Справа № 22ц-1764/10р. Головуючий у І-й інстанції Янко Б.Я.
Категорія справи 52 Доповідач в апеляційній інстанції - ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Петрички П.Ф.,

суддів Юхименка А.Г. і ОСОБА_1,

при секретарі Качмар М.Я.,

за участю позивача ОСОБА_2 і його представника, адвоката ОСОБА_3, та представника Сколівської міської ради і Міського голови м. Сколе ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Міського голови м. Сколе ОСОБА_5 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 18 лютого 2010 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням задоволено позов ОСОБА_2 до Сколівської міської ради, третя особа - Міський голова м.Сколе ОСОБА_5, та визнано незаконними і скасовано 1) розпорядження Міського голови м.Сколе від 19.05.2008 року № 70 „Про оголошення догани начальнику КП Сколівського ВКГ п. В.Шемеляку і 2) рішення Сколівського міськвиконкому від 17.06.2008 року № 204 „Про розгляд подання начальника ДПІ у Сколівському районі № 5390 від 07.05.2008 року та поновлено позивача на посаді директора Сколівського комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства. Стягнуто (з урахуванням ухвали суду про виправлення описок та арифметичних помилок в оскаржуваному рішенні від 01.03.2010 року) з Сколівської міської ради Львівської області в користь позивача його середній заробіток за період вимушеного прогулу з 01.07.2008 року по 08.02.2010 року у розмірі 47 842 грн. 08 коп., компенсацію у звязку з індексацією доходів громадян за період невиплати заробітної плати з 01.07.2008 року по 01.12.2009 року у розмірі 3 758 грн. 83 коп. та 1 000 грн. за надання юридичної допомоги, а всього 52 600 грн. 91 коп. Рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі допущено до негайного виконання.

Дане рішення оскаржив Міський голова м.Сколе ОСОБА_5

Апелянт просить рішення суду скасувати і „ухвалити по справі нове рішення, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вважає, що судом не враховано норми п.11.3 ст.11 Закону України „Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетними цільовими фондами, якою встановлено, що визнання державного або комунального підприємства таким, що має податковий борг, є обовязковою підставою для розірвання трудового договору (контракту) з керівником підприємства, а згідно подання ДПІ у Сколівському районі від 07.05.2008 року про розірвання трудового договору (контракту) з позивачем, як директором КП Сколівського ВКГ, станом на 01.04.2008 року сума податкової заборгованості згаданого підприємства становила 295 тисяч грн.

Вважає, що судом не досліджувалось питання, чи вживав позивач заходів для погашення податкової заборгованості.

Вважає, що міський голова вправі самостійно визначати колегіально чи одноособово приймати в тому чи іншому випадку рішення про звільнення керівника комунального підприємства і це не суперечить нормі ст.42 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні.

Стверджує, що позивач з листами від 18.12.2007 року, від 07.02.2008 року і від 21.05.2008 року (на які він посилався в позовній заяві) в міську раду не звертався, так само, як не звертався в ДПІ за згодою на реалізацію майна підприємства з метою погашення податкового боргу.

Вважає, що дана справа слухалась судом тривалий час не по вині міської ради, а через те, що позивач звернувся до суду спочатку в порядку КАС України, а відтак не погоджується з сумою, присудженою судом до стягнення з відповідача на користь позивача за час вимушеного прогулу, і вважає, що відшкодування за час вимушеного прогулу повинно стягуватись лише за період, коли справа слухалась за правилами ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони позивача і його представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів міститься розяснення про те, що при вирішенні позовів про поновлення осіб, звільнених за п. 8 ст. 36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання (п. 13); що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові, і що суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не повязували звільнення (п. 18).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач був звільнений з роботи з 01.07.2008 року наказом в.о. директора Сколівського комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства від 08.07.2008 року № 41 (а.с. 140) на підставі рішення Сколівського міськвиконкому від 17.06.2008 року № 204.

Як вбачається зі змісту вище згаданого рішення Сколівського міськвиконкому від 17.06.2008 року № 204, позивача було звільнено з підстав, що передбачені ст. 36 КЗпП України без зазначення конкретного пункту цієї статті (а.с. 8).

У відповідності до п.п. 2.3, 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, атвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, записи в трудовій книжці при звільненні повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону, а записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження) про звільнення.

В супереч вище згаданій вимозі про відповідність запису про звільнення працівника в його трудовій книжці тексту наказу (розпорядження) про його звільнення в записі № 21 трудової книжки позивача міститься вже посилання на п.8 ст. 36 КЗпП України „підстави, передбачені контрактом.

Як вбачається з матеріалів справи, єдиний контракт, який було укладено з позивачем, було укладено з ним, як директором Державного комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства (а не як з директором Сколівського комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства), і цей контракт ним було укладено з Сколівською державною адміністрацією (а не Сколівською міською радою) і строк його дії закінчився ще 31.12.2004 року (а.с. 9-15).

В той же час, ще у 2004 році на підставі рішення Сколівської районної ради від 09.12.2003 року № 136 „Про передачу обєктів теплокомуненерго і водоканалізаційного господарства у власність територіальних громад м. Сколе та смт. Славське, розпорядження голови Сколівської районної державної адміністрації від 22.12.2003 року № 458 та розпорядження голови Сколівської міської ради від 26.12.2003 року № 398 „Про виконання розпорядження Сколівської РДА № 458 від 22 грудня 2003 року про створення тимчасової комісії по передачі обєктів з районної комунальної власності у власність територіальних громад м. Сколе Державне комунальне підприємство водопровідно-каналізаційного господарства Сколівською районною радою було передано у власність Сколівської міської ради і у подальшому перереєстроване у Сколівське комунальне підприємство водопровідно-каналізаційного господарства (а.с. 71), однак з позивачем, як його директором, ніхто контракту не укладав, а відтак він не міг бути звільненим з роботи за п. 8 ст. 36 КЗпП „з підстав, передбачених контрактом за відсутності такого контракту.

Судом встановлено і сторонами спору не оспорюється той факт, що позивач з позовом до суду з приводу звільнення його з роботи звернувся у місячний строк, який встановлений ст. 233 ЦПК України, однак помилково за правилами КАС України (а.с. 32).

В подальшому, зрозумівши допущену ним помилку, позивач звернувся до суду з аналогічним позовом за правилами ЦПК України, який судом було розглянуто у стислі строки - з урахуванням вже зібраних матеріалів по справі за адміністративним позовом (який ухвалою суду було залишено без розгляду).

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення на користь позивача його середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а не лише за час провадження у даній справі за правилами ЦПК України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення по справі з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, яка не спростовує висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Міського голови м. Сколе ОСОБА_5 відхилити та залишити рішення Сколівського районного суду Львівської області від 18 лютого 2010 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двох місяців з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: