Справа № 22ц-5196/10 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Категорія: Доповідач: Крайник Н.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Каблака П.І.

суддів: Крайник Н.П., Кота І.Н.

при секретарі: Качмар М.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 12 травня 2010 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 міської ради, управління комунального господарства ОСОБА_4 районної ради про стягнення упущеної вигоди, моральної шкоди та зобов»язання передачі в оренду нежитлових приміщень,-

в с т а н о в и л а:

02.09.2008 р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди в якому просив визнати його потерпілою стороною, стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 в свою користь солідарно 16 071 грн. втраченого мінімального заробітку за час вимушеного прогулу по їх вині та 1700 грн. моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що тривалий час працює адвокатом ОСОБА_4 юридичної консультації. Для здійснення адвокатської діяльності він разом з іншими адвокатами ОСОБА_5 та відповідачкою ОСОБА_2 протягом багатьох років на підставі договорів оренди використовували приміщення, яке без його згоди, як співорендаря, викупила відповідачка ОСОБА_2 Тим самим з вини відповідачів, які викупили спірне приміщення під час дії договору оренди, його було позбавлено місця роботи.

В подальшому, 09.11.2009 р., позивач змінив позовні вимоги, просив притягнути до участі в справі ОСОБА_4 міську раду та управління комунального господарства Сокольської районної ради, за рішеннями яких було відчужено спірне приміщення та стягнути з відповідачів в свою користь упущену вигоду в розмірі не меншому, ніж доходи осіб, які порушили його право на працю, 10 000 грн. моральної шкоди, а також зобов»язати ОСОБА_4 міську раду передати йому в оренду інше нежитлове приміщення в центрі міста.

Оскаржуваною ухвалою позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано позивачеві термін до 26 травня 2010 р. для усунення недоліків, зазначених в тексті ухвали, а саме для оплати судового збору та витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи за зміненими позовними вимогами.

Ухвалу в частині, що стосується судових витрат оскаржив ОСОБА_1

В апеляційній скарзі зазначає, що він відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 21.01.1993 р. «Про державне мито» звільнений від сплати державного мита», оскільки вимоги його позову пов » язані з трудовою діяльністю, оскільки з вини відповідачів він втратив місце роботи, що є складовою частиною будь-якої трудової діяльності. П.4 Декрету Кабінету Міністрів України також звільняє позивачів від сплати держмита за позовами про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом та іншим ушкодженням здоров»я, а саме такі ушкодження здоров»я заподіяли йому відповідачі, про що він додав довідку медичної установи. Незаконними на думку апелянта є також , виходячи зі змісту положень ч.3 ст.81 ЦПК України, вимоги суду щодо сплати витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи за його позовом.

Просить скасувати ухвалу суду і передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст.119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір чи не оплачено витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, постановляє ухвалу, у якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків.

Залишаючи позовну заяву без руху, районний суд вірно виходив з того, що зі змісту змінених позовних вимог ОСОБА_1, поданих 09.11.2009 р. не вбачається порушення його трудових прав та даний спір не випливає з трудових правовідносин, а тому прийшов до вірного висновку, що при подачі позову до суду позивач не звільнений від сплати судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Крім того, ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що він з інших підстав, відповідно до положень Декрету Кабінету Міністрів України від 21.01.1993 р. «Про державне мито» має пільги щодо сплати судового збору.

З наведених мотивів, підстав для задоволення скарги та скасування ухвалу суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Керуючись п. 1 ч.2 ст. 307, п.1 ч.1 ст. 312, ст.ст.315,317,319 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 12 травня 2010 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий

Судді: