Справа № 22ц-1175/10р. Головуючий у І-й інстанції Головатий В.Я.
Категорія справи 52 Доповідач в апеляційній інстанції - ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Петрички П.Ф.,

суддів Зверхановської Л.Д. і ОСОБА_1,

при секретарі Глинському О.А.

та за участю позивачки ОСОБА_2

і представника ВАТ „Фарлеп-Інвест ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та апеляційною скаргою представника ВАТ „Фарлеп-Інвест ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 28 січня 2010 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням частково задоволено позов ОСОБА_2 до ВАТ „Фарлеп-Інвест в особі його Західної філії, третя особа директор Західної філії „Фарлеп-Інвест ОСОБА_4, про поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу, а також матеріальної і моральної шкоди: поновлено позивачку на посаді юриста Західної філії „Фарлеп-Інвест з 30 березня 2009 року і стягнуто з відповідача на користь позивачки 11 249 грн. 98 коп. за час вимушеного прогулу з урахуванням всіх обовязкових платежів та зборів, які підлягають відрахуванню з заробітної плати в задоволенні решти позовних вимог відмовлено за їх безпідставністю.

Дане рішення оскаржили обидві сторони спору.

Позивачка у своїй апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення частково змінити та задоволити її позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 510 грн. 65 коп. і стягнути за час вимушеного прогулу з 30.03.2009 року по 27.01.2010 року 22 628 грн. 83 коп.

Висновок суду про те, що за час вимушеного прогулу на її користь підлягає до стягнення 11 249 грн. 98 коп. вважає хибним, оскільки такий зроблено на підставі довідки відповідача № 37 про її середньоденну зарплату у розмірі 52 грн. 57 коп., що не відповідає дійсності, оскільки її місячний оклад становив 2 200 грн., що стверджується доказами, які наявні в матеріалах справи, а відтак вважає, що станом на день ухвалення оскаржуваного рішення до стягнення на її користь підлягала сума 22 628 грн. 83 коп., розрахунок якої був нею подано до суду.

Також вважає, що підлягає до стягнення і матеріальна шкода у розмірі 510 грн. 65 коп., яка була понесена нею в результаті її госпіталізації 14.03.2009 року до кардіологічного відділення комунальної міської клінічної лікарні з діагнозом „серцева стенокардія, яку вона отримала на роботі у звязку з перенесеними нею психо-емоційними перевантаженнями.

Представник відповідача у своїй апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити позивачці у задоволенні її позовних вимог, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; на невідповідність висновків суду обставинам справи та на неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що висновок суду щодо порушення відповідачем ст.49-2 КЗпП України не відповідає дійсності та грунтується на неправильному застосуванні судом норм матеріального права, оскільки позивачкою посвідчення на право керування транспортним засобом було подано лише до суду і про наявність у неї такого посвідчення адміністрації відповідача відомо не було. Крім цього, позивачка не представила суду жодних доказів про проходження нею обовязкового періодичного медичного огляду та наявності у неї власного транспортного засобу і безперервного стажу керування ним.

Висновок суду про те, що „при попередженні позивача про звільнення існувала вакантна посада спеціаліста центру продажу та обслуговування (ЦПО), яка, всупереч вимогам ст.49-2 КЗпП України не була запропонована позивачеві також вважає хибним, оскільки згадана посада вивільнилась лише 26.01.2009 року, а позивачка про скорочення штату працівників була повідомлена ще 14.01.2009 року.

Висновок суду про те, що позивачка, як працівник з вищою кваліфікацією та тривалим безперервними стажем роботи на підприємстві, мала переважне право на зайняття посади спеціаліста ЦПО перед ОСОБА_5, вважає таким, що не відповідає дійсності, оскільки суд не надав належної оцінки таким доказам, як сертифікати ОСОБА_5 про додаткову освіту в галузі продажу телекомунікаційних послуг та результатам проведеної атестації працівника ОСОБА_5

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянтів і їх представників на підтримання доводів поданих ними апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивачки ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга представника ВАТ „Фарлеп-Інвест ОСОБА_3 до задоволення не підлягає, з наступних підстав.

Як зазначено в оскаржуваному рішенні, відповідно до розяснень, що містяться у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів, при розгляді трудових спорів, повязаних зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобовязані зясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації та чи користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі.

Судом безспірно встановлено, що у період вивільнення працівників, що було повязано зі скороченням їх штату у Західній філії „Фарлеп-Інвест, у згаданій філії відповідача були вакантні посади, які відповідач міг та зобовязаний був запропонувати позивачці, і доводи апеляційної скарги представника Західної філії „Фарлеп-Інвест цього висновку не спростовують.

