РІШЕННЯ по справі № 2- 280 /10

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2010 року Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Панасенко О.П., при секретарі Вітько Н.Д.

за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Марганці справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та стягнення грошових коштів, отриманих без достатньої правової підстави, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 1.1, в грудні 2007 року звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, посилаючись на те, що в грудні 2003 року між ним та Відповідачем булла досягнута домовленість щодо обміну його будинку на квартиру Відповідача. В грудня 2004 року вони замовили у БТІ довідки. 15.12.04 року між ним та Відповідачем укладено договір купівлі-продажу будинку, а договір купівлі-продажу квартири не був оформлений. Відповідач обіцяв оформити угоду, і в березні 2007 року подарував 1/2 частину квартири, а друга половина залишилася у власності сестрі Відповідача ОСОБА_4 Він вважає, недійсним укладений договір купівлі-продажу, оскільки Відповідач отримав будинок, а він /2 частину квартири. Відповідно до ст.235 ЦК України, якщо правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, то відносини сторін регулюються правилами правочину, який сторони насправді вчинили. Просить суд визнати договір купівлі-продажу будинку частково недійсним та визнати за Відповідачем право власності на /г частину будинку.

В січні 2009 року Позивач доповнив позовні вимоги та просив також стягнути грошові кошти, отриманні безпідставно, посилаючись на те, що після домовленості з Відповідачем про обмін його квартири на свій будинок він 12.12.03 року доплатив Відповідачу 1400 доларів США, про що відповідачем надана розписка. 15.12.04 року вони уклали договір купівлі-продажу будинку, який посвідчив нотаріус. Квартира не була переоформлена, бо /з частина квартири належить сестрі Відповідача