Справа № 22ц-7718 Головуючий у 1 інстанції: Горецький А.С.
Категорія: 27 Доповідач: Штефаніца Ю.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Павлишина О.Ф.

суддів: Штефаніци Ю.Г., Мусіної Т.Г.

при секретарі: Глинському О.А.,

у відсутності сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ВАТ КБ «Надра» на заочне рішення Личаківського районного суду м.Львова від 11 червня 2009 року, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням частково задоволено позов ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра» (далі ВАТ КБ «Надра») та третьої особи на стороні відповідача відділення №16 філії ВАТ КБ «Надра» Львівське регіональне управління з остаточними вимогами про дострокове розірвання договорів банківських вкладів № 609633 та № 609627, укладених між банком та позивачем 10 вересня 2008 року на загальну суму 225000 грн., зобовязати Банк виплатити позивачу вказану суму банківського вкладу та 100 000 грн. строкового банківського вкладу за договором № 609630 від 10 вересня 2008 року, строк дії якого сплив, а також стягнути 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди, судові витрати та витрати на правову допомогу адвоката. Судом постановлено достроково розірвати договори про строкові банківські вклади № 609633 та № 609627 від 10 вересня 2008 року та стягнути з ВАТ КБ «Надра» в користь ОСОБА_1 325000 грн. банківських вкладів, 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 1730 грн. судових витрат. В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 02 вересня 2010 року в перегляді даного заочного рішення відмовлено.

Заочне рішення Личаківського районного суду м.Львова від 11 червня 2009 року оскаржив представник ВАТ КБ «Надра». В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції з достатньою повнотою не дослідив наявні у справі докази, належно не зясував обставини які мають значення для справи, при ухваленні рішення не правильно застосував норми матеріального і процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Зокрема апелянт зазначає, що суд не зясував належним чином ту обставину, що позивач повністю розпорядився своїми вкладами шляхом пролонгації депозитних договорів № 609630, № 609633, № 609627 та підписав відповідні додаткові угоди. За даними договорами йому виплачені кошти на загальну суму 271851 грн.87 коп. При цьому звертає увагу апеляційного суду, що на момент подання апеляційної скарги на поточному рахунку позивача залишилось 53148 грн.13 коп.. Апелянт вказує і на безпідставність стягнення на користь позивача компенсації моральної шкоди, оскільки таке відшкодування не випливає з даних договірних правовідносин. Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким відмовити позивачу як у стягненні сум пролонгованих депозитів та виплачених коштів на загальну суму 271 851 грн.87 коп. так і у стягненні компенсації моральної шкоди. Судові витрати просить стягнути із сторін у відповідності до задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із скасуванням рішення суду в частині задоволення позову щодо стягнення моральної шкоди, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та безспірно встановлено судом, між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 10 вересня 2008 року було укладено депозитні договори про строкові банківські вклади «Мій вибір», а саме: № 609633 та № 609627, за якими позивачкою було внесено відповідні депозитні суми в розмірі 25000 грн. та 200000 грн. строком на 12 місяців із нарахуванням та виплатою 17,65 % річних; а також № 609630 на суму вкладу в 100000 грн. строком дії 6 місяців із встановленням процентної ставки 15,85 % . Вказані кошти банком були прийняті( а.с.4-9), що свідчить про виникнення між сторонами договірних правовідносин, передбачених ст.1058 ЦК України.

10 жовтня 2008 року ОСОБА_1 звернулась до відділення №16 філії ВАТ КБ «Надра» Львівське регіональне управління із заявами про та фактичне розірвання цих договорів та повернення вказаних депозитних коштів, в чому їй було відмовлено з покликанням на Постанову Національного банку України №319 від 11.10.08 р. «Про додаткові заходи щодо діяльності банків» (а.с.10-12), що відповідач не заперечив.

Згідно п.3.4.5 цих договорів банк зобовязується повернути вкладнику вклад за його вимогою в кінці терміну дії вкладу чи у випадку дострокового розірвання договору.

Відповідно п.2 ст.1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.

Оскільки обмеження прав вкладника розірвати договір банківського вкладу у будь-який час, а також перешкоди вільно розпоряджатися своїми коштами суперечать Конституції України та ЦК України, суд першої інстанції, виходячи із умов вказаних депозитних договорів і норм матеріального права, та діючи в межах позовних вимог, дійшов вірного висновку про необхідність дострокового розірвання договорів банківських вкладів № 609633 та № 609627, укладених між банком та позивачем 10 вересня 2008 року на загальну суму 225000 грн., термін яких повинен був закінчитись 11 вересня 2009 року та про необхідність стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 як вказаної суми депозитних вкладів так і депозитний вклад на суму 100 000 грн. за договором № 609630 від 10 вересня 2008 року, строк дії якого на момент прийняття судом рішення сплив.

Покликання апелянта на пролонгацію вказаних договорів, укладення з позивачем додаткових договорів та часткову виплату ОСОБА_1 депозитних коштів на загальну суму 271851 грн.87 коп., колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як вбачається з наданих апелянтом звітів по депозитах № 609630, № 609633, № 609627 (а.с.235-238), дані обставини настали в листопаді 2009 року, тобто після постановлення судом оскаржуваного рішення та не впливали на правильність встановлених судом обставин справи та спірних правовідносин на час вирішення судом спору по суті.

В той же час, рішення суду щодо стягнення з відповідача на користь позивача коштів на відшкодування моральної шкоди є помилковим і не ґрунтується на законі.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивачка ОСОБА_1 просила стягнути з Банку компенсацію за завдану їй моральну шкоду, виходячи з положень ст.1167 ЦК України, положення якої застосовуються до деліктних правовідносин.

В той же час, спірні правовідносини. які були предметом розгляду суду, випливають із договірних правовідносин.

У відповідності до розяснень Пленуму Верховного Суду України в постанові від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України, або випливає з її положень, у випадках, передбачених ст.ст.7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад: ст.49 Закону «Про інформацію», ст.44 Закону «Про авторське право і суміжні права», про порушення зобовязань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобовязання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди).

Суд на ці положення та фактичні обставини справи уваги не звернув та не дивлячись на те, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди не випливають із фактичних обставин справи та норм матеріального права, не ґрунтуються на умовах депозитних договорів № 609630, № 609633, № 609627, якими відшкодування моральної шкоди не передбачено, без достатніх правових підстав стягнув з відповідача кошти на відшкодуванні немайнової шкоди.

Покликання в рішенні суду на ст.23 ЦК України, як правову підставу для стягнення моральної шкоди, в даному випадку є безпідставним, оскільки дана правова норма носить загальний характер та безпосередньо не регулює спірні правовідносини.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо відшкодування їй ВАТ КБ «Надра» моральної шкоди.

В решті оскаржуване рішення, як таке, що ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставинах справи, з дотриманням норм матеріального і процесуального права слід залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.3 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1ст. 309, ч.2 ст.314, ст. ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ВАТ КБ «Надра» задовольнити частково.

Заочне Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 11 червня 2009 року в частині стягнення з ВАТ КБ «Надра» на користь ОСОБА_1 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про стягнення з відповідача 10000 гривень на відшкодування моральної шкоди відмовити за безпідставністю.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий : Павлишин О.Ф.

Судді: Штефаніца Ю.Г.

ОСОБА_2