Ленінський районний суд м.Дніпропетровська
Справа №2- 17972010р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2010 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Остапенко Н.Г. при секретарі Шевцовій М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Друга дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання дійсним заповіту, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 жовтня 2005 року на імя ОСОБА_2 та визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за заповітом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Міська багатопрофільна клінічна лікарня №4, ОСОБА_4, Друга дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 18 травня 2005 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за заповітом.

В обгрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 06 лютого 1988 року державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної, її бабусі ОСОБА_5 та її дядьку ОСОБА_6 на праві власності, в рівних частках, належало домоволодіння №49 по вул. Водіїв в м. Дніпропетровську.

19 березня 1998 року померла ОСОБА_5. Спадкоємцями першої черги за законом після її смерті були дочка померлої ОСОБА_3 та син ОСОБА_6. ОСОБА_3 своєчасно звернулась до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і 02 лютого 2005 року їй було видане свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частину спірного домоволодіння. ОСОБА_6 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався, однак прийняв спадщину, оскільки проживав в домоволодінні.

19 червня 2004 року помер ОСОБА_6. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складалась з 1/2 частини вищезгаданого домоволодіння, яка належала йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину та ? частини домоволодіння, яка залишилась відкритою після смерті його матері ОСОБА_5.

Як стало відомо позивачці від ОСОБА_6, він за життя залишив заповіт на її імя. Тому вона після смерті спадкодавця, у встановлений законодавством строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, при цьому вказала що не має дублікату заповіту. Однак, свідоцтво про право на спадщину їй видано не було, оскільки в нотаріальній конторі був відсутній заповіт ОСОБА_6.

У звязку з цим, вона змушена була звернутися до суду та просила визнати за нею право власності на 3/4 частини домоволодіння №49 по вул. Водіїв в м. Дніпропетровську в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6.

В ході розгляду справи позивачка, в порядку статті 31 ЦПК України, неодноразово уточнивши та доповнивши свої позовні вимоги, в остаточній позовній заяві від 19 листопада 2009 року (а.с.75-76 т.2), зазначила," що вже після звернення нею до суду з первісним позовом вона дізналась про те, що ОСОБА_6 залишив заповіт на її ім'я, який був належним чином посвідчений 11 березня 2004 року завідуючою відділенням Міської багатопрофільної клінічної лікарні №4 ОСОБА_4, де за життя ОСОБА_6 знаходився на лікуванні.

Крім того, їй стало відомо, що після смерті ОСОБА_6 його дружина ОСОБА_2 звернулась до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори, де їй 12 жовтня 2005 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 3/4 частини домоволодіння №49 по вул. Водіїв в м. Дніпропетровську.

Однак, вона вважає, що відповідачка ОСОБА_2, як непрацездатна дружина спадкодавця, має право лише на обовязкову частку у спадщині, яка відповідно складає 3/8 частини домоволодіння.

З огляду на викладене просить суд визнати дійсним заповіт від імені ОСОБА_6, посвідчений 11 березня 2004 року завідуючою відділенням Міської багатопрофільної клінічної лікарні №4 ОСОБА_4; визнати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 12 жовтня 2005 року державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_6, частково недійсним, а саме в частині 3/8 його частин, які підлягають виділенню їй на підставі спадкування за заповітом від 11 березня 2004 року, після смерті ОСОБА_6, померлого 19 червня 2004 року; а також визнати за нею право власності на 3/8 частини спадкового майна, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, померлого 19 червня 2004 року.

В свою чергу відповідачка ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_3, державного нотаріуса Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання права власності на домоволодіння та виселення.

В обгрунтування своїх вимог посилалась на те, що вона з 1971 року проживала в спірному домоволодінні разом з матір'ю свого чоловіка ОСОБА_5, яка померла в 1998 році, та своїм чоловіком ОСОБА_6, який помер 19 червня 2004 року. Вказане домоволодіння №49 по вул. Водіїв в м. Дніпропетровську належало померлим на праві власності, в рівних частках, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори 06 лютого 1988 року. Після смерті ОСОБА_5 її чоловік прийняв спадщину, тому як постійно проживав в домоволодінні, а ОСОБА_3 на спадщину після смерті матері не претендувала, оскільки ще при житті ОСОБА_5, між ними було вирішено, що вони з чоловіком сплатять ОСОБА_3 кошти за 1/4 частину домоволодіння, і вони в період з 1972 року по 1986 рік сплатили їй 3360,00 руб.

Після смерті ОСОБА_6 вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і 12 жовтня 2005 року їй було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 3/4частини домоволодіння, а ОСОБА_3 на 1/4 частину домоволодіння, з чим вона не згодна.

Крім того, відповідачі в серпні 2004 року без її згоди вселилися в домоволодіння і погрожують їй фізичною розправою, у разі, якщо вона буде намагатися виселити їх з будинку.

На підставі викладеного просила суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5 02 лютого 2005 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, визнати за нею право власності на домоволодіння №49 по вул. Водіїв в м. Дніпропетровську в цілому та виселити ОСОБА_1 і ОСОБА_7 з належного їй домоволодіння.

Уточнивши та доповнивши, в порядку ст.31 ЦПК України, свої вимоги, ОСОБА_2, в позовній заяві, яку предявила до ОСОБА_1 (а.с.1- 8 т.2), просить суд визнати заповіт від імені ОСОБА_6, посвідчений 11 березня 2004 року завідуючою відділенням Міської багатопрофільної клінічної лікарні №4 ОСОБА_4, недійсним.

В судовому засіданні позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним позовом

-ОСОБА_1, власні позовні вимоги підтримала, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 не визнала. В судових дебатах участі не приймала.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_9, позовні вимоги своєї довірительки підтримав та просив суд їх задовольнити. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 не визнав, просив суд в їх задоволенні відмовити.

В судовому засіданні відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом

-ОСОБА_2, позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, проти їх задоволення заперечувала. Власний зустрічний позов підтримала та просила суд його задовольнити.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_10, позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, просила суд в їх задоволенні відмовити. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 підтримала, просила суд їх задовольнити.

В судовому засіданні третя особа - ОСОБА_3, первісні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 не визнала. В судових дебатах участі не приймала, просила розгляд справи закінчити за її відсутності, про шо надала письмову заяву.

В судовому засіданні представник третьої особи - Міської багатопрофільної клінічної лікарні №4 за довіреністю - ОСОБА_11, просив суд ухвалити рішення згідно вимог чинного законодавства. В судових дебатах участі не приймав, просив розгляд справи закінчити за його відсутності, про що надав письмову заяву.

В судовому засіданні третя особа - ОСОБА_4, просила суд ухвалити рішення згідно вимог чинного законодавства, в судових дебатах участі не приймала.

В судове засідання третя особа - Друга дніпропетровська державна нотаріальна контора, в особі свого представника, не зявилась. Про день, місце та час судового засідання сповіщена належним чином. До суду надіслали письмову заяву, в якій просили розгляд справи провести за відсутності їх представника.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що первісні позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_2 належить задовольнити з наступних підстав.

В ході судового розгляду встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_12, померлого 02 листопада 1967 року, виданого 06 лютого 1988 року державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_13 та зареєстрованого за реєстровим №1-641, домоволодіння №49 по вул. Водіїв в м. Дніпропетровську належало на праві власності, в рівних частках, по ? частині домоволодіння, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.6, 8 т.1).

19 березня 1998 року померла ОСОБА_5. Після її смерті відкрилась спадщина на ? частину зазначеного домоволодіння.

Спадкоємцями першої черги за законом вказаного спадкового майна після її смерті були діти померлої - ОСОБА_3 та ОСОБА_6. ОСОБА_3 своєчасно звернулась до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і 02 лютого 2005 року державним нотаріусом ОСОБА_14 їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №4-121. Згідно даного свідоцтва ОСОБА_3 стала належати 1/4 частина домоволодіння №49 по вул. Водіїв в м. Дніпропетровську, право власності на яку зареєстроване за нею в КП ДМБТІ (а.с.5 т.1), та інша ? частка спадкового майна, тобто 1/4 частина домоволодіння, залишилась відкритою за ОСОБА_6 (а.с.7 т.1).

19 червня 2004 року помер ОСОБА_6, про що в Книзі реєстрації актів про смерть ОСОБА_15 реєстрації смерті в місті Дніпропетровську Дніпропетровського обласного управління юстиції 22 червня 2004 року зроблено запис за №5012 (а.с.32 т.1).

Відповідно після його смерті відкрилась спадщина, яка складалась з 1/2 частини спірного домоволодіння, яка належала померлому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 лютого 1988 року та 1/4 частини домоволодіння, яка залишилася після смерті матері померлого ОСОБА_5. Загалом же спадщина відкрилась на 3/4 частини домоволодіння №49 по вул. Водіїв в м. Дніпропетровську.

Як слідує з матеріалів справи, після смерті ОСОБА_6 до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулась дружина померлого ОСОБА_2, якій 12 жовтня 2005 року було видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6, зареєстроване в реєстрі за №3-3483 (а.с.30 т.1). Спадкове майно, на яке було видане дане свідоцтво, складається з ? частин домоволодіння №49 по вул. Водіїв в м. Дніпропетровську.

Крім того, 27 липня 2004 року до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 звернулась ОСОБА_1, посилаючись на те, що спадкодавцем було залишено заповіт на її ім'я (а.с.17 т.1). Однак, свідоцтво про право на спадщину позивачка не отримала, оскільки як повідомили їй в нотаріальній конторі заповіт від імені ОСОБА_6 не посвідчувався (а.с.18 т.1).

Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що 11 березня 2004 року від імені ОСОБА_6 складений заповіт, згідно якого він все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалось, заповів ОСОБА_1. У звязку з тим, що у вказаний період часу заповідач перебував на стаціонарному лікуванні у міському центрі хіміотерапії Міської багатопрофільної клінічної лікарні №4, заповіт був посвідчений завідуючою міським центром хіміотерапії Міської багатопрофільної клінічної лікарні №4 ОСОБА_16 та складений в присутності свідків - ОСОБА_17 і ОСОБА_18 (а.с.147 т.1).

В свою чергу суд, вирішуючи позовні вимоги щодо дійсності даного заповіту, вважає за необхідне виходити з наступного.

Згідно пункту 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за N9 від 06 листопада 2009 року - не допускається визнання дійсним заповіту, який є нікчемним у зв'язку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення. У цьому разі судам слід застосовувати статтю 1257 ЦК, оскільки норми глави 85 ЦК не передбачають можливості визнання заповіту дійсним.

Між тим, згідно частини 1 статті 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Що стосується форми та порядку посвідчення заповітів, то статтею 40 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що до нотаріально посвідчених заповітів (крім секретних), зокрема, прирівнюються заповіти осіб, які перебувають на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному закладі охорони здоровя, а також осіб, які проживають у будинках для осіб похилого віку та інвалідів, посвідчені головними лікарями, їх заступниками з медичної частини або черговими лікарями цих лікарень, госпіталів, інших стаціонарних закладів охорони здоровя, а також начальниками госпіталів, директорами або головними лікарями будинків для осіб похилого віку та інвалідів.

Положеннями цієї є статті передбачено, що вищезазначені посадові особи зобовязані негайно передати по одному примірнику посвідчених ними заповітів у державний нотаріальний архів за місцем проживання заповідача. Завідуючий державним нотаріальним архівом зобов'язаний перевірити законність заповіту, що надійшов на зберігання, і в разі встановлення невідповідності його законові повідомити про це заповідача і посадову особу, яка посвідчила заповіт.

Натомість згідно довідки Міської багатопрофільної клінічної лікарні №4 від 08 жовтня 2008 року за №1234, встановлено, що в лікарні №4 зовсім відсутня практика посвідчення заповітів хворих, які знаходяться на лікуванні. З цього приводу в лікарні відсутня будь-яка документація по обліку, реєстрації, видачі та направлення заповітів в нотаріальній контори. За весь період діяльності лікарні не було посвідчено та видано ні одного заповіту. В журналах вхідної та вихідної кореспонденції реєстрація заповітів теж не здійснюється. Щодо заповіту від імені ОСОБА_6 від 11 березня 2004 року, який знаходився на лікуванні в міському центрі хіміотерапії лікарні №4, то він також не посвідчений ніким із посадових осіб лікарні, передбачених статтею 1252 ЦК України. Посвідчувався він завідуючою центром хіміотерапії ОСОБА_4, яка одночасно була лікуючим лікарем ОСОБА_6. 11 березня 2004 року завідуюча міським центром хіміотерапії ОСОБА_4 не виконувала обов'язки відповідального чергового лікаря лікарні №4, так як на той період часу перебувала у відрядженні (а.с.50 т.2).

В судовому засіданні ОСОБА_4 пояснила, що особисто підтвердити факт волевиявлення ОСОБА_6, щодо заповідання спадкового майна ОСОБА_1 вона не може, оскільки вищезазначей заповіт підписала зі слів працівників відділення ОСОБА_17 та ОСОБА_18 після повернення з відрядження.

Таким чином, суд приходить до висновку, що медичним закладом не були виконані вимоги статті 40 Закону України «Про нотаріат» щодо посвідчення та реєстрації заповіту від імені ОСОБА_6 від 11 березня 2004 року, а отже відсутні правові підстави для визнання даного заповіту дійсним.

Крім того, слід звернути увагу, що суд вважає неспроможними посилання позивачки ОСОБА_1 стосовно того, що вона дізналась про наявність заповіту від імені ОСОБА_6 саме в Міській багатопрофільній клінічній лікарні №4, де він був нею отриманий та наданий суду, оскільки як слідує з повідомлення Міської багатопрофільної клінічної лікарні №4 від 26 лютого 2009 року за №227, на протязі 2006-2007 років до лікарні взагалі не поступали письмові запити від юридичних та фізичних осіб про видачу або поштове направлення заповіту ОСОБА_6, який в березні 2004 року знаходився на лікуванні в міському центрі хіміотерапії Міської багатопрофільної клінічної лікарні №4 (а.с.60 т.2).

В свою чергу в судовому засіданні свідки, ОСОБА_19 та ОСОБА_20, кожен окремо пояснили, що перебували в дружніх стосунках з померлим ОСОБА_6 та його дружиною ОСОБА_21 За час лікування в Міській багатопрофільній клінічній лікарні №4 ОСОБА_6 кожен день їздив до лікарні, а ввечері повертався додому. Тобто, якби його волевиявлення було спрямоване на те, щоб заповісти своє майно ОСОБА_1, в нього було достатньо часу на звернення до нотаріальної контори. Ніяких намірів на складання заповіту в померлого не було. Стосунки ОСОБА_6 та ОСОБА_21, до його смерті, були теплі, дружні.

Отже аналізуючи здобуті у справі докази, суд приходить до висновку про те, що немає підстав для визнання дійсним заповіту підписаного від імені ОСОБА_6 від 11 березня 2004 року, та посвідченого завідуючей відділенням міської багатопрофільної клінічної лікарні №4 ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1.

На підставі викладеного, ст.ст. 1220, 1223, 1257, 1261, 1268, 1270 ЦК України, ст.ст.15, 57- 60, 66, 213-215, 256-259 ЦПК України, ст.40 Закону України «Про нотаріат», Постанови N 9 Пленуму Верховного Суду України, суд, -

І

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Друга дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту від 11 березня 2004 року від імені ОСОБА_6 дійсним, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 12 жовтня 2005 року на імя ОСОБА_2 та визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за заповітом - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Міська багатопрофільна клінічна лікарня №4, ОСОБА_4, Друга дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним - задовольнити.

Визнати заповіт від імені ОСОБА_6, померлого 19 червня 2004 року, посвідчений 11 березня 2004 року завідуючою відділенням Міської багатопрофільної клінічної лікарні №4 ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 - недійсним.

Заява про апеляційне оскарження рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя Н.Г. Остапенко