Справа № 22ц-1696 Головуючий у 1 інстанції Білінська Г.Б.
Категорія - 53 Доповідач в апел.інстан. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Павлишина О.Ф.

суддів: Шашкіної С.А., Штефаніци Ю.Г.

при секретарі: Стасів М.І.

за участі позивача ОСОБА_2, представника відповідача ЗАТ «Автонавантажувач» ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2009 року, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням суду частково задоволено позов ОСОБА_2 до Закритого акціонерного товариства «Автонавантажувач» щодо стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за період затримки розрахунку, а також компенсації (індексації) за втрату частини зарплати, а всього на загальну суму 19363 грн.61 коп. Судом постановлено стягнути з ЗАТ «Автонавантажувач» на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 5639 грн. 33 коп.. Цим же рішенням з відповідача стягнуто в дохід держави 51грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформайційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Не погодившись з цим рішенням суду, позивач ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі покликається на те, що суд першої інстанції залишив без у ваги та фактично не вирішив його позовні вимоги щодо компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із зростанням споживчих цін протягом часу порушення термінів її виплати в сумі 4465 грн. та помилково відніс вказану суму до суми середнього заробітку в розмірі 13724 грн. 28 коп., яку слід стягнути з відповідача за час невиплати заробітної плати. Просить рішення суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2 на обґрунтування доводів апеляційної скарги, який просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги та стягнути на його користь з відповідача 13 199 грн.16 коп., як компенсацію втрати частини зарплати внаслідок порушення термінів її виплати станом на час її фактичної виплати в серпні 2010 року, заперечення на скаргу представника ЗАТ «Автонавантажувач» ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду частковому скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин. На які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом беззаперечно встановлено, що 31 січня 2009 року ОСОБА_2 було звільнено з посади начальника бюро механо-енергетичного відділу Закритого акціонерного товариства «Автонавантажувач» на підставі ст.38 КЗпП України - за власним бажанням. При цьому, при звільненні йому було нараховано та, в супереч вимогам ст.116 КЗпП України, в день звільнення не виплачено заробітну плату з серпня 2008 року по січень 2009 року включно на загальну суму 5639 грн. 33 коп., які йому були фактично виплачені лише 30 серпня 2010 року за рішенням суду в порядку його виконання (а.с.2,3,60,63).

Факт заборгованості у виплаті позивачу заробітної плати з серпня 2008 року по січень 2009 року включно на загальну суму 5639 грн. 33 коп. та зарахування цієї суму на картку ОСОБА_2 лише 30 серпня 2010 року відповідачем не оспорюється.

Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем вини підприємства щодо невиплати ОСОБА_2 при звільненні в установлені законом строки нарахованої йому заробітної плати, та про відсутність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за період затримки розрахунку, а також компенсації (індексації) за втрату частини зарплати.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна.

У відповідності до положень ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частково відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що останній не довів вини підприємства в затримці виплати заборгованості при звільненні, місцевим судом залишено без уваги те, що виходячи із засад цивільного судочинства, обовязок доведення відсутності вини власника (підприємства) у затримці виплати розрахунку при звільненні лежить не на позивачу а на відповідачу.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, в ході її розгляду в суді першої інстанції відповідач у справі, ЗАТ «Автонавантажувач», жодним чином не заперечив проти доводів позова ОСОБА_2 щодо не проведення з ним повного розрахунку в день звільнення, подальшої затримки виплати йому заборгованості по заробітній платі по серпень 2010 року та про відсутність своєї вини в невиплаті позивачу належних йому сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача, заперечуючи проти апеляційної скарги, пояснив, що заборгована ОСОБА_2 заробітна плата з серпня 2008 року по день звільнення, не була йому виплачена як при звільненні так і при подальших його зверненнях до адміністрації підприємства у звязку з відсутністю коштів та арештом рахунків ЗАТ «Автонавантажувач».

Однак, вказані доводи не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки на їх підтвердження відповідачем, всупереч положенням ст.ст.10,60 ЦПК України не надано жодних доказів. Відсутні такі і в матеріалах справи.

До того ж, вказані обставини самі по собі не свідчать про відсутність вини відповідача в несвоєчасній виплаті заробітної плати та заборгованості при звільненні і не є підставою для звільнення його від відповідальності за затримку розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України.

Вирішуючи даний спір щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, колегія суддів враховує розяснення, дані Пленумом Верховного Суду України в пунктах 20, 25 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13, про те, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальність за затримку розрахунку та що перебіг тримісячного строку звернення до суду у випадку не проведення з працівником розрахунку в день звільнення починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки.

Враховуючи викладене, а також те, що виплату заборгованості по заробітній платі позивачу було здійснено лише в серпні 2010 року, колегія суддів, всупереч доводам представника відповідача в заперечення позову, вважає, що позивач не пропустив строку звернення до суду щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, який слід стягнути з 1 лютого 2009 року по день фактичного розрахунку 31 серпня 2010 року, що становить 404 робочих дні.

Виходячи з розяснень п.32 Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.1.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» щодо визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та положень п.8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (з подальшими змінами), та беручи до уваги дані довідки про нарахування ОСОБА_2 заробітної плати за останні два місяці роботи перед звільненням (а.с.2), колегія суддів приходить до висновку, що її середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 17 619 грн. 66 копійок ( 42,77 х 404 = 17 279, 08 ( де 42,77 грн. - середньоденний заробіток ОСОБА_2.).

В той же час, беручи до уваги конкретні обставини справи щодо фінансово-економічного становища підприємства боржника, розмір заборгованої до виплати позивачу суми заробітної плати, істотності цієї суму в порівнянні із середнім заробітком за час вимушеного прогулу і її співмірність та виходячи з розяснень ч.2п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13, колегія суддів вважає, що із ЗАТ «Автонавантажувач» на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_2 в розмірі, еквівалентній заборгованій сумі заробітку, а саме 5639 грн.

Виходячи із положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплат» та «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (із змінами і доповненнями) (далі Порядку) колегія суддів вважає, що внаслідок порушення відповідачем терміну виплати ОСОБА_2 заробітної плати та втрати ним, у звязку із затримкою виплати заборгованості, частини грошових доходів, такі підлягають компенсації.

При визначенні суми компенсації колегія суддів виходить з розяснень п.4 цього Порядку, відповідно до якого сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць і приросту індексу споживчих цін(індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового догоду. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.

Як вбачається із довідки про нарахування ОСОБА_2 заробітної плати та встановлено судом, в 2008 році йому належало до виплати: за серпень - 1826 грн. 48 коп.; за вересень -164 грн.36 коп.: за жовтень 1256 грн.50 коп.; за листопад 509 грн.88 коп.; за грудень 756 грн.25 коп. та за січень 2009 року 1125 грн.86 коп., які фактично були виплачені лише в серпні 2010 року.

Враховуючи індекси споживчих цін для визначення суми компенсації заборгованої зарплати станом на серпень 2010 року, сума компенсації втрати ним частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, в супереч розрахунків позивача, становить не 13 199 грн.16 коп., як визначено позивачем, а 2185 грн.02 коп., які підлягають стягненню з ЗАТ «Автонавантажувач» на користь ОСОБА_2.

За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачу у задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати ним частини заробітної плати.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, ст.ст.309, 313, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2009 року в частині відмови ОСОБА_2 у задоволенні позову щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути із Закритого акціонерного товариства «Автонавантажувач» (Львівська обл., Яворівський район, рахунок 4001, МФО 325321) в користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки розрахункових коштів в розмірі 5639 ( пять тисяч шістсот тридцять девять) гривень.

Стягнути із Закритого акціонерного товариства «Автонавантажувач» в користь ОСОБА_2 компенсацію втрати ним частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати в розмірі 2185 (дві тисячі сто вісімдесят пять) гривень 02 коп.

В решті рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 28 грудня 2009 року залишити без змін а апеляційну скаргу - без задоволення.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий : Павлишин О.Ф.

Судді: Штефаніца Ю.Г.

ОСОБА_4