Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області
Справа № 2-191/2010 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

10 лютого 2010 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Ніколаєвої І.К.

при секретарі Карпенко С.М.

з участю:

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петропавлівка цивільну справу за позовом:

ОСОБА_2 до відкритого акціонерного товариства «Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обовязків

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_2 з позовною заявою до ВАТ «Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обовязків.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем працюючи на шахті «ім. М. І. Сташкова» ВАТ «Павлоградвугілля» учнем підземного гірничого робітника 1-го розряду з повним робочим днем в шахті з 05.05.1986 року по 05.07.1986 року, підземним гірничим робітником 3 розряду з повним робочим днем в шахті з 05.07.1986 року по 10.01.1989 року, учнем машиніста електровозу підземного з 10.01.1989 року по 17.10.1989 року, підземним машиністом електровозу 3 розряду з 17.10.1989 року по 21.12.1999 року, учнем опрокидача дільниці шахтного транспорту з 21.12.1999 року по 31.03.2000 року, опрокидчиком дільниці шахтного транспорту з 31.03.2000 року по 31.07.2008 року.

31.07.2008 року його було звільнено за п. 2 ст. 40 КЗпП України за станом здоров'я, що перешкоджає виконанню даної роботи.

Таким чином його стаж роботи у відповідача в умовах впливу шкідливих факторів складає 21 рік 11 місяців, з них 13 років 7 місяців за професією машиніст електровозу підземний. Шкідливі умови праці на виробництві, важка праця, несприятливий мікроклімат, шум, призвели до появи у позивача хронічного професійного захворювання, що підтверджується Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 01 серпня 2008 року, складений компетентною комісією в складі лікаря з гігієни праці Першотравенської міської СЕС, в. о. заступника директора з ОП, цехового терапевта, голови профспілки, керівника відділу профілактики ФССНВПЗ та затверджений головним державним санітарним лікарем м. Першотравенська Дніпропетровської області. Згідно вказаного акту професійне захворювання полягає в наступному:

1)Радикулопатія попереково-крижова з вираженим порушенням біомеханіка хребта, стійким больовим і мязові-тонічним синдромом, виражений периферичний нейросудинний с-м. нижніх кінцівок, часто рецидивуючий перебіг з нейродистрофічними проявами у вигляді деф. артрозу колінних суглобів ПФ другого ст.

2)Нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким заниженням слуху)

Відповідно до п. 19 вказаного Акту розслідування хронічного професійного захворювання директор ВСП «Шахта ім. М. І. Сташкова» ВАТ «Павлоградвугілля» ОСОБА_3 порушив вимоги ст. 22 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

07.10.2008 року Дніпропетровська обласна МСЕК встановила йому третю групу інвалідності та ступінь втрати професійної працездатності в сукупності 50 %.

10.112009 року Дніпропетровська обласна МСЕК при повторному огляді також встановила позивачеві з 01.10.2009 року третю групу інвалідності та ступінь втрати професійної працездатності в сукупності 50 %, в тому числі 40 % радикулопатія повторно, 10 % туговухість, протипоказана робота в підземних умовах, тяжка фізична праця, несприятливий мікроклімат, рекомендовано медикаментозне та санаторно-курортне лікування.

Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Петропавлівському районі постановою № 0417/976/976/2 від 24 липня 2009 року та постановою № 0417/976/976/3 від 21 жовтня 2008 року призначено йому одноразову допомогу, призначені та виплачуються щомісячні платежі в зв'язку з втратою працездатності.

Проте професійне захворювання, яке потягло втрату професійної працездатності та встановлення третьої групи інвалідності задало позивачеві окрім матеріальної, ще й моральну шкоду, яка полягає в тому, що фізичний біль, душевні страждання, переживання викликані наслідками професійного захворювання стали невід'ємною частиною існування; він втратив професійну працездатність і змушений шукати інші джерела доходів для того, щоб утримувати свою сім'ю; втратив можливість повністю реалізувати свої можливості; постійно змушений приймати лікарські препарати; постійно відчуває наслідки професійного захворювання. Стан здоров'я став незадовільним, він часто лікується стаціонарно та амбулаторно. Внаслідок отриманого професійного захворювання він постійно відчуває стійкі болі, обмеження руху в шийному та поясничному відділ хребта, загальну слабкість, оніміння стоп, біль в плечових, ліктьових, колінних суставах, втому, зниження слуху, утруднення при ходьбі. Тепер йому необхідно докладати додаткових зусиль для організації свого побуту та життя. Вночі він погано спить, втратив спокій та душевну рівновагу в зв'язку зі станом здоров'я.

Вказані вище обставини, це лише мала доля того, що він змушений в даний момент переживати через ушкодження здоров'я, всі ці обставини спричиняють йому додаткові душевні та моральні страждання, не говорячи про фізичні, також ці обставини обумовлюють необхідність пристосуватись та організувати своє повсякденне життя, свій побут по новому.

На підставі ст.ст. 23, 1168 ЦК України, ст.ст. 3, 5, 118-120 ЦПК України, ст. 237-1 КЗпП України позивач просить задовольнити його позов та стягнути з відповідача на його користь 150 000 гривень моральної шкоди.

Позивач в судове засідання не з'явився, від нього надійшла заява з проханням розглянути справу в його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі, просить в його задоволенні відмовити, надав письмове заперечення проти позову.

Вислухавши представника відповідача, вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з оглядом на наступні обставини.

Судом встановлено, що позивач з відповідачем по справі ВАТ «Павлоградвугілля» знаходився у трудових відносинах працюючи на шахті «ім. М. І. Сташкова» ВАТ «Павлоградвугілля» учнем підземного гірничого робітника 1-го розряду з повним робочим днем в шахті з 05.05.1986 року по 05.07.1986 року, підземним гірничим робітником 3 розряду з повним робочим днем в шахті з 05.07.1986 року по 10.01.1989 року, учнем машиніста електровозу підземного з 10.01.1989 року по 17.10.1989 року, підземним машиністом електровозу 3 розряду з 17.10.1989 року по 21.12.1999 року, учнем опрокидача дільниці шахтного транспорту з 21.12.1999 року по 31.03.2000 року, опрокидчиком дільниці шахтного транспорту з 31.03.2000 року по 31.07.2008 року, а 31.07.2008 року його було звільнено за п. 2 ст. 40 КЗпП України за станом здоров'я, що перешкоджає виконанню даної роботи, що підтверджується записами в трудовій книжці.

Шкідливі умови праці на виробництві, важка праця, несприятливий мікроклімат, шум, призвели до появи у позивача хронічного професійного захворювання, що підтверджується Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 01 серпня 2008 року, складений компетентною комісією в складі лікаря з гігієни праці Першотравенської міської СЕС, в. о. заступника директора з ОП, цехового терапевта, голови профспілки, керівника відділу профілактики ФССНВПЗ та затверджений головним державним санітарним лікарем м. Першотравенська Дніпропетровської області. Згідно вказаного акту професійне захворювання полягає в наступному:

1.Радикулопатія попереково-крижова з вираженим порушенням біомеханіка хребта, стійким больовим і мязові-тонічним синдромом, виражений периферичний нейросудинний с-м. нижніх кінцівок, часто рецидивуючий перебіг з нейродистрофічними проявами у вигляді деф. артрозу колінних суглобів ПФ другого ст.

2.Нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким заниженням слуху)

Відповідно до п. 19 вказаного Акту розслідування хронічного професійного захворювання директор ВСП «Шахта ім. М. І. Сташкова» ВАТ «Павлоградвугілля» ОСОБА_3 порушив вимоги ст. 22 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Постільки позивач перебував з відповідачем у трудових стосунках протягом 21 року 11 місяців, а на цей час позивач не перебуває з відповідачем в трудових стосунках і на момент складання акту був звільнений з підприємства, суд вважає, що при вирішенні спору по справі необхідно керуватися як нормами КЗпП України так і нормами цивільного права.

07.10.2008 року Дніпропетровська обласна МСЕК встановила позивачеві третю групу інвалідності та ступінь втрати професійної працездатності в сукупності 50 %, що підтверджується довідкою МСЕК.

10.11.2009 року Дніпропетровська обласна МСЕК при повторному огляді також встановила позивачеві з 01.10.2009 року третю групу інвалідності та ступінь втрати професійної працездатності в сукупності 50 %, в тому числі 40 % радикулопатія повторно, 10 % туговухість, протипоказана робота в підземних умовах, тяжка фізична праця, несприятливий мікроклімат, рекомендовано медикаментозне та санаторно-курортне лікування, що підтверджується довідкою МСЕК серії ДНА-02 № 035066 від 10.11.2009 року.

Отже суд дійшов до висновку, що вина відповідача в тому, що позивач втратив 50 % професійної працездатності встановлена та доведена.

Щодо стверджень представника відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності, суд вважає їх безпідставними, оскільки відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

При встановленні наявності моральної шкоди суд враховує, те що позивач через професійне захворювання та втрату професійної працездатності 50 %, знаходився на лікуванні:

●в Петропавлівській центральній районній лікарні з 15.11.2007 по 05.12.2007 року, з 03.11.2008 року по 17.11.2008 року,

●в Дніпропетровській обласній клінічній лікарні ім. Мечнікова з 13.05.2008 року по 21.05.2008 року;

●в інституті промислової медицини м. Кривий Ріг Дніпропетровської області 16.07.2008 року;

●в Дніпропетровській міській багатопрофільній клінічній лікарні № 4 з 25.08.2009 року по 08.09.2009 року.

Дані обставини підтверджуються епікризами вказаних медичних закладів.

Отже суд вважає, що наявність моральної шкоди у позивача, у звязку з отриманим професійним захворюванням при виконанні трудових обовязків і у звязку з встановленою йому 50 % стійкої втрати працездатності та 3 групи інвалідності, втрата можливості працювати за станом здоровя на попередній роботі і утримувати родину, а також у звязку із тим, що позивач постійно відчуває наслідки професійного захворювання, фізичний біль та страждання, не підлягає сумніву. Вищевказані обставини свідчать про спричиненні позивачеві моральних страждань та душевних хвилювань через те, що вказані обставини привели до порушення нормальних життєвих звязків позивача, потребують від нього додаткових зусиль для влаштування подальшого життя.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Петропавлівському районі постановою № 0417/976/976/2 від 24 липня 2009 року та постановою № 0417/976/976/3 від 21 жовтня 2008 року призначено позивачеві одноразову допомогу, призначені та виплачуються щомісячні платежі в зв'язку з втратою працездатності, що підтверджується вказаними постановами.

Згідно статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власника або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Стаття 23 ЦК України вказує, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя.

Суд не приймає доводи представника відповідача про те, що для визнання факту завдання моральної шкоди необхідно висновок МСЕК про наявність заподіяння такої шкоди позивачу, оскільки такий висновок МСЕК необхідний у разі відсутності стійкої втрати працездатності, а позивачу завдана стійка втрата працездатності, наявність якої у звязку із професійним захворюванням встановлена МСЕК.

Суд вважає, що, право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання на відшкодування моральної шкоди, в зв'язку з внесеними змінами від 23.02.2007 року до Закону України №1105-ХІУ, реалізується відповідно до норм статті 1167 Цивільного кодексу України та статті 237-1 Кодексу законів про працю України, за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Також суд враховує, що відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України «Про Державний бюджет на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп. «є» п.1 ч.1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105 Х1У «Про загальнообовязкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» .

Судом встановлено, що на час виникнення в ОСОБА_2 права на відшкодування моральної шкоди - 07.10.2008 року - зазначені положення ст.ст. 21,28 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», які передбачали відшкодування не діяли, тому відповідно до ст. 237 1 КЗпП України обовязок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємство відповідача з вино якого позивачеві заподіяно моральну шкоду.

Доводи не визнання відповідачем позову суперечать Конституції України та порушують право позивача на відшкодування спричиненої моральної шкоди, яке йому надано ст. 12 Закону України «Про охорону праці», статтею 22 Конституції України вказує, що конституційне право і свободи гарантуються не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди суд виходить з засад розумності, виваженості та справедливості і вважає, що розмір відшкодування завищений, а тому суд, враховуючи характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань позивача від отриманого професійного захворювання на виробництві, втрати професійної працездатності, постійне лікування, встановлення 3 групи інвалідності, втрату його загальної трудової та соціальної реабілітації, що привело до тяжких змін його житті, втрату можливості утримувати свою родину і вважає за необхідне задовольнити позов частково і стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 5000 гривень.

При цьому суд враховує, що максимальний розмір відшкодування моральної шкоди в розмірі 200 мінімальних заробітних плат при умовах відсутності стійкої втрати працездатності на день прийняття рішення судом і керується п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справам про стягнення моральної /немайнової/ шкоди» у випадках, коли межа відшкодування моральної шкоди визначається у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати або неоподатковуваного мінімуму доходу громадян, що діють на час розгляду справи .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 212-214 ЦПК України, ст. 11,12 Закону України «Про охорону праці», ст. 23 ЦК України, ст. 22 Конституції України, ст. 237-1 КЗпП України суд, -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_4 Петровича до відкритого акціонерного товариства «Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обовязків задовольнити частково.

Стягнути з відкритого акціонерного товариства «Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 /пять тисяч/ гривень.

Стягнути з відкритого акціонерного товариства «Павлоградвугілля» на користь держави судові витрати в сумі 8,50 / вісім гривень пятдесят копійок / гривень державного мита та 15,00 /пятнадцять/ гривень витрат понесених на інформаційне технічне забезпечення суду під час розгляду справи.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Дніпропетровської області.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя