегороджена металевою огорожею, яка перешкоджає вільному доступу ОСОБА_3 до цієї ділянки, її обслуговування та використання.

Поряд з цим, судом встановлено і те, що ОСОБА_5 поруч з будинком споруджено металеву конструкцію навіс для зберігання автомобіля, що останній не заперечує.

Із позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 вбачається, що позивач просить зобовязати цього відповідача не чинити йому перешкод у користуванні своєю земельною ділянкою площею 11, 25 кв.м., що прилягає до будинку, та за рахунок ОСОБА_5 демонтувати облаштовану ним на цій земельній ділянці пішохідну доріжку та металеву огорожу, а також знести самовільно і незаконно збудований ОСОБА_5 металевий навіс для зберігання автомобіля, який , на думку позивача, частково розміщений на даній земельній ділянці (а.с.35).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вірно виходив із правових положень ст.78 Земельного Кодексу України та ст.319 ЦК України щодо права власника земельної ділянки володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками, як своїм майном, на власний розсуд. А також з положень ст.321 ЦК України, яка передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ч.2 ст.90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. А положеннями ст.212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування витрат, понесених за час незаконного користування ними.

Всупереч твердженням апелянта, судом першої інстанції з достатньою повнотою та очевидністю встановлено те, що спірна земельна ділянка площею 11,25 кв.м., яка прилягає до будинку №33 по вул. Червоній у м.Львові та на праві приватної власності належить позивачу ОСОБА_3, на час розгляду справи в суді без достатніх правових підстав знаходиться у користуванні відповідача ОСОБА_5, який обладнав її під пішохідну доріжку та вимостив тротуарною бруківкою.

Покликання відповідача в апеляційній скарзі на вирок місцевого Франківського районного суду м.Львова від 18 грудня 2003 року, яким ОСОБА_5 виправдано у вчиненні злочину передбаченого ст.356 КК України за обвинуваченням його ОСОБА_9 (попереднім власником спірної квартири АДРЕСА_2) в незаконному зруйнуванні ОСОБА_5 вимощеної доріжки на належній йому земельній ділянці та облаштуванні нової (що є предметом спору у даній справі та належить ОСОБА_3 на праві власності), колегія суддів не бере до уваги, оскільки при розгляді даної кримінальної справи судом не вирішувався цивільно-правовий спір між тими ж сторонами щодо порушення права власності ОСОБА_3на спірну земельну ділянку, а розглядалось лише питання щодо наявності в діях ОСОБА_5 ознак кримінально-карного діяння(а.с.109-110).

Не заслуговують на увагу і твердження апелянта про досягнення згоди між ОСОБА_9В і ОСОБА_5 щодо встановлення земельного сервітуту на спірну земельну ділянку, з покликанням на встановлення таких обставин в рішенні місцевого Франківського районного суду м.Львова від 31.10.2002 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_9 щодо зміни ідеальних часток у праві власності на будинок, оскільки, як вбачається з тексту цього рішення, ОСОБА_9 висловився лише про свій намір укласти таку угоду з ОСОБА_5 ( а.с.59). Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, між вказаними сторонами не було досягнуто згоди на встановлення земельного сервітуту і це питання на даний час не вирішено.

Разом з тим, за ствердженням ОСОБА_3 дана частина належної йому земельної ділянки необхідна йому для здійснення відповідних робіт щодо відведення атмосферних опадів від стін його частини будинку, які призводять до їх намокання та утворення грибка в житловій кімнаті, що обєктивно підтверджується технічними висновками «Про стан будинку на вул.Червоній.33/1 в м.Львові» спеціалістів Львівського філіалу Державного науково-дослідного та проектно-вишукувального інституту «НДІ Проект реконструкція».

Беручи до уваги викладене, та враховуючи, що ОСОБА_3, як власник спірноїземельної ділянки площею 11,25 кв.м., фактично позбавлений вільного доступу та можливості користуватися нею, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність покласти на ОСОБА_5 обовязок не чинити перешкод ОСОБА_11 у користуванні цією земельною ділянкою та демонтувати за свій рахунок на цій ділянці пішохідну доріжку.

В той же час, колегія суддів не вбачає достатніх правових підстав покладати обовязок на ОСОБА_5 демонтувати на свій рахунок металеву огорожу, яка перешкоджає вільному доступу ОСОБА_3 до цієї земельної ділянки, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що вказана огорожа була зведена саме відповідачем чи за його сприянням. Не встановлено судом і жодних обставин, які б свідчили про те, щоОСОБА_5 перешкоджає позивачу в будь-який спосіб самостійно демонтувати цю огорожу.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку, що оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні цих позовних вимог.

Що стосується спірного металевого навісу для зберігання автомобіля, то з матеріалів справи з достатньою очевидністю вбачається, та встановлено колегією суддів в ході апеляційного розгляду справи, що даний навіс збудовано ОСОБА_5 хоча і на належній йому земельній ділянці, однак шляхом спорудження бетонованої площадки із зведенням фундаменту на межі спірної земельної ділянки, належній ОСОБА_3 та зведенням металевих опор з перекриттям і за своїм функціональним призначенням є майданчиком для зберігання автомобіля.

Згідно розяснень п.7.44 Державних будівельних норм «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року №44, із змінами, введеними в дію наказом Мінрегіонбуду України від 13 жовтня 2008р. № 457 (далі ДБН 360-92**) спеціально обладнаний відкритий майданчик (площадка) для постійного чи тимчасового зберігання легкових автомобілів та інших мототранспортних засобів є автостоянкою.

За змістом положень ст.375 ЦК України, право власника на забудову здійснюється за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил.

Відповідно до вимог п.7.50 та даних, наведених в Таблиці 7.5 ДБН 360-92**, відстань від автостоянки до фасаду житлового будинку повинна бути не менше ніж 10 метрів.

Колегією суддів беззаперечно встановлено, що відстань від краю спірного майданчика для стоянки автомобіля, що збудував ОСОБА_5, до стіни будинкупо вул.Червоній,33 у м.Львові, в тому числі до частини будинку, що належить ОСОБА_3, становить менше 2 метрів, що підтвердили в суді сторони, а отже, дана споруда не відповідає нормативним вимогам ДБН 360-92**.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності знесення ОСОБА_5 збудованого ним навісу для зберігання автомобіля, а фактично автостоянки, оскільки її спорудження не відповідає будівельним нормам та порушує права і законні інтереси позивача.

В той же час, колегія суддів не знаходить доведеним ту обставину, що даний навіс частково розміщений на земельній ділянці належній ОСОБА_3, а тому не погоджується з висновками суду в цій частині та вважає за необхідне рішення суду змінити, виключивши забзацу пятого резолютивної частини цього рішення вказівку про те, що цей навіс частково розміщений на земельній ділянці належній ОСОБА_3 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 24.06.2005 року серії ЯА №569539.

Розглядаючи дану справи в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_5, який оспорює рішення суду в частині вирішення його позовних вимог лише щодо відмови у встановленні земельного сервітуту, що підтвердили в ході апеляційного розгляду справи його представники, колегія суддів не знаходить достатніх підстав для скасування рішення суду в цій частині.

У відповідності до положень ст.100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

В той же час, ч.3 ст.402 ЦК України передбачає, що встановлення земельного сервітуту судом здійснюється лише у разі недосягнення домовленості між сторонами про його встановлення та про його умови.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів в ході апеляційного розгляду справи, ОСОБА_5 не звертався безпосередньо до ОСОБА_3, як власника земельної ділянки, яка підлягає обтяженню сервітутом, щодо укладення договору про встановлення земельного сервітуту та умов його встановлення і це питання в досудовому порядку сторони не розглядали. Більш того, ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції пояснив, що може досягти домовленості з ОСОБА_5 про встановлення земельного сервітуту, якщо той до нього звернеться з таким питанням.

Таким чином, розгляд даного питання в судовому порядку колегія суддів вважає передчасним та не вбачає правових підстав, визначених ч.3 ст.402 ЦК України, для задоволення цих позовних вимог ОСОБА_5

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 травня 2010 року щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в частині зобовязати ОСОБА_5 демонтувати огорожу, яка була встановлена на частині належній ОСОБА_3 земельної ділянки площею 11,25 кв.м. та привести її у відповідність до державного акту на право власності на земельну ділянку від 24.06.2005 року і акту про передачу і показ меж земельної ділянки від 18.08.2009 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні цих позовних вимог.

Змінити рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 травня 2010 року в части вирішення позовних вимог ОСОБА_3 зобовязати ОСОБА_5 знести незаконно збудований навіс для зберігання автомобіля біля будинку №33 по вул. Червоній у м.Львові, виключивши забзацу пятого резолютивної частини цього рішення вказівку «який частково розміщений на земельній ділянці належній ОСОБА_3 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 24.06.2005 року серії ЯА №569539»

В решті оскаржуване рішення залишити без змін а апеляційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Павлишин О.Ф.

Судді: Мусіна Т.Г.

ОСОБА_2