На твердження позивачки, вона згідна була перевестись на іншу роботу, однак наявні вакантні посади їй запропоновані не були, а відповідачем не було подано до суду доказів того, що позивачка відмовилась від переведення на іншу роботу.

В оскаржуваному рішенні наведено детальних аналіз доводів на підставі яких суд прийшов до висновку про те, що позивачка (яка має вищу юридичну освіту та пропрацювала у відповідача майже десять років) користувалася переважним правом на переведення на наявні вакантні посади у порівнянні з іншими працівниками, яким ці вакансії було запропоновано, і доводи апеляційної скарги представника Західної філії „Фарлеп-Інвест цього висновку також не спростовують.

За вище наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що звільнення позивачки з роботи по п.1 ст.40 КЗпП України було проведено з порушенням трудового законодавства, а тому її слід поновити на роботі.

Однак в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачка подала до суду заяву про те, що вона вважає, що після поновлення її на роботі відносини у трудовому колективі (особливо з директором та іншими керівниками Західної філії) будуть напруженими і психологічно важкими, а відтак своє повернення на робоче місце для продовження трудової діяльності у Західній філії „Фарлеп-Інвест вона вважає за неможливе, а тому просить суд, не поновлюючи її на роботі, змінити дату звільнення на дату ухвалення судом рішення по справі зі зміною формулювання причин звільнення на ст.38 КЗпП України.

Колегія суддів (з урахуванням (зокрема) того, що рішення суду про поновлення на роботі позивачки, всупереч ст.367 ЦПК України, не було допущено до негайного виконання і на час апеляційного розгляду справи воно виконано не було) вважає, що задоволення вище згаданої заяви позивачки не суперечитиме закону, а тому, враховуючи прохання позивачки про те, що у звязку з допущеними щодо неї порушеннями законодавства про працю вона не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, приходить до висновку про можливість задоволення позову шляхом змінити дати звільнення позивачки з 30.03.2009 року на дату 19.04.2010 року (день ухвалення даного рішення), а також формулювання причин звільнення з п.1 ст.40 КЗпП України на ст.38 КЗпП України „з ініціативи працівника.

Ст. 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Як вбачається з довідок відповідача про заробітну плату позивачки і її складові (т.2, а.с. 61-66), середній заробіток позивачки за 1 (один) робочий день становив 111 грн. 05 коп. (а не 52 грн. 57 коп., як про це зазначено у довідці відповідача від 16.03.2009 року № 37, оскільки для обчислення середньої заробітної плати за вимушений прогул враховується число робочих, а не календарних днів, і доводи апеляційної скарги позивачки в цій частині є обґрунтованими), а звільнена з роботи вона була з 30 березня 2009 року.

Тому з відповідача слід стягнути в користь позивачки її середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 березня 2009 року по 19 квітня 2010 року включно в сумі 29 317 грн. 20 коп. з розрахунку:

111 грн. 05 коп. / за 1 робочий день х 264 робочих днів = 29 317 грн. 20 коп.

Колегія суддів погоджується з висновками оскаржуваного рішення щодо відмови позивачці у задоволенні її позовних вимог про стягнення з відповідача матеріальної і моральної шкоди та вважає, що доводи її апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

Враховуючи вище наведене та керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.п. 3 і 4, 314 ч.2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ВАТ „Фарлеп-Інвест ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 28 січня 2010 року:

- в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі на посаді юриста Західної філії ВАТ „Фарлеп-Інвест змінити: визнати незаконним звільнення з роботи ОСОБА_2 за п.1 ст.40 КЗпП України та змінити дату її звільнення з 30.03.2009 року на дату 19.04.2010 року (день ухвалення даного рішення), а також формулювання причин звільнення з п.1 ст.40 КЗпП України на ст.38 КЗпП України „з ініціативи працівника;

- в частині стягнення з ВАТ „Фарлеп-Інвест на користь ОСОБА_2 оплати за час вимушеного прогулу змінити, ухваливши, що до стягнення з ВАТ „Фарлеп-Інвест в особі його Західної філії на користь ОСОБА_2 підлягає її середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 березня 2009 року по 19 квітня 2010 року включно у розмірі 29 317 грн. 20 коп. (з урахуванням всіх обовязкових платежів і зборів, які підлягають відрахуванню з заробітної плати).

В решті рішення Сихівського районного суду м.Львова від 28 січня 2010 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двох місяців з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: (п і д п и с)

Судді: (п і д п и с и)