Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 469
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 районного споживчого товариства про витребування документів, визнання недійсними рішення зборів, повернення часток, створення комісії, ліквідацію дочірніх підприємств, зобовязання вчинити певні дії і стягнення судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 15 лютого 2008 року звернувся з позовом до суду до відповідача ОСОБА_2 районного споживчого товариства про витребування документів, визнання недійсними рішення зборів, повернення часток, створення комісії, ліквідацію дочірніх підприємств, зобовязання вчинити певні дії і стягнення судових витрат, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилалися на те, що позивач є членом ОСОБА_2 районного споживчого товариства, яке згідно рішення господарського суду перебуває в стадії ліквідації, ліквідатором призначено ОСОБА_3 За ініціативою останнього було проведено збори уповноважених товариства, де вирішено питання про поділ паїв, борги та інш. Вважає вказані збори незаконними, оскільки не було кворуму для розгляду питань та порушена процедура і повноваження зборів, порушені його права як члена товариства. Зараз в товаристві нове керівництво, але воно не може належним чином працювали. Оскільки печатки знаходяться у ліквідатора. Просив витребування у ліквідатора товариства документів, справи та повноваження (печатку, штамп та інш.), визнання недійсними рішення зборів уповноважених товариства, повернення часток, створення комісії про перевірку діяльності товариства, ліквідацію дочірніх підприємств і стягнення судових витрат, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 районного споживчого товариства та ліквідатора в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що все ними зроблено згідно вимог закону, ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і шкоди не завдавали. Збори проведені правильно, порушень не було. Вважає позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. В судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розгляд справ за відсутності представника відповідача згідно вимог ст.. 169 ЦПК України.

Зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення господарського суду дніпропетровської області Томаківське районне споживче товариство перебувало в стадії ліквідації і ліквідатором було призначено ОСОБА_3 22 грудня 2007 року з ініціативи ліквідатора вказаного товариства були проведені збори уповноважених, на якому вирішувалися питання розподілу паїв, вирішення питань боргів товариства та інш. Збори були проведені, прийняті відповідні рішення, які почали виконуватися.

Позивач як член товариства не був присутнім на зборах уповноважених і не погодився з його рішеннями, звернувся до ліквідатора за розясненнями, але не отримав їх, виник спір, були звернення до Дніпропетровської облспоживспілки.

Згідно ухвали господарського суду від 09 вересня 2008 року припинено провадження в справі про ліквідацію відповідача, оскільки визнано, що Томаківське споживче товариство немає боргів і продовжувати свою підприємницьку діяльність. Зараз проведена заміна керівництва вказаного товариства, але на думку позивача, нове керівництво не може нормально працювати, так як ліквідатор утримує документи і справи товариства, печатку та інш. Тому для вирішення вказаних питань позивач і звернувся з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частиною 3 статті 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової шкоди.

Вважаючи себе членом товариства, позивач звернувся до суду з питанням про витребування документів, визнання недійсними рішення зборів, повернення часток, створення комісії, ліквідацію дочірніх підприємств, зобовязання вчинити певні дії і стягнення судових витрат, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися, але суду не надано доказів того, що товариство надало право позивачу ставити такі вимоги в суді чи делегувало свої повноваження. У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Вимоги необґрунтовані, нічим не підтверджені і не підлягають задоволенню, спростовуються матеріалами справи, позивач не зверталась до правоохоронних органів щодо начебто протиправних дій відповідачів, з цього приводу не було винесено будь-якої постанови про порушення або відмову в порушенні кримінальної справи, а отже встановленим є факт того, що відповідач жодних злочинів щодо позивача та його майна не вчиняв. Таким чином, жодне з тверджень позивача не містить під собою будь якого доказового ґрунту.

З іншого боку, оцінюючи дії відповідача та ліквідатора можна прийти до висновку щодо їх абсолютної прозорості, відкритості та відповідності чинному законодавству: було звернення до господарського суду, його рішення та ухвали виконуються згідно з діючим законодавством. Вказані їх дії не суперечать актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства оскільки передбачені цим законодавством.

Що стосується рішення загальних зборів товариства, то вони проведені у відповідності до статуту товариства, жодних відомостей щодо позбавлення або обмеження дієздатності будь-кого з учасників зборів у суду не має, сторонами про такі обставини не повідомлялось, в матеріалах справи такі відомості відсутні; рішення зборів були спрямовані на настання реальних наслідків погашення боргів, розподіл паїв та інш..

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

При таких обставинах суд вважає, що позивачем не було доведено, та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що рішення зборів уповноважених товариства слід визнати недійсними. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню, а ні повністю, а ні частково.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідачів позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідачів і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечують будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по оформленню, проведенню зборів, веденню діяльності товариства та інш., а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань, не обізнаність, оману та ін. є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 районного споживчого товариства про витребування документів, визнання недійсними рішення зборів, повернення часток, створення комісії, ліквідацію дочірніх підприємств і стягнення судових витрат відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовна заява про витребування документів, визнання недійсними рішення зборів, повернення часток, створення комісії, ліквідацію дочірніх підприємств і стягнення судових витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в її задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 22, 15, 16, 203, 204, 215, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57, 58, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 районного споживчого товариства про витребування документів, визнання недійсними рішення зборів, повернення часток, створення комісії, ліквідацію дочірніх підприємств і стягнення судових витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя