Справа № 22ц-4893/10р. Головуючий у І-й інстанції Грищук В.О.
Категорія справи 51 Доповідач в апеляційній інстанції - ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Петрички П.Ф.,

суддів Курій Н.М. і ОСОБА_1,

при секретарі Панчуку І.С.

та за участю сторін і їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 лютого 2010 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням (з урахуванням додаткового рішення по справі від 30.04.2010 року а.с. 40) ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні її позову до ТзОВ „Латориця про стягнення 32 грн. 75 коп. грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за період з вересня 1996 року по вересень 1997 року, 2 751 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, 5 000 грн. моральної шкоди і 100 грн. витрат на правову допомогу.

Дане рішення оскаржила позивачка ОСОБА_2

Апелянт просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, покликаючись на його незаконність та необґрунтованість.

Вважає неправомірним покликання суду на норму ст. 233 КЗпП України, якою передбачено право працівника на звернення до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, оскільки відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Звертає увагу на те, що відповідач жодного документа в підтвердження своїх доводів про те, що розрахунок з нею було проведено у повному обсязі ще у 2002 році, до суду не подав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і її представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представників відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 року № 9 (з наступними змінами) встановлені ст. ст. 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Як вбачається зі змісту позовної заяви (поданої до суду 16.04.2009 року), позивачка просила стягнути з відповідача 32 грн. 75 коп. грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за період з вересня 1996 року по вересень 1997 року, а інші позовні вимоги були похідними від цієї.

При цьому позивачка не ставила вимоги про поновлення їй пропущеного строку на звернення до суду та не наводила причин пропуску цього строку, оскільки (як вбачається зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги) вважала, що строк звернення до суду вона не пропустила, обґрунтовуючи таку свою позицію нормою ч. 2 ст. 233 КЗпП.

В той же час, до набрання чинності змін до ст.ст. 225, 233 КЗпП України, внесених Законом України „Про внесення змін до Кодексу законів про працю від 11.07.2001 року № 2620-ІІІ, до вимоги про стягнення заробітної плати застосовувався тримісячний строк звернення до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, який (у даному випадку) обчислюється з вересня 1997 року, а відтак доводи апеляційної скарги щодо неправомірності посилання судом на строки звернення до суду, встановлені ст. 233 КЗпП, до уваги прийматись не можуть.

Крім цього, статтею 83 КЗпП до внесення змін до неї Законом України від 18.09.1998 року № 117-ХІУ прямо було передбачено, що „заміна відпустки грошовою компенсацією не допускається, крім випадків звільнення працівника, який не використав відпустки.

В той же час, як стверджує сама позивачка (апелянт), вона з жовтня 1997 року до 19.04.2002 року (дня звільнення її з роботи) не працювала і фактично перебувала у відпустці без збереження заробітної плати.

За вище наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення по справі з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, яка не спростовує висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 81 ч.3, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити та залишити рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 лютого 2010 року без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двох місяців з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: