Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 490
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

за участі адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 15 вересня 2008 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4 про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилалася на те, що позивач 23 березня 1993 року від ОСОБА_5 народила сина ОСОБА_6, вони в шлюбі не перебували, тому ОСОБА_5 батьком дитини не записаний. ОСОБА_5 помер 05 вересня 2004 року, його спадкоємцями є син ОСОБА_6 та мати ОСОБА_7, але спадщину оформила лише мати, яка подарувала спадкове майно в вигляді квартири АДРЕСА_1 відповідачці ОСОБА_4 Вважає вказане незаконним, оскільки порушені права сина ОСОБА_5. Просила встановити факт родинних відносин її сина ОСОБА_3 з померлим ОСОБА_5 як батьком, встановлення факту своєчасного прийняття її сином спадщини після смерті батька, визнати недійсним договору дарування та визнати право власності на частину спірної квартири в порядку спадкування за ОСОБА_3, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що ОСОБА_7 вірно прийняла спадщину після смерті сина ОСОБА_5 і на підставі закону належно оформила договір дарування своєї квартири. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і шкоди не завдавали. Вважає позовні вимоги безпідставними і просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, в письмовому зверненні до суду вказали на те, що все ним зроблено згідно вимог закону, порушень не допущено. Просили справу розглянути без їх участі і рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного представника третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 мешкав і був зареєстрований в квартиру ІНФОРМАЦІЯ_1, вказана квартира йому належала на праві власності. ОСОБА_5 склав нотаріально посвідчений заповіт на все своє майно на свою матір ОСОБА_7. 05 вересня 2004 року ОСОБА_5 помер; його спадкоємець, мати, прийняла спадщину, звернулася до нотаріальної контори і отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 квітня 2005 року на вказану квартиру. ОСОБА_7 13 грудня 2007 року склала нотаріально посвідчений заповіт на все своє майно і заповідала його ОСОБА_4 29 січня 2008 року ОСОБА_8Н, що діяв на підставі доручення від ОСОБА_7, подарував квартиру АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_4 Цей договір і право власності на вказану квартиру були в передбаченому законом порядку належних чином зареєстровані в КУП ДМБТІ ДОР.

Позивач зверталася до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини її сином ОСОБА_3 за законом після смерті ОСОБА_5, але їй було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність належних необхідних документів.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частиною 3 статті 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової шкоди.

Вважаючи сина власником частини спірної квартири, позивач звернулася до суду з питанням про встановлення факту родинних відносин її сина ОСОБА_3 з померлим ОСОБА_5 як батьком, встановлення факту своєчасного прийняття її сином спадщини після смерті батька, визнання недійсним договору дарування та визнати право власності на частину спірної квартири в порядку спадкування за ОСОБА_3. Суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, виходячи і з наступного. У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Вимоги про встановлення факту прийняття спадщини необґрунтовані, нічим не підтверджені і не підлягають задоволенню, спростовуються матеріалами справи, позивачем не було доведено, що заповіт ОСОБА_5 на свою матір, договір дарування спірної квартири були незаконним та не відповідаючими намірам сторін договору: право власності було оформлено, заборони на відчуження квартири не було, інших власників немає, перешкод для укладання угоди не виявлено. Позивач не зверталась до правоохоронних органів щодо начебто протиправних дій відповідача, з цього приводу не було винесено будь-якої постанови про порушення або відмову в порушенні кримінальної справи, а отже встановленим є факт того, що відповідач жодних злочинів щодо позивача та її майна не вчиняла. Таким чином, жодне з тверджень позивача не містить під собою будь якого доказового ґрунту.

