Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2010 року. Справа № 2-204/10

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Шаповала Г.І.

при секретарі Кудіній Н.І.

з участю:

представника позивача адвоката ОСОБА_1

представника відповідача адвоката ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Вільногірську, Дніпропетровської області, цивільну справу:

- за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, Виконавчого комітету Вільногірської міської ради, Дніпропетровської області, про визнання договору купівлі-продажу гаража, укладеного в усній формі, недійсним, усунення перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні гаражем, та про визнання незаконним рішення виконкому Вільногірської міської ради, Дніпропетровської області, треті особи: ОСОБА_6, гаражний кооператив «Степовий» в м. Вільногірську, Дніпропетровської області;

- за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, про визнання права власності на гараж та визнання незаконним рішення виконкому Вільногірської міської ради, Дніпропетровської області, третя особа: ОСОБА_5, ;

- за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, про визнання права власності на гараж, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_8, Виконавчий комітет Вільногірської міської ради, Дніпропетровської області,

У С Т А Н О В И В:

Згідно позову ОСОБА_4, що надійшов до суду 13.02.2003 року, та змінам до нього від 19.12.2003 р., від 27.12.2004 р. (т.1 а.с.2-3,82,161), вона прохає:

1.Визнати недійсним договір купівлі-продажу гаража 79, розташованого в гаражному кооперативі «Степовий 1» в м. Вільногірську, що укладений в усній формі в жовтні 2002 року між продавцем ОСОБА_9 та покупцем ОСОБА_3;

2. В порядку усунення перешкод в користуванні володінні та розпорядженні належним на праві власності позивачу гаражем № 79 в гаражному кооперативі «Степовий 1» в м. Вільногірську, зобовязати ОСОБА_3 звільнити зазначений гараж від всього належного йому майна, та передати гараж позивачеві;

3. Для відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача 3000 грн.

4. Визнати незаконним рішення Виконавчого комітету Вільногірської міської ради, Дніпропетровської області, № 486 від 03.09.2003 року;

5. Визнати за позивачем право власності на гараж № 79 в гаражному кооперативі «Степовий 1», по вул. Степній в м. Вільногірську, Дніпропетровської області;

.6. Всі судові витрати у справі, в тому числі, з оплати юридичної допомоги адвоката, покласти на відповідачів.

В обґрунтування позову зазначено, що в 1965р. позивач разом зі своїм чоловіком ОСОБА_10, який помер 09.12.1990р., як і багато інших мешканців м. Вільногірська, самовільно збудували гараж по вул. Степовій в м. Вільногірську. В 1978 р. гараж було ними реконструйовано та перекрито залізобетонними плитами.

Пізніше в цьому районі було створено гаражний кооператив «Степовий» і їх гаражу присвоєно № 79. Коли чоловік ще був живий, вони дозволили користуватись підвальним приміщенням, розташованим в гаражі, брату чоловіка ОСОБА_7, який пізніше почав проживати в ІНФОРМАЦІЯ_1 і попросив у нього дозволу на тимчасове користування гаражем його дочкою ОСОБА_5

Після смерті чоловіка позивач не заперечувала, щоб ОСОБА_5 користувалась гаражем. Але після того, як ОСОБА_5 забрала з гаража речі, що належали позивачці, вона запропонувала ОСОБА_7 звільнити гараж та передати їй ключі. Однак, гараж не було звільнено, хоча вони обіцяли це зробити, посилались на те, що незабаром завершать будівництво іншого гаража. Більш того, в жовтні 2002р. ОСОБА_5 від імені дочки позивачки ОСОБА_11 по домашній усній угоді продала гараж ОСОБА_3, який по підробленим документам отримав в БТІ технічний паспорт на гараж на своє імя. Позивач зустрілась з ОСОБА_3, попросила звільнити гараж та передати їй ключі, але він цього не зробив, змінив замки, чим позбавив її доступу в гараж, а також права користування, володіння і розпорядження ним.

В жовтні 2002р. позивачка звернулась в Вільногірський міськвиконком з заявою про узаконення самочинно збудованого нею та її покійним чоловіком гаража № 79. Рішенням міськвиконкому №560 від 27.11.2002р. гараж було узаконено за нею на праві власності.

Діями ОСОБА_5 їй було завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що вона, перебуваючи в похилому віці, перенесла моральні страждання, викликані умисними, обманними діями відповідачки по позбавленню права користування і розпорядження гаражем, а також необхідністю збирати документи та звертатись до суду. Моральну шкоду позивач оцінює в 3000 грн.

В період, коли справа знаходилась на розгляді в суді, 03.09.2003р. Вільногірський міськвиконком прийняв рішення № 486, яким позбавив позивача права власності на гараж № 79 і узаконив право власності на нього за ОСОБА_3А, який нібито самочинно побудував цей гараж. Зазначене рішення позивачка вважає неправомірним та незаконним, оскільки виконком не має повноважень на вилучення у неї гаража. З введенням в дію з 01.01.2004р. ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнано за рішенням суду за особою, яка здійснювала самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети.

Таким чином, предметом спору по основному та додатковим позовних вимогах позивачки ОСОБА_4 є: встановлення для неї права власності на самочинно збудований нею та її покійним чоловіком гараж № 79, який згідно з рішенням Вільногірського міськвиконкому № 366 від 21.08.2002р залишився неправильно узаконеним за ОСОБА_12, який, фактично, купив цей гараж за домашньою угодою у ОСОБА_5, а не будував його; а також - визнання недійсним зазначеного договору купівлі-продажу; стягнення моральної шкоди з ОСОБА_5, що виступала продавцем гаража; визнання недійсним рішення Вільногірського міськвиконкому № 486 від 03.09.2003р., згідно якого було скасоване узаконення права власності позивача на спірний гараж, що було встановлене рішенням Вільногірського міськвиконкому № 560 від 27.11.02 р.

Рішенням Вільногірського міськвиконкому № 102 від 26.02.2003р. змінено рішення № 366 від 21.08.2002р. в частині узаконення гаража за ОСОБА_12, а саме : його виключено з списку членів гаражного кооперативу «Степовий».

Рішенням Вільногірського міськвиконкому № 486 від 03.09.2003р. за протестом прокурора м. Вільногірська було змінено рішення № 560 від 27.11.2002р. в частині узаконення гаража № 79 за позивачкою, з чим вона не згодна.

В звязку з тим, що позивач приймала участь у будівництві спірного гаража, на його будівництво вони з покійним чоловіком ОСОБА_10 витрачали спільні кошти, і після його смерті вона прийняла спадщину, вона вважає, що право власності на спірний гараж повинно бути визнане за нею.

Згідно зустрічного позову ОСОБА_3, що надійшов до суду 13.03.2003 року, та змінам до нього від 26.05.2004 року (т.1 а.с.24, 115), він прохає:

1. Визнати за ним право власності на гараж № 79 в гаражному кооперативі «Степовий 1», по вул. Степній в м. Вільногірську, Дніпропетровської області;

2. Для відшкодування моральної шкоди стягнути з ОСОБА_4 на його користь 3 000 грн.

3. Визнати незаконним рішення виконавчого комітету Вільногірської міської ради, Дніпропетровської області № 560 від 27.11.2002 року.

В обґрунтування позову зазначено, що в серпні 2002р. позивач купив гараж №79, що знаходиться в гаражному кооперативі «Степовий», який належить ОСОБА_7 Від імені власника гаража виступала його дочка ОСОБА_5 Оскільки гараж вважається самочинно збудованим і документи на нього відсутні, угода купівлі-продажу гаража була укладена в усній формі.

Пізніше, разом з іншими власниками гаражів кооперативу позивач подав заяву з проханням узаконити гараж і його було узаконено за ним рішенням виконкому № 366 від 27.08.2002р. На початку січня 2003р. він отримав в БТІ технічний паспорт на гараж, виконав в гаражі поточний ремонт, відремонтував покрівлю.

В середині листопада 2002р. до нього прийшла ОСОБА_4 і заявила, що зазначений гараж нібито належить їй і запропонувала повернути гараж. При цьому вона ніяких документів, які підтверджували б її право власності на гараж, не надала. Її претензії були висловлені в грубій, образливій формі. В подальшому вона кілька разів скандалила, звинувачувала його в здійсненні обману, принижувала його людську гідність в присутності товаришів по роботі.

Після розмови з ОСОБА_4 він зажадав пояснень від ОСОБА_5, яка пояснила, що в 1964 р. гараж був збудований її батьком ОСОБА_13 Пізніше батько дозволив тимчасове використання гаража для зберігання транспортного засобу своєму брату ОСОБА_14, включно до його смерті в 1990р. Весь цей час всі необхідні платежі за гараж вносив ОСОБА_7 Ні ОСОБА_10, ні члени його сімї після його смерті ніяких претензій на гараж не висували, оскільки лише користувались ним, а власником гаража був ОСОБА_7 Позивач зазначає, що діями ОСОБА_4 йому завдано моральної шкоди, яка полягає в моральних стражданнях, викликаних її грубою, образливою поведінкою у нього вдома і на роботі, погіршенням стану його здоровя після учинених нею скандалів. Моральну шкоду він оцінює в 3000грн.

Вільногірський міськвиконком своїм рішенням № 560 від 27.11.2002р. вийшов за рамки повноважень, наданих йому ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування», а саме він завідомо знаючи про майновий спір між громадянами з приводу володіння гаражем, перерозподілив власність, змінивши при цьому фактично існуючого власника. Тому зазначене рішення виконкому, на думку позивача, є незаконним і підлягає скасуванню.

Згідно зустрічного позову ОСОБА_7, що надійшов до суду 24.01.2005 року (т.1 а.с. 164), він прохає визнати за ним право власності на гараж № 79 в гаражному кооперативі «Степовий 1», по вул. Степній в м. Вільногірську, Дніпропетровської області;

В обґрунтування позову зазначено, що гараж був побудований позивачем в 1965р. без отримання належного дозволу з боку органів влади. На прохання його рідного брата ОСОБА_10, який помер в грудні 1990р., він дозволив йому користуватись гаражем для зберігання належного йому майна. Як особа, яка збудувала гараж, він здійснював обовязкові платежі за землю, а в подальшому і за електроенергію. В 1978р. він здійснив реконструкцію гаража, в чому йому частково допоміг брат ОСОБА_10, оскільки він користувався гаражем.

Позивач зазначає, що він, як особа, яка збудувала гараж, дозволив вести всі справи, повязані з його використанням, своїй дочці ОСОБА_5, яка фактично управляла гаражем з 1977р., в тому числі здійснювала платежі за користування електроенергією. Незважаючи на те, що гараж було побудовано без відповідного дозволу, він є його фактичним хазяїном і з 1965р. без будь-яких перешкод, відкрито ним володів і управляв, не отримуючи претензій ні від державних органів, ні від фізичних осіб. Тому він вважає, що крім фактичного він набув також і юридичне право власності на спірний гараж.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_1, який не обмежений в своїх повноваженнях, позовні вимоги, з врахуванням внесених змін, та їх обґрунтування, викладені в позовних заявах, підтримав в повному обсязі. Зустрічні позови не визнав. Із його додаткових пояснень витікає, що згідно представлених доказів, гараж слід визнати таким, що був побудований самочинно, саме, подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_10 Оскільки ОСОБА_4 приймала участь у будівництві гаража та прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті її чоловіка 09.12.1990 року, а ОСОБА_5 не мала права продавати чуже майно, і тому усний договір купівлі-продажу спірного гаража між нею та ОСОБА_3 є недійсним, то право власності на гараж слід визнати , саме, за ОСОБА_4 Раніше в судовому засіданні при огляді журналу, що вівся в гаражному кооперативі «Степовий», було виявлено вирваними аркуші на яких зазначалося прізвище саме ОСОБА_10, як платника за електроенергію, після чого було вписане прізвище відповідача ОСОБА_3, який не будував гараж, але стосовно якого було прийняте рішення Вільногірського міськвиконкому про узаконення гаража за ним, при цьому заява про узаконення гаража була подана ОСОБА_3 з підписом осіб, що посвідчували належність гаража, саме, ОСОБА_3, набагато пізніше, чим було прийняте рішення міськвиконкому № 366 від 21.08.2002 року про узаконення гаражів. На цей час узаконення спірного гаража ні за ким не числиться, оскільки стосовно цього всі рішення виконкому були в цій частині скасовані. Якщо судом буде скасоване рішення міськвиконкому № 486, то цим самим буде поновлено рішення виконкому № 560, за яким гараж буде узаконений за ОСОБА_4 Виконком не мав права приймати рішення, яким позбавляв ОСОБА_4 права власності на гараж.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні, позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_4 та за зустрічним позовом ОСОБА_7І не визнав, свої позовні вимоги та їх обґрунтування, викладені в зустрічній позовній заяві та змінах до неї, підтримав в повному обсязі. Із його додаткових пояснень витікає, що право власності на спірний гараж слід визнати, саме, за ним, оскільки він купив цей гараж, гараж був узаконений за ним рішенням Вільногірського міськвиконкому, він оформив технічний паспорт на гараж. Розписку про отримання грошей за гараж писала, дійсно, його дружина ОСОБА_6, але усний договір купівлі-продажу гаража з ОСОБА_5 укладав він. Оскільки право власності на гараж не було оформленим на момент його купівлі, то і договір купівлі-продажу гаража вони не оформляли належним чином. Земельну ділянку під гараж він не оформляв. На гараж є квитанція про сплату земельної ренти ОСОБА_13 та книжка про сплату ОСОБА_13 за користування в гаражі електроенергією, починаючи з 1977 року. Журнал обліку оплати за електроенергію давно знищений і відповідно до раніше винесених судових рішень був визнаний таким, що не має сили доказу.

Представник відповідача - ОСОБА_5 та позивача ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_2, який не обмежений в своїх повноваженнях, в судовому засіданні первісний позов ОСОБА_4 та зустрічний позов ОСОБА_3 не визнав в повному обсязі, позовні вимоги та їх обґрунтування, що викладені в зустрічному позові ОСОБА_7, підтримав в повному обсязі. Із його додаткових пояснень витікає, що згідно статуту гаражного кооперативу «Степовий», членами кооперативу є власники гаражів. Позивач ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_10, але це не стосується гаража, оскільки на момент смерті її чоловіка право власності на гараж не було належним чином оформлене, відповідно, не була виділена частка в гаражі пережившого подружжя. На цей час є постанова КМ України № 1035 від 09.09.2009 року, яка передбачає порядок узаконення самовільно збудованих будівель, але обовязковою умовою для цього є надання актів про технічний стан будівлі, тобто, відповідність її будівельним нормам, та оформлення земельної ділянки, що знаходиться під самовільною будівлею, на праві користування чи праві власності. Тому, якщо неможливо встановити право власності на нерухоме майно, то це нерухоме майно не підлягає правовому захисту. Підстав для застосування ст. 376 ЦК України, немає. Стосовно узаконення гаражів для інших членів кооперативу, то їм, просто, пощастило, що їх справи не стали предметом судового розгляду. Всі інші вимоги позивачів представник залишає на розгляд суду.

Позивач ОСОБА_4, відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_7, виконавчий комітету Вільногірської міської ради, Дніпропетровської області, в судове засідання не зявилися, але від них є заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Треті особи : ОСОБА_6, гаражний кооператив «Степовий», ОСОБА_8 в судове засідання не зявилися, але були повідомлені про час, дату та місце судового засідання належним чином.

З врахуванням думки учасників судового засідання, які не мали заперечень проти проведення судового засідання за відсутності осіб, що не зявилися в судове засідання, суд на місці, керуючись ст. 169 ЦПК України, виніс ухвалу про проведення судового засідання за відсутності осіб, які не зявилися в судове засідання.

Свідок ОСОБА_15 показала, що в 2002р. вона виконувала обовязки архітектора м. Вільногірська. В той час до неї звернувся ОСОБА_2 з проханням провести реєстрацію гаражного кооперативу по вул. Степовій. Внаслідок чого були прийняті заходи і був оформлений гаражний кооператив «Степовий». Голова кооперативу надав список всіх власників гаражів, йому довіряли, тому кожного власника гаража не перевірили. В цьому первинному списку власника гаража №79 не було зазначено. Особи, яких не було в списку, повинні були надати заяву з відмітками двох свідків та підписом голови кооперативу, що і зробила ОСОБА_4, на цій підставі 27.11.2002. було прийняте рішення міськвиконкому №560 про узаконення за нею гаража № 79. Через деякий час голова кооперативу ОСОБА_2 взяв у неї список для виправлення помилок в написанні прізвищ, щоб не було проблем в БТІ, а коли він його повернув, то вона зразу не перевірила цей список. Коли перевіряла документи по введенню гаражів в експлуатацію, то виявила помилку, а саме : в названому списку зявились два нових прізвища, одне з них ОСОБА_6, заява якого датована пізніше дати винесення рішення виконкому. Про виявлене порушення вона надала доповідну записку на імя міського голови, і ОСОБА_6 було виключено з списку членів гаражного кооперативу, що був наданий ОСОБА_16, оскільки на один гараж виявилось два власника: ОСОБА_6 і ОСОБА_4 Пізніше за протестом прокурора було скасоване і рішення про узаконення гаража № 79 і за ОСОБА_4 Свідок також пояснила, що на той час земля під будівництво гаражів кожному члену кооперативу та, в цілому, на весь кооператив не оформлялась. Також і на цей час земельні ділянки членам кооперативу під збудовані гаражі, або для всього кооперативу, в цілому, не виділені і не оформлені в оренду або у власність.

Свідок ОСОБА_11 показала, що її мати та батько : ОСОБА_4 та ОСОБА_10 приїхали до м. Вільногірська в 1963 році. В 1964 році батько купив мотоцикл з коляскою. В цей час мешканці міста стали будувати гаражі, і батьки також в 1965 році збудували спірний гараж. В 1970 році батько дозволив користуватися гаражем своєму братові ОСОБА_7. ОСОБА_5 дочка ОСОБА_7 продала гараж, назвавшись дочкою ОСОБА_7, але не сказала якого саме. Земельна ділянка під гараж належним чином не оформлялася. Факт будівництва гаража батьками свідка можуть підтвердити ОСОБА_17 та ОСОБА_18.

Згідно матеріалів справи встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно копії свідоцтва про одруження, позивачка ОСОБА_4 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 з 07.09.1950 р. (т.1, а.с.5).

Згідно копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_10 помер 09.12.1990р. (т. 1, а.с.6).

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину по закону від 12.07.1991р. та свідоцтва про право власності від 12.07.1991р. ОСОБА_4 є спадкоємцем майна померлого ОСОБА_10, та за нею визнано право власності на ? частину в спільній сумісній власності на майно подружжя. (т.1, а.с.7,8)

Згідно копії заяви ОСОБА_4 від 19.11.2002р. вона просить Вільногірський міськвиконком узаконити за нею гараж № 79, самочинно збудований в гаражному кооперативі «Степовий» (т.1, а.с.9).

Згідно копії рішення Вільногірського міськвиконкому № 560 від 27.11.2002р. зазначений гараж № 79 узаконено за ОСОБА_4 (т.1, а.с.10).

Згідно копії листа КП «ВО ЖКГ м. Вільногірська» на імя ОСОБА_4, в гаражному кооперативі «Степовий» проведена інвентаризація та виданий технічний паспорт на гараж №79 на імя ОСОБА_3 на підставі рішення Вільногірського міськвиконкому № 366 від 21.08.2002р. (т.1, а.с.11).

Згідно довідки державної податкової інспекції від 22.03.1991р. ОСОБА_4 заборгованості по сплаті податків не мала, як пенсіонерка вона звільнена від сплати податку за гараж. (т.1, а.с.12,139)

Згідно копії технічного паспорту на гараж №79 від 02.01.2003р. в кооперативі «Степовий» на імя ОСОБА_3, виготовленого на підставі рішення Вільногірського міськвиконкому від 27.08.2002р. №366, відновна вартість гаража складає 5898грн., дійсна вартість 4128 грн. (т.1, а.с.25-27).

Згідно повідомлення Вільногірського МВ УМВС України в Дніпропетровській області, ОСОБА_4 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2. з 07.07.1965р. (т.1, а.с.36)

Згідно рішення Вільногірського міськвиконкому №366 від 21.08.2002р. узаконено самочинно збудовані гаражі по вул. Степовій на підставі листа голови гаражного кооперативу ОСОБА_16 та заяв громадян, гаражний кооператив зареєстровано в кількості 128 гаражів, йому присвоєно назву «Степовий». (т.1, а.с.38).

Згідно додатку до зазначеного рішення в списку членів гаражного кооперативу по гаражу №79 зазначено ОСОБА_3 (а.с.39-40).

Згідно доповідної записки в.о. головного архітектора м. Вільногірська ОСОБА_19 від 13.01.2003р., зазначено, що 13.01.2003р. від ОСОБА_3 надійшла заява про призначення державної технічної комісії для введення в експлуатацію гаража № 79 в гаражному кооперативі «Степовий». При перевірці документів виявлено, що до рішення міськвиконкому №366 від 21.08.2002р. помилково прикладено дві заяви : від ОСОБА_3 на гараж №79 і від ОСОБА_20 на гараж №108, тому підстав для включення їх до списку членів гаражного кооперативу немає. (т.1, а.с.43)

Згідно копії заяви від 22.10.2002р., ОСОБА_3 просить узаконити за ним гараж №79 в кооперативі «Степовий», 29.01.2003р. свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_22 своїми підписами підтверджують на цій заяві належність гаражу ОСОБА_3, також їх показання на цій заяві 29.01.2003р. підтвердив голова кооперативу ОСОБА_16 (т.1, а.с.44)

Згідно копії рішення Вільногірського міськвиконкому №102 від 26.02.2003р. до рішення міськвиконкому №366 від 21.08.2002р. внесено зміни, якими із списку членів гаражного кооперативу «Степовий» виключено ОСОБА_3, зареєстрованого за №63. (т.1, а.с.42)

Згідно копії інвентарної справи КП «БТІ м.Вільногірська» №1087 на гараж №79 в гаражному кооперативі «Степовий» є заказ ОСОБА_3 на виготовлення інвентарної справи, додано рішення міськвиконкому №366 від 21.08.2002р., список власників гаражів, в якому під № 64 зазначено ОСОБА_3, акт вартості будівель та споруд, оціночний акт, поверховий план, журнал зовнішніх обмірів, заказ ОСОБА_4 на видачу даних про гараж №79, рішення міськвиконкому №560 від 27.11.2002р. (т.1, а.с.66-76)

Згідно копії рішення Вільногірського міськвиконкому №486 від 03.09.2003р. за протестом прокурора м.Вільногірська (т.1, а.с.79), в якому міститься посилання на порушення при винесенні рішення Вільногірського міськвиконкому, рішення №560 від 27.11.2002р. про узаконення гаражу №79 за ОСОБА_4 скасовано. (т.1, а.с.81)

Згідно витягу з трудової книжки ОСОБА_10 (т.1 а.с.91) його прийнято на роботу на Верхньодніпровський ГМК 31.07.1963р., звільнено 01.07.1966р. Довідкою зазначеного підприємства підтверджується його робота з 1963 по 1965 рік в умовах шкідливого виробництва (т.1, а.с.92).

Згідно копії дублікату чека №037622 від 15.05.1978р. заводом залізобетонних виробів ОСОБА_14 видано за готівку плити ПКЖ-3 в кількості 3 шт. вартістю 126 крб. (т.1,а.с.93,138)

Згідно копії квитанції про прийом податкових платежів від 21.04.1966р. підтверджується оплата ОСОБА_13 земельної ренти за гараж в сумі 2крб.58коп. (т.1, а.с.96)

Згідно копії розписки від 10.08.2002р. ОСОБА_5 в присутності свідків отримала від ОСОБА_6 за гараж гроші 680 доларів США з розрахунку 100 доларів = 540 грн. (т.1, а.с.97)

Згідно довідки КП «ВО ЖКГ м.Вільногірська», ОСОБА_10 був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_3, з 07.07.1965р., помер 09.12.1990р. (т.1, а.с.140)

Згідно довідки акціонерного сільськогосподарського риболовецького товариства закритого типу ім.Хмельницького, ОСОБА_10 працював там з 11.08.1966р. по 31.12.1967р. (т.1, а.с.147)

Згідно копії Статуту обєднання власників індивідуальних гаражів гаражний кооператив «Степовий» закріплено права та обов'язки членів кооперативу, в тому числі постійне користування земельною ділянкою, розміром 4.0х6.0 м., користування збудованим чи придбаним гаражем, який належить особі на праві власності. (т.1, а.с.172-173)

Згідно повідомлення Верхньодніпровської ОДПІ від 04.03.2005 р. з метою оподаткування податком на землю за земельні ділянки, відведені громадянам під гаражі, виконком повинен був надавати в податкову службу списки громадян, яким виділялись ділянки під будівництво гаражів та власників уже збудованих гаражів. Таких списків міськвиконком не подавав жодного разу за весь період існування ДПІ м. Вільногірська с липня 1990р., відомості про сплату податку за землю ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_13 в ОДПІ відсутні. (т.1, а.с.185)

Згідно довідки відділу кадрів ДП «ВД ГМК», зазначено, що ОСОБА_10 на підприємстві ніколи не працював. (т.1, а.с.195)

Згідно квитанції ОСОБА_3 сплатив судовий збір 51.00 грн. за подачу позову (т.1 а.с.23).

Згідно двох квитанцій ОСОБА_4 сплатила адвокату ОСОБА_1 50 грн. та 250 грн. за надання юридичної допомоги. (т.1.а.с.94,95)

Згідно копії протоколу №3 зборів гаражного кооперативу «Степовий» від 22.11.03 р., заслухано голову кооперативу ОСОБА_23 та вибрано нового голову кооперативу ОСОБА_24 (т.2 а.с.33)

Згідно копії рішення Вільногірського міськвиконкому №366 від 21.08.2002р. узаконено самочинно збудовані гаражі по вул. Степовій на підставі листа голови гаражного кооперативу ОСОБА_16 та заяв громадян, гаражний кооператив зареєстровано в кількості 128 гаражів, йому присвоєно назву «Степовий». (т.2, а.с.40).

Згідно додатку до зазначеного рішення в списку членів гаражного кооперативу по гаражу №79 зазначено ОСОБА_3 (т.2 а.с.41-42).

Заслухавши пояснення учасників судового засіданя, оцінивши надані докази в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_4 та про відмову в задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_7 в повному обсязі, за наступних підстав.

Позовні вимоги про визнання права власності на гараж № 79, який знаходиться в гаражному кооперативі «Степовий» в м. Вільногірську, заявили всі три позивачі : ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_7, тобто, основним предметом спору є визнання права власності на нерухоме майно.

Суд вважає, що до відносин, які виникли та існували між сторонами до 01.01.2004 року, стосовно визнання права власності на самочинно збудований гараж, стосовно недійсності укладеного усного договору купівлі - продажу гаража, стосовно спадкування майна,стосовно відшкодування моральної шкоди - слід застосувати норми Цивільного Кодексу УРСР від 18.07.1963 року та інше законодавство, що діяло в цей період, зокрема , ЗУ «Про власність».

Згідно ст. 86 ЦК УРСР 1963 р., право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Згідно ч.3 ст. 105 ЦК УРСР 1963 р., господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ОСОБА_4 народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок.

Приймаючи до уваги зазначені правові норми, слід зробити висновок, що вони не передбачали, взагалі, будь-яку можливість врегулювання питання щодо визнання права власності на самочинне будівництво господарських та побутових будівель і споруд , в тому числі, в судовому порядку. З врахуванням аналогії до ч. 1 ст. 105 ЦК УРСР 1963 р., особи які самочинно збудували гараж, та особи, які, фактично, користувалися цим гаражем, не могли отримати право власності на цей гараж, але могли ним володіти та користуватися, без права розпорядження, і до тих пір, поки до них не буде предявлено претензії з боку виконавчого комітету міської ради, згідно ч.3 тієї ж статті.

Оскільки відносини щодо визнання права власності на самочинно збудований гараж продовжували існувати і після 01.01.2004 року, то до них слід також застосувати правові норми Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 року.

Згідно п.4 Прикінцкевих та перехідних положень до ЦК України 2003 р., зазначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно ст. 376 ЦК України 2003 р., 1. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

2. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

3. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

4. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

5. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

6. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

7. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Відповідно до наведеної правової норми жодна із сторін не надала доказів стосовно виділення земельної ділянки в установленому законом порядку під уже збудований гараж, або земельної ділянки під територію гаражного кооперативу «Степовий». При цьому суд не може брати до уваги положення Статуту гаражного кооперативу «Степовий» щодо надання права членам кооперативу користуватися земельною ділянкою розміром 4.00 м х 6.00 м, саме, тому, що земельна ділянка для кооперативу належним чином не виділялася і межі її на місці не визначалися. Ці обставини не заперечуються сторонами і підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_19

Враховуючи, в цілому, зазначені правові норми ЦК УРСР 1963 р. та ЦК України 2003 р., та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги сторін про визнання права власності на спірний гараж не підлягають задоволенню. З врахуванням цього суд вважає, що немає необхідності визначати, хто із сторін: ОСОБА_4 зі своїм чоловіком ОСОБА_10 чи ОСОБА_7, чи вони разом самовільно збудували спірний гараж в 1965 році. Позовної вимоги щодо визнання цього факту за ким-лібо із сторін заявлено не було. Даних про укладення договору між ОСОБА_10 та ОСОБА_13 щодо спільного будівництва спірного гаража немає.

Стосовно обгрунтування позовної вимоги про визнання права власності на гараж фактом прийняття позивачем ОСОБА_4 спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_10 09.12.1990 році, то суд не може прийняти це обгрунтування тому, що воно суперечить законодавству, яке діяло на час прийняття спадщини, та встановленим в судовому засіданні обставинам. Згідно наданих ОСОБА_4 копій свідоцтв про прийняття спадщини та визначення частки у праві власності на спільне майно пережившого подружжя, даних про спірний гараж не зазначено. Даних про те, що на спірний гараж, відповідно до діючого законодавства за життя ОСОБА_10, на нього було оформлено право власності, немає. Відсутні такі дані і стосовно ОСОБА_4 і ОСОБА_7 Тому підстав для визнання права власності за ОСОБА_4 в порядку прийняття нею спадщини за законом немає, оскільки до відкриття спадщини ні у спадкодавця ні у пережившого подружжя не було належним чином оформлено право власності на спірний самочинно збудований гараж.

Суд не бере до уваги рішення Вільногірського міськвиконкому № 366 від 21.08.2002 р. та № 560 від 27.11.2002 р., про узаконення самовільно збудованих гаражів, оскільки вони були скасовані іншими рішеннями того ж міськвиконкому № 102 від 26.02.2003 р. та № 486 від 03.09.2003 р. в частині, яка стосувалася ОСОБА_3 та ОСОБА_4, і суд вважає, що підстав для скасування цих останніх рішень міськвиконкому немає. Стосовно ОСОБА_3, тому, що його прізвище, як начебто власника спірного гаража № 79, попало в список осіб, який був поданий для прийняття рішення стосовно узаконення самовільно збудованих гаражів, внаслідок незаконної заміни справжнього списка зазначених осіб колишнім головою гаражного кооперативу ОСОБА_16 після того, як уже було прийняте рішення № 366 від 21.08.2002 р. Це підтверджується як поясненнями самого ОСОБА_3 та показаннями свідка ОСОБА_19 так і письмовим документом заявою ОСОБА_3 датованою 22.10.2002 р. та підписаною свідками 29.01.2003 року. Виключаючи ОСОБА_3 із списку, виконком, фактично, поновлював первісний документ, за яким було прийняте рішення про узаконення самовільно збудованих гаражів, а не приймав рішення про виключення із членів гаражного кооперативу ОСОБА_3 Крім того, даних про те, що ОСОБА_3 на час прийняття виконкомом рішення № 366 від 21.08.2002 р. уже був членом гаражного кооперативу немає. Розписка від 10.08.2002 р. ОСОБА_5 про отримання від його дружини ОСОБА_6 грошей за гараж, стосовно цієї обставини не є належним доказом. Інших безспірних документів про те, що саме станом на 21.08.2002 року ОСОБА_3 був прийнятий в члени гаражного кооперативу «Степовий» не надано. Окрім того, відповідно до розписки, як письмового документу, вона може підтверджувати, що усний договір купівлі-продажу гаража був укладений, саме, між дружиною ОСОБА_3 ОСОБА_3. Т.М. та ОСОБА_5

Також немає підстав визнавати незаконним рішення Вільногірського міськвиконкому № 486 від 03.09.2003 р., яким було скасоване рішення того ж виконкому № 560 від 27.11.2002 р. про узаконення самочинно збудованого спірного гаража № 79 за ОСОБА_4, тому, що цим рішенням скасоване рішення, яке суперечило вимогам ч. 3 ст. 105 ЦК УРСР 1963 р., а на цей час суперечить ст. 376 ЦК України 2003 р. Посилання представника позивача на те, що рішення виконкому № 366 від 21.08.2002 р. про узаконення самовільно збудованих гаражів за іншими членами гаражного кооперативу прийнято за таких же умов, не є належним доказом, але цей факт, на думку суду, має місце лише тому, що його не оспорюють інші особи. Окрім того, таке поняття або як юридична дія, як узаконення самовільно збудованої будівлі, ніяким нормативно-правовим актом не передбачені. В рішеннях виконкому не зазначено конкретно, що визнається, саме, право власності фізичних осіб на самовільно збудовані ними гаражі, не зазначено рішення про прийняття в експлуатацію гаражів, але зобовязано БТІ видати фізичним особам, згідно списку, свідоцтва про право власності на самочинно збудовані гаражі.

Враховуючи, в цілому, зазначені правові норми ЦК УРСР 1963 р. та ЦК України 2003 р., та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконними рішень виконавчого комітету Вільногірської міської ради, Дніпропетровської області № 560 від 27.11.2002 року та № 486 від 03.09.2003 року немає.

Згідно ч.2 ст. 4 ЦК УРСР 1963 р., цивільні права і обов'язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Згідно ст. 42 ЦК УРСР 1963 р., угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Згідно ст. 46 ЦК УРСР 1963 р., недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Згідно ст. 47 ЦК УРСР 1963 р., нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Згідно ст. 48 ЦК УРСР 1963 р., недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Згідно ст. 59 ЦК УРСР 1963 р., угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Згідно ст. 153 ЦК УРСР 1963 р., договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно ст. 224 ЦК УРСР 1963 р., за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 225 ЦК УРСР 1963 р., право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно. Згідно ст. 227 ЦК УРСР 1963 р., договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу), договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ОСОБА_4 народних депутатів.

Відповідно до викладених правових норм та встановлених в судовому засіданні обставин, суд дійшов висновку, що позовну вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу гаража № 79, що укладений в усній формі в жовтні 2002 року між продавцем ОСОБА_9 (вона ж ОСОБА_5) та покупцем ОСОБА_3, - слід задовольнити тому, що цей договір суперечить вимогам закону. Він повинен був бути укладеним в письмовій формі, на підтвердження його письмових документів не представлено, розписку від 10.08.2002 р. ОСОБА_5 про отримання від дружини ОСОБА_3 ОСОБА_6 грошей за гараж, номер якого та місце розташування не зазначено, неможливо прийняти як доказ укладення зазначеного усного договору купівлі-продажу гаража саме між зазначеними особами. Згідно закону, заборонено посилатися як на доказ укладення зазначеного договору на показання свідків. Окрім того, згідно ст. 225 ЦК УРСР 1963 р., право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. ОСОБА_5 та її батько ОСОБА_7 юридично не були власниками гаража, тому не мали права ним розпорядитися, тобто продати. Суд не вважає можливим застосувати наслідки недійсності угоди, що передбачені ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР 1963 р., тому, що особи, які визнають себе сторонами угоди, не заявляли вимогу про визнання укладеного між ними договору недійсним, окрім того, ОСОБА_5 не отримувала від ОСОБА_3 гроші за гараж, що унеможливлює повернення сторін до першопочаткового стану. Якщо взаємний спір між ними і ОСОБА_6 добровільно не буде вирішеним, то учасники договору мають право звернутися до суду з окремим позовом з відповідними позовними вимогами щодо приведенння сторін до першопочаткового стану та стосовно відшкодування понесених витрат.

Відповідно до викладених правових норм та встановлених в судовому засіданні обставин, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні належним їй на праві власності гаражем № 79 шляхом зобовязання ОСОБА_3 звільнити зазначений гараж від всього належного йому майна, та передати гараж позивачеві, - слід відмовити, оскільки в судовому засіданні не доведено, що ОСОБА_4 є власником цього гаража.

Згідно ст. 440-1 ЦК УРСР 1963 р., моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Враховуючи викладені обставини та відповідно до закону, суд дійшов висновку, що підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_4 про стягнення на її користь з ОСОБА_5 3000 грн. для відшкодування моральної шкоди, - немає. В судовому засіданні не доведено, що ОСОБА_4 є власником спірного гаража, і що ОСОБА_5 укладаючи договір купівлі - продажу гаража, якимось чином порушила законні права ОСОБА_4, саме, як власника гаража.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 зазначає, що діями ОСОБА_4 в середині листопада 2002 року йому було завдано моральної шкоди, яка полягає в моральних стражданнях, викликаних її грубою, образливою поведінкою у нього вдома і на роботі, погіршенням стану його здоровя після учинених нею скандалів. Моральну шкоду він оцінює в 3000 грн.

Відповідно до встановлених в судовому засіданні обставин, керуючись законом, суд дійшов висновку, що підстав для задоволення даної позовної вимоги немає тому, що позивач не надав доказів для підтвердження своїх тверджень, тобто не надав будь-якого обгрунтування наявності факту спричинення моральної шкоди та її розміру, що визначена ним в грошовому вимірі на суму 3 000 грн., не довів факт погіршення стану його здоровя, причинний звязок між цим погіршенням та діями відповідача. Оскільки договір купівлі-продажу спірного гаража є недійсним і ОСОБА_3 самочинно не будував спірний гараж, в список осіб, стосовно яких приймалося рішення міськвиконкому про узаконення самочинно збудованих гаражів, ОСОБА_3 був внесений після прийняття рішення і внаслідок незаконної умисної заміни справжнього списку, що на час винесення рішення міськвиконкомом № 366 від 27.08.2002 року ОСОБА_3 не був членом гаражного кооперативу «Степовий», то підстав для визнання за ним права власності на спірний гараж немає.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись ст. 88 ЦПК України, суд встановив, що позивач ОСОБА_4 сплатила за надання юридичної допомоги адвокату ОСОБА_1 300 грн., судовий збір за майнові вимоги 51 грн., судовий збір за немайнові вимоги - 08.50 грн. та витрати з інфрмаційно-технічного забезпечення розгляду справи (ІТЗ) 30 грн. - нею не сплачувалися і підлягають стягненню з неї пропорційно до позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено, а саме: судовий збір 51 грн., за ІТЗ 24 грн., з покладенням на позивача витрат з оплати юридичнох допомоги адвоката в сумі 240 грн.; судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, виді судового збору за немайнові вимоги в сумі 08.50 грн., витрати на ІТЗ в сумі 6 грн., що прирівнюється до 1/5 частини задоволених вимог, витрати з оплати позивачем юридичної допомоги адвоката в сумі 60 грн., що прирівнюється до 1/5 частини задоволених вимог, слід покласти на відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних частках.

За зустрічним позовом ОСОБА_3 встановлено, що ним сплачено за подачу позовної заяви судовий збір за майнові вимоги - 51 грн., несплачено судовий збір за немайнові вимоги 08.50 грн. та витрати з ІТЗ 30 грн. Оскільки в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, то судові витрати слід покласти на ОСОБА_3 також в повному обсязі.

За зустрічним позовом ОСОБА_7 встановлено, що ним не було сплачено судовий збір за майнові вимоги 51 грн. та витрати з ІТЗ 30 грн. Оскільки в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, то судові витрати слід покласти на ОСОБА_25

Керуючись ст.ст. 88,209 ч.3, 212-215,218,222, 223, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4, 11.06.1929 р. н., уродженка с. Мало-Олександрівки, Криничанського району, Дніпропетровської області, яка мешкає АДРЕСА_1, - задовольнити частково.

1.Визнати недійсним договір купівлі-продажу гаража № 79, розташованого в гаражному кооперативі «Степовий» в м. Вільногірську, Дніпропетровської області, що укладений в усній формі 10.08.2002 року між продавцем ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_3;

2. Відмовити в зобовязанні ОСОБА_3 звільнити гараж № 79, розташований в гаражному кооперативі «Степовий» в м. Вільногірську, Дніпропетровської області, від всього належного йому майна, та передати зазначений гараж позивачеві - ОСОБА_4;

3. Відмовити в стягненні з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 для відшкодування моральної шкоди - 3 000 грн.;

4. Відмовити у визнанні незаконним рішення Виконавчого комітету Вільногірської міської ради, Дніпропетровської області, № 486 від 03.09.2003 року;

5. Відмовити у визнанні за позивачем - ОСОБА_4 права власності на гараж № 79 в гаражному кооперативі «Степовий», по вул. Степній в м. Вільногірську, Дніпропетровської області;

Стягнути з ОСОБА_5, яка мешкає по вул. ОСОБА_19. Комсомолу, 62-б, кв. 33, в м. Вільногірську, Дніпропетровської області, та ОСОБА_3 в дохід держави України в рівних частках: витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в сумі - 06.00 грн. та судовий збір в сумі - 08.50 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 в рівних частках: 60.00 грн. для відшкодування витрат з оплати юридичної допомоги адвоката.

Судові витрати частково, в тому числі з оплати юридичної допомоги адвоката на суму 240 грн., покласти на позивача - ОСОБА_4, додатково стягнувши з неї в дохід держави України: судовий збір 51.00 грн. та витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи - 24.00 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, 01.10.1946 р. н., уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, який мешкає АДРЕСА_2, - відмовити в повному обсязі.

1.Відмовити у визнанні за ОСОБА_3 права власності на гараж № 79 в гаражному кооперативі «Степовий», по вул. Степній в м. Вільногірську, Дніпропетровської області;

2. Відмовити у стягненні з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 для відшкодування моральної шкоди - 3 000 грн.

3. Відмовити у визнанні незаконним рішення виконавчого комітету Вільногірської міської ради, Дніпропетровської області № 560 від 27.11.2002 року.

Судові витрати, в тому числі в виді судового збору 51.00 грн., покласти на позивача - ОСОБА_3, стягнувши з нього в дохід держави додатково судовий збір 08.50 грн. за немайнові вимоги, та витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи - 30.00 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7, 21.07.1935 р. н., уродженця ІНФОРМАЦІЯ_5, який мешкає по вул. Поштовій, буд. 18-а, в с. Адалимівка Верхньодніпровського району, Дніпропетровської області, - відмовити в повному обсязі.

1.Відмовити у визнанні за ОСОБА_13 права власності на гараж № 79 в гаражному кооперативі «Степовий», по вул. Степній в м. Вільногірську, Дніпропетровської області;

Судові витрати покласти на позивача - ОСОБА_7, стягнувши з нього в дохід держави судовий збір 51.00 грн. та витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи - 30.00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Вільногірський міський суд, Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Копію рішення протягом двох днів з часу його проголошення надіслати рекомендованим листом із повідомленням про вручення: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_5, Виконавчому комітету Вільногірської міської ради, Дніпропетровської області, Гаражному кооперативу «Степовий».

Головуючий суддя Шаповал Г.І.