Справа № 22ц-5852 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Категорія: 27 Доповідач: Штефаніца Ю.Г.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Павлишина О.Ф.

суддів: Штефаніци Ю.Г., Мусіної Т.Г.

за участі секретаря: Глинського О.А. ,

за участі позивача ОСОБА_1 та представника відповідача Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориславського міського суду Львівської від 07 червня 2010 року, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1, до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», третьої особи ОСОБА_3 про визнання недійсним з моменту укладення кредитного договору №373/Б від 22 листопада 2006 року, додаткових кредитних договорів №1 від 20 лютого 2007 року та №2 від 11 серпня 2008 року до кредитного договору №373/Б від 22 листопада 2006 року укладених між Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_3 а також іпотечного договору від 23 листопада 2006 року та змін до нього, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1В .

Не погоджуючись з даним рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов. Покликається на те, що дане рішення постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права, без повного зясування всіх обставин, що мають істотне значення для справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та є необґрунтованими. Зазначає, що відповідно до положень діючого законодавства банк не мав права укладати кредитний договір в іноземній валюті, а надана їй довіреність ОСОБА_4 не уповноважувала її вносити будь-які зміни у кредитні угоди (а.с.62-63).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 на обґрунтування апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу представника банку ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів не вбачає достатніх підстав для задоволення скарги.

Суд першої інстанції, в супереч доводам апелянта, з достатньою повнотою та всебічністю дослідив надані сторонами докази, вірно встановив фактичні обставини справи, спірні правовідносини та правильно застосував матеріальне і процесуальне право при вирішенні даного позову.

Згідно ч. З ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Як вбачається з матеріалів справи та безспірно встановлено судом, 22 листопада 2006 року між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» (перейменованого на Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк) та ОСОБА_3, як позичальником, від імені якого на підставі доручення діяла позивач ОСОБА_1, укладено кредитний договір №373/Б, відповідно до умов якого Банк надав, а позичальник отримав кредит для споживчих потреб у сумі 22000 доларів США зі сплатою чотирнадцяти відсотків річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 21 листопада 2009 року.

За договором про надання кредиту №373/Б, укладеним 22 листопада 2006 року між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» (перейменованого на Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк) та ОСОБА_3, від імені якого на підставі доручення діяла позивач ОСОБА_1, ОСОБА_3, як позичальник отримав кредит для споживчих потреб у сумі 22000 доларів США зі сплатою чотирнадцяти відсотків річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 21 листопада 2009 року і зобов'язувався належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за користування кредитом в порядку та на умовах, зазначених в договорі. (а.с. 5-6).

20 лютого 2007 року між тими ж сторонами було укладено додатковий договір №1 про внесення змін в договір №373/Б від 22 листопада 2006 року, відповідно до якого Банком було змінено суму кредиту та надано Позичальнику 25000 доларів США. Крім того, відповідно до додаткового договору №2, підписаного самим ОСОБА_3, було погоджено зміну відсоткової ставки за користування даними кредитними коштами, зі сплатою 16% річних (а.с.7-9).

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 В .було укладено іпотечний договір від 23 листопада 2006 року (а.с.12-19).

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом, згідно ст. 192 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

З положень ст.ст. 47 та 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", та ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" вбачається, що наявність у Банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення Банком операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 Закону України "Про Національний банк України", Національний банк України діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції Національного банку України у сфері валютного регулювання та контролю належить, зокрема, видача та відкликання ліцензій, здійснення контролю, у тому числі шляхом здійснення планових і позапланових перевірок, за діяльністю банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів), які отримали ліцензію Нацбанку на здійснення валютних операцій, у частині дотримання ними валютного законодавства.

Згідно ст. 5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний! для здійснення такої операції.

Вимогою щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операції з валютними цінностями встановлене п. «в» ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті не визначено.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою НБУ від 14.10.2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Відповідно до п. 5.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 р. № 275, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.93 за № 15-93. Відповідно до п. 2.3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщенню іноземної валюти на валютному ринку України.

З матеріалів справи вбачається, що Акціонерному банку «Брокбізнесбанк» Національним банком України 03 грудня 2001 року надано банківську ліцензію за №138 та дозвіл за №138-1 (а.с.34 -36), відповідно до якої Банку надано право здійснювати банківські операції з валютними цінностями, в тому числі залучати та розміщувати іноземну валюту на валютному ринку України.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що АБ «Брокбізнесбанк», укладаючи договір та зміни до нього про надання ОСОБА_3 кредиту в іноземній валюті, діяв у відповідності до вимог діючого законодавства. В тому числі положень ст.203 ЦК України, та в межах наданих йому повноважень, а тому погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для визнання оспорюваних договорів, в тому числі і договору іпотеки недійсними.

Безпідставними є і покликання апелянта на недійсність укладеного між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_3 додаткового договору №1 про внесення змін в договір №373/Б від 22 листопада 2006 року з тих підстав, що, на її думку, вона підписала даний договір від імені ОСОБА_3 без належних на то повноважень, оскільки з матеріалів справи та змісту довіреності №15 від 1 січня 2006 року (а.с.20) вбачається що ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_1 на укладення всіх передбачених законом правочинів (договорів), в тому числі на укладення, підписання кредитних угод, договорів застави (іпотеки), договорів страхування та проведення розрахунків за укладеними угодами; отримувати кредит та передавати в заставу з метою забезпечення зобовязань ОСОБА_3 щодо належного йому майна, визначаючи в усіх випадках суми та інші умови на власний розсуд.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що підписання додаткового договору №1 було здійснено ОСОБА_1 від імені ОСОБА_4 у відповідності до вимог ст.238 ЦК України в межах наданих їй повноважень.

Те, що цей правочин відповідає волевиявленню ОСОБА_4 підтверджується і додатковим договором №2 від 11 серпня 2008 року до кредитного договору №373/Б від 22 листопада 2006 року(а.с.9), який був підписаний ним особисто, на що правильно звернув увагу в своєму рішенні і районний суд.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків оскаржуваного судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.303, п.1ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, п.1 ч.1ст.314, ст.ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Бориславського міського суду Львівської від 07 червня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Павлишин О.Ф.

Судді: Мусіна Т.Г.

ОСОБА_5