При народженні сина позивачки 23 березня 1993 року і до моменту смерті ОСОБА_5 05 вересня 2004 року ОСОБА_2 мала можливість вирішити питання про батьківство ОСОБА_5 стосовно її сина, але вона цього не зробила, ОСОБА_5 не записаний в свідоцтві про народження дитини батьком і це не оспорюється в передбаченому законом порядку, позивачка є одинокою матірю. Згідно повідомлення управління праці та соціального захисту населення Амур-Нижньодніпровської у м. Дніпропетровську ради позивачка ОСОБА_2 знаходиться на обліку та отримує на дитину ОСОБА_9 державну соціальну допомогу як одинока мати з 01 березня 1993 року по теперішній час. Належних доказів на підтвердження факту родинних відносин і прийняття спадщини ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_10 суду не надано.

З іншого боку, оцінюючи дії відповідачів та третіх осіб (нотаріусів, що посвідчували оспорюванні правочини та відмовляли позивачці в видачі свідоцтва) можна прийти до висновку щодо їх абсолютної прозорості, відкритості та відповідності чинному законодавству. Так, відповідно до вимог ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.…Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відносини, що склалися між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 відповідають зазначеним вимогам і по суті є представництвом.

Відповідно до вимог ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

ОСОБА_8 жодним чином не виходив за межі своїх повноважень наданих йому довіреністю від ОСОБА_7, вчиняв лише ті дії, на які його було уповноважено, та лише ті дії, які мала право і бажала вчинити сама ОСОБА_7.

Відповідно до вимог ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє. Відповідно до вимог ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.… Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до вимог ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Довіреність посвідчена нотаріусом від імені ОСОБА_7 на імя ОСОБА_8 відповідає зазначеним вимогам, була видана із дотримання законодавства має обовязкову нотаріальну форму оскільки правочин повязаний з оформленням дарування нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до вимог ст. 247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії.

Оспорюваний правочин був здійснений ОСОБА_8 в час дії довіреності.

Виходячи з викладеного, жодних підстав вважати, що при посвідченні довіреності від імені ОСОБА_7 на імя ОСОБА_8 були порушені вимоги закону, або що ОСОБА_7 не бажала цього, не розуміла значення своїх дій, або діяла під впливом омани немає, а отже немає і підстав для визнання вказаної довіреності недійсною.

Стосовно оспорюваного договору дарування. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Договір дарування нерухомого майна не суперечать актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства оскільки передбачені цим законодавством. Всі сторони цього правочину є дієздатними особами, жодних відомостей щодо позбавлення або обмеження дієздатності будь-кого з них у суду не має, сторонами про такі обставини не повідомлялось, в матеріалах справи такі відомості відсутні. Договір був укладений в письмовій формі з нотаріальним посвідченням, тобто при його укладанні було дотримано форму встановлену законом для вчинення подібних правочинів. Також правочин був спрямований на настання реальних наслідків, оскільки в результаті його укладання настали реальні наслідки у вигляді зміни власника майна, що було предметом дарування.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оспорюваний правочин на даний момент є дійсними, після його вчинення було здійснено відповідну їх державну реєстрацію.

Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).… Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:… 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір про закупівлю, який укладається відповідно до Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти», на вимогу замовника підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Оспорюваний правочин відповідає переліченим вимогам закону, вчинений у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, оскільки правочини, предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, будівлі та ін.) підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Також зазначений правочин був належним чином зареєстрований за новим власником.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

При таких обставинах суд вважає, що позивачем не було доведено, та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що оспорюваний правочин, а саме видача довіреності та укладання договору дарування нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 слід визнати недійсними.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню, а ні повністю, а ні частково.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідачів позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідачів і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечують будь-які інші (крім договірних) домовленості і зобовязання стосовно позивача по оформленню, виконанню та реєстрації довіреності, договору дарування, права власності та спадкування, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань, не обізнаність, оману та ін. є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_2 в задоволенні позову в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовна заява про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 23, 15, 16, 203, 204, 205, 207, 208, 209, 210, 215, 237, 238, 239, 244, 245, 247, 530, 655, 657, 663, 1167 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57, 58, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_2 в задоволенні позову в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя