РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.

При секретарі: Луньо К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, яка діє від свого імені та в інтересах дітей: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації на рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 вересня 2010 року, -

ВСТАНОВЛЕНО:

В серпні 2009 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення 9 126 250 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 17 травня 2006 року між ним та ОСОБА_7 був укладений договір зберігання, за яким він надав на зберігання ОСОБА_7 1 000 000 грн. 15 вересня 2007 року між ними був укладений ще один договір, згідно якого він передав на зберігання ОСОБА_7 985 000 доларів США, що еквівалентно 8 126 250 грн. ОСОБА_7 по даних договорах зобов'язувався повернути кошти по першій його вимозі.

Оскільки на його письмові вимоги про повернення грошей, останній не відповідає, просив стягнути з ОСОБА_7, а також ОСОБА_6, яка поручалась за виконання своїх зобов'язань ОСОБА_7 суму заборгованості.

В лютому 2010 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначив, що оскільки ОСОБА_7 помер, то кошти здані йому на зберігання просив стягнути солідарно з його спадкоємців: дружини ОСОБА_8 та дітей: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в межах вартості майна отриманого в спадщину, а також поручителя ОСОБА_6

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27 вересня 2010 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 8 497 406 грн. 80 коп.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей та Шевченківська районна у м. Києві державна адміністрація.

В апеляційних скаргах апелянти просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Вважають, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

ОСОБА_1 стверджує, що у суду першої інстанції не було правових підстав для відкриття провадження у справі, оскільки позивач звернувся в суд з позовом до її чоловіка через пів року після його смерті. При цьому позивач достовірно знав про смерть чоловіка, оскільки вони проживають по сусідству в одному будинку. Також незаконно суд залучив у якості відповідачів правонаступників померлого чоловіка. Їй нічого не було відомо про зберігання чоловіком коштів відповідача, натомість судом безпідставно відмовлено у призначенні судової почеркознавчої експертизи на предмет дослідження розписок ("ніби то складених її покійним чоловіком"). При цьому суд взяв ті розписки до уваги як один доказ по справі.

Позивачем порушено термін давності звернення з позовом до спадкоємців. При цьому не враховано відсутність висновку органу опіки і піклування щодо майна неповнолітніх дітей, оскільки примусове виконання оскаржуваного рішення призведе до порушення прав малолітніх дітей.

Цю ж позицію висловила в своїй апеляційній скарзі Шевченківська районна у м. Києві державна адміністрація, доповнивши її висновком про відсутність підстав для надання згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна у порядку примусового виконання рішення суду.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін та представників на підтримання та заперечення апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи та доводи скарг, колегія суддів вважає, що такі підлягають до задоволення.

Задовільняючи частково позов та стягуючи в користь позивача з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 8 381 768 грн. 26 коп., суд першої інстанції виходив з довіреності факту отримання ОСОБА_7 від ОСОБА_5 коштів в сумі 1 000 000 грн. та 985 000 доларів США на зберігання, які ним на вимогу позивача повернуті не були.

Відповідачі, як спадкоємці в рівних частинах, після смерті ОСОБА_7, зобов'язані задовільнити вимоги позивача (кредитора) в межах вартості майна отриманого у спадщину.

Спадкове майно, яке отримане в спадщину відповідачами оцінено в суму 8 381 768 грн. 26 коп., які і були стягнені в користь позивача.

Відмовляючи в задоволенні позову до ОСОБА_6, суд виходив з того, що при відсутності письмової угоди про поручительство останньої по зобов'язаннях ОСОБА_7, така є нікчемною, а отже і не тягне за собою жодних зобов'язань.

З такими висновками суду в повній мірі погодитись не можна.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Главою 66 ЦК України регулюються положення договору зберігання.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ч. 2 ст. 1281 ЦК України Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Згідно ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Частиною 1 статті 17, ч. ч. 1,3 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року, ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" від 02 червня 2005 року передбачено, що для здійснення будь яких правочинів стосовно нерухомого майна, навіть у порядку примусового виконання рішення суду, право власності на яке, або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

При розгляді справи судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи на предмет дослідження достовірності складення розписок ОСОБА_7, при тому що такі оспорюються відповідачем. Відмовивши в перевірці складання таких розписок ОСОБА_7 суд взяв їх до уваги як основний доказ по справі, при тому що позивач сам не зміг пояснити чому ж він надавав відповідачеві кошти на зберігання, що ставить під сумнів законність і обґрунтованість рішення суду.

Ухвалюючи рішення про стягнення коштів в межах спадкового майна з неповнолітніх осіб, судом першої інстанції не враховано положень ст. ст. 17, 18 Закону України "Про охорону дитинства" та ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", та не отримано висновку органу опіки і піклування щодо майна неповнолітніх (відповідачів по справі). Такий висновок представлений в суд апеляційної інстанції, і він є негативним.

Крім цього судом достовірно встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 проживали в одному будинку по вул. Повстанській 12, у м. Львові. Позивач живе поверхом вище квартири ОСОБА_7 При цьому як ствердили позивач, він підтримував стосунки з останнім, який був відомою людиною (головою правління банку "Дністер"). Однак позивач не зміг пояснити відсутність у нього інформації про смерть ОСОБА_7, який помер 07 лютого 2009 року.

З позовом до спадкоємців померлого ОСОБА_5 звернувся лише в лютому 2010 року, тобто після закінчення шестимісячного терміну, передбаченого ст. 1281 ЦК України, який відведений кредитору для пред'явлення своїх вимог до спадкоємців.

Позивач який проживав по сусідству з ОСОБА_7 повинен був знати про смерть останнього, тобто про час відкриття спадщини. Пропуск даного строку припиняє відповідні права кредиторів.

Цей строк не призупиняється, не переривається і не поновлюється.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що позивач не довів підставності своїх позовних вимог, при цьому ним також пропущено строк звернення до суду.

А відтак у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позову.

Тому рішення суду не може вважатися законним і обґрунтованим і таке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Частиною 6 статті 154 ЦПК України передбачено, що якщо у задоволенні позову було відмовлено, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. А відтак підлягають скасуванню заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 20 серпня 2009 року.

Керуючись ст. ст. 307 ч. 1 п.2, 309 ч.1 п. п. 1, 4, 314 ч. 2, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, яка діє від свого імені та в інтересах дітей: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 вересня 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_5 до ОСОБА_1 та дітей: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення 8 497 406 грн. 26 коп. заборгованості відмовити.

Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 20 серпня 2009 року скасувати.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: