Справа № 2-4094/10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2010 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Баннікової Н.В.

при секретарі - Івановій Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2010 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 16.07.2008 року між нею та ОСОБА_3 ,було укладено договір позики, за яким відповідачка позичила у неї 15 000 доларів США під зобовязання повернення грошей 01.08.2009 р. Через невиконання зобовязання за договором позики, строк його дії було продовжено, але у звязку з неповерненням відповідачкою боргу після закінчення і додаткових строків, позивачка просила в судовому порядку стягнути суму позики з відповідача у гривневому еквіваленті відповідно до курсу НБУ долара США до гривні станом на 07.06.2010 р. 119 000 грн., а також судові витрати.

У процесі розгляду справи позивачка уточнила розмір позовних вимог і остаточно просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 (яка змінила прізвище після укладення шлюбу) 119 070 грн., виходячи з курсу долару США до гривні НБУ станом на 01.12.2010 рік та судові витрати.

ОСОБА_3 подала зустрічний позов про визнання недійсним договору позики з підстав, передбачених ст.ст. 233, 1051 ЦК України, посилаючись на те, що фактично розписка від 16.07.2010 року є безгрошовою і крім того, договір позики був укладений нею під впливом тяжкої для неї обставини та на вкрай невигідних умовах.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06.10.2010 р. зустрічний позов ОСОБА_2 було прийнято та обєднано в одне провадження із первісним позовом ОСОБА_1

В судовому засіданні ОСОБА_1 позов про стягнення боргу за договором позики підтримала, у зустрічному позові ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним просила відмовити. Вимоги поданого позову про стягнення суми боргу та заперечення на зустрічний позов обґрунтовувала наступним. 16.07.2008 року між нею та відповідачкою було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі (крамниці). Того ж дня сторони уклали договір позики, за яким відповідачка для здійснення підприємницької діяльності позичила у неї 15 000 доларів США під зобовязання повернення грошей 01.08.2009 р. і сплати в якості відсотків щомісячно грошової суми в розмірі 450 дол. США. Через невиконання зобовязання відповідачкою в частині повернення суми позики, строк його дії було продовжено позикодавцем і позичальником двічі. Щомісячні відсотки у розмірі 450 доларів США відповідачка сплачує але суму позики в добровільному порядку не повертає.

ОСОБА_2 в судовому засіданні обставини справи визнала частково, позов ОСОБА_1 не визнала. Зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним підтримала. При цьому виходила з такого. За попередньою домовленістю вона і ОСОБА_1 визначили укласти між собою договір купівлі-продажу нежитлової будівлі (крамниці). 16.07.2008 року після оформлення нею кредитного договору із Банком на 60 000 доларів США, які вона кредитувала з метою укладення договору купівлі-продажу, перед отриманням грошей в банку та укладенням договору купівлі-продажу ОСОБА_1 їй повідомила, що збільшує продажну ціну крамниці, оскільки курс долара до гривні змінився. Вона ОСОБА_3, під страхом втратити цю нежитлову будівлю (крамницю), яку мала намір купити, 3 000 доларів, які вона передала ОСОБА_1 в якості задатку у виконання вказаного договору та 5 000 доларів, що були витрачені нею на оформлення документів по підготовці для укладення цього договору, вимушена була укласти із ОСОБА_1 договір позики на 15 000 доларів. Факт передачі грошей у сумі 15 000 доларів заперечує.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків та, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики підлягає задоволенню, у зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним - слід відмовити, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши суду належні докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Обставини, визнані сторонами, згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Судом встановлено, що 16.07.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (нині ОСОБА_2В.), було укладено договір позики, за яким відповідачка позичила у позивачки 15 000 доларів США під зобовязання повернення грошей 01.08.2009 р., сплати трьох відсотків від суми позики та сплати щомісячно 450 доларів США; в подальшому строк повернення суми позики було продовжено двічі: до 01.01.2009 р. та 31.12.2009 р. (а.с. 6). Факт учинення двічі свого підпису у борговій розписці сторони визнали в судовому засіданні 13.10.2010 р. (журнал судового засідання а.с. 79-82).

Того ж дня було укладено між позивачкою та відповідачкою договір купівлі-продажу нежитлової будівлі (крамниці), що розташована за адресою: вул. Комсомольська, 77-79 в м. Ізмаїлі Одеської області.

З пояснень ОСОБА_3 вбачається, що вона заперечує договір позики на тій підставі, що грошові кошти нею від ОСОБА_1 не одержувались, зазначила, що і сама розписка, і записи щодо пролонгації договору позики були нею написані під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах і послалась у підтвердження своїх доводів на показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Під тяжкими обставинами та вкрай невигідними для себе умовами ОСОБА_3 зазначила боязнь втратити нежитлову будівлю (крамницю), яку планувала придбати, суму задатку в розмірі 3 000 доларів США , що була передана у виконання договору купівлі-продажу та 5 000 дол. США, що витрачені були нею для підготовки документів і оформлення договору купівлі-продажу.

Проте, докази, на які посилається ОСОБА_3 показання свідків в силу вимог ч.2 ст. 59 ЦПК України, абз.2 ч.1 ст. 1051 ЦК України не можуть по даній справі мати істотного значення для правильного вирішення справи по суті.

Так, свідок ОСОБА_4 , яка завіряла своїм підписом на борговій розписці підписи ОСОБА_1 та ОСОБА_3, плуталась у своїх показаннях щодо дат та часу відбуття вищевказаних дій, факт наявності стресового або нервового стану у ОСОБА_3 свідок в судовому засіданні не підтвердила (журнал судового засідання а.с. 79-82).

Під тяжкими обставинами правочину, вчиненого особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, у розумінні ст.1051 ЦК України, слід розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне, фінансове, соціальне чи інше становище, а його крайні форми, такі, як важка хвороба особи чи її близьких, смерть її годувальника, крайня нужденність сімї, загроза втратити заставлене житло, загроза банкрутства та інші обставини, для усунення чи помякшення яких необхідне термінове укладення правочину.

Однак обставини, які наводила ОСОБА_3 та встановлено судом суд не може в силу положень ст. 233 ЦК України визнати тяжкими, під впливом яких ОСОБА_3 вимушена була вчинити цей правочин договір позики. По-перше, ОСОБА_3 у разі не укладення договору позики не могла втратити крамницю, оскільки остання їй ще не належала, і, крім цього не є житловою будівлею. По-друге, доводи ОСОБА_3 щодо можливості втрати суми завдатку у розмірі 3 000 доларів у виконання договору купівлі-продажу крамниці та грошей в сумі 5 000 грн. за оформлення документів спростовуються наданою розпискою від 12.02.2008 р. (а.с. 88), згідно якій ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_1 отримала завдаток в розмірі 1 200 доларів США у виконання в майбутньому договору купівлі-продажу нерухомості. Цією ж розпискою передбачено і понесення покупцем нерухомого майна витрат з оформлення документів. Розписка від 12.02.2008 року підписана ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Крім того, у матеріалах справи відсутні будь-які докази про безгрошовість укладеного договору позики. ОСОБА_3 протягом тривалого часу з липня 2008 року по липень 2010 року не оспорювала договір позики, а лише з поданням позову ОСОБА_1 почала заперечувати його за безгрошовістю.

Не оспорювався ніким із сторін і договір купівлі-продажу нежитлової будівлі (крамниці) від 16.07.2008 року.

Зі слів свідка ОСОБА_5 матері ОСОБА_3, яка допомагає останній здійснювати підприємницьку діяльність у крамниці, її дочка - відповідачка при укладенні договорів купівлі-продажу та позики «не понимала, что на себя вешает», маючи на увазі проблеми, що сталися у подальшому у звязку із підприємницькою діяльністю у крамниці.

Таким чином, письмова розписка може вважатись належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики, а наявність у позивачки боргової розписки є свідченням невиплаченого відповідачкою боргу за договором позики.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно довідці філії Публічного Акціонерного Товариства «Державний експортно-імпортний Банк України» в м. Ізмаїл від 01.12.2010 р. № 053-09/3858 курс української гривні до долара США НБУ складає 7,9380 грн., а відтак з ОСОБА_3 підлягає стягненню 119 070 грн.

Судові витрати підлягають відшкодуванню відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.10,11,57-60,88,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 16, 233, 526, 611, 1046, 1047, 1051, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 119 070 (сто девятнадцять тисяч сімдесят грн.) грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 (сто двадцять) грн., судовий збір у розмірі 1190,70 (одна тисяча сто девяносто грн. сімдесят копійок) грн., а всього 120 380,70 грн. сто двадцять тисяч триста вісімдесят грн. сімдесят копійок).

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: