Справа №22ц-3640 Головуючий у 1-й інстанції Мартинишин Я.М.
Категорія: 57 Доповідач в апел. інстанції ОСОБА_1
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Мусіної Т.Г., Юхименка А.Г.

при секретарі: Панчуку І.С.,

за участі позивача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова на постанову Личаківського районного суду м.Львова від 19 лютого 2010 року, -

в с т а н о в и л а:

31 грудня 2008 року ОСОБА_2 звернулася в суд з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова про відновлення їй пропущеного строку для звернення до суду за захистом порушених прав, свобод та інтересів у звязку з недоплатою їй щомісячної надбавки до пенсії як дитині війни за 2007-2008 роки в сумі 2612 грн. 30 коп. та просила зобовязати відповідача нарахувати та виплатити їй вказану суму.

Постановою Личаківського районного суду м.Львова від 19 лютого 2010 року заявлений позов задоволено частково. Дії управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова щодо нездійснення нарахувань та виплат ОСОБА_2 щомісячної доплати до пенсії як дитині війни за період з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року з врахуванням 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» визнано протиправними, а також зобовязано відповідача нарахувати та виплати ОСОБА_2 це підвищення до пенсії за вказаний період, з урахуванням ст.28 Закону «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та виплачених їй сум за цей період. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із постановою суду, її оскаржив відповідач - управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова, який, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить постанову суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю (а.с.25-28).

Зокрема, апелянт зазначає, що після прийняття Конституційним Судом України рішень № 6-рп/2007 від 09.07.2007р. та № 10-рп/2008 від 22.05.2008р., до Законів України про Державний бюджет на відповідні роки зміни не вносилися, акти на виконання вимог Закону України «Про соціальний захист дітей війни» законодавчим органом не приймалися та не визначалось за рахунок яких коштів і джерел, в якому порядку, яким чином обчислювати розміри підвищення до пенсії вказаним категоріям пенсіонерів.

Окрім того, вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що встановлений ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком застосовується виключно для визначення розміру пенсій, призначених лише відповідно до цього Закону, і не може використовуватися для обчислення надбавок або підвищень до інших пенсій.

Поряд з цим зазначає, що судом не врахований визначений законом порядок бюджетного фінансування виплати підвищення до пенсій дітей війни, та відсутність кошторисних призначень виплати таких підвищень до пенсій за попередні періоди.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 в заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дотримання судом норм КАС України чинних на час розгляду справи, межі та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга задоволенню не підлягає з наступних мотивів.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка, як така, що народилась 1 вересня 1940 року, належить до категорії громадян, на яких поширюються державні соціальні гарантії дітям війни, а тому вона має право на встановлене ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» підвищення до пенсії.

Оскільки Конституційний Суд України своїми рішеннями № 6-рп/2007 від 09.07.2007р. та № 10-рп/2008 від 22.05.2008р. визнав неконституційними відповідно положення п.12 ст.71 та ст.111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» та п.41 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», якими було зупинено і обмежено право на отримання спірних виплат, нездійснення пенсійним органом перерахунку та виплату пенсії позивачу із врахуванням вимог ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за періоди з 09.07.2007р. по 31.12.2007р. та з 22.05.2008р. по 31.12.2008р. відповідно до вимог п. 2.1 «Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах» обґрунтовано було визнано судом протиправними.

Не вбачаючи поважними причини пропуску позивачем річного строку для звернення до суду в порядку КАС України за захистом своїх прав на отримання відповідної доплати до пенсії за 2007 рік, суд, за клопотанням відповідача, відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального та процесуального права і фактичним обставинам справи на час прийняття судом рішення.

Безспірно встановлено, що позивачка ОСОБА_2 є дитиною війни (а.с.4,5), перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова як пенсіонер за віком та, відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), мала право на отримання підвищення виплачуваної їй відповідачем пенсії за віком.

Відповідно до п.41 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01.01.2008р., ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» була викладена у новій редакції, відповідно до якої дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008р. у справі 1-28/2008 положення п.41 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України» визнані неконституційними. Останні втратили свою чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, яке також містить вказівку про преюдиціальне значення цього рішення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у звязку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними.

Оскільки дія ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в редакції, яка передбачає виплату дітям війни підвищення у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, була відновлена з 22.05.2008р., суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог щодо зобовязання відповідача провести нарахування підвищення до пенсії як дитині війни у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком з 22.05.2008р. до 31.12.2008р. включно.

У звязку з тим, що функції з призначення, нарахування та виплати пенсії позивачки здійснює Пенсійний фонд України в особі Управління Пенсійного фонду України в Золочівському районі Львівської області, а також виходячи з вимог п.15 Положення про Пенсійний фонду України, затверджений постановою КМ України № 1261 від 24.10.2007р., відповідний обовязок обґрунтовано покладено на відповідача у справі.

Достатніх правових підстав чи застережень щодо неможливості підвищення пенсії позивача у передбаченому ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» розмірі за період з 22.05.2008р.- 31.12.2008р. включно колегія суддів не вбачає.

Покликання апелянта на відсутність бюджетного фінансування передбачених Законом України «Про соціальний захист дітей війни» доплат до пенсії як на причину невиконання покладених на нього зобовязань до уваги не приймаються, оскільки реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України»).

Доводи апелянта щодо правомірності своїх дій з посиланням на відсутність бюджетних коштів для повної реалізації програми з доплат дітям війни колегія суддів не бере до уваги, оскільки питання фінансування цих видатків не є предметом спору, що розглядається. Проблеми надання бюджетних коштів Управлінню для виконання покладених на нього обовязків у справах цієї категорії виходять за межі заявлених вимог та не є предметам розгляду суду.

Безпідставними є також посилання відповідача на можливість нецільового використання коштів ПФУ, оскільки суд не ухвалював рішення про проведення виплат з власних джерел фінансування останнього.

Положення ч. 3 ст. 28 Закону України № 1058-IV, на думку колегії суддів, не є перешкодою для застосування зазначеної величини (мінімального розміру пенсії за віком) для розрахунку інших повязаних із нею пенсій чи доплат, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого мінімального розміру пенсії за віком, крім передбаченого ч. 1 цієї статті.

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятої постанови не впливають та висновків суду не спростовують.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків оскаржуваного судового рішення, а тому підстав для скасування постанови суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, повязаних із соціальними виплатами» №1691-VI від 18 лютого 2010 року та ст.ст. 303, 304, п. 1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м.Львова відхилити.

Постанову Личаківського районного суду м.Львова від 19 лютого 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Мусіна Т.Г.

ОСОБА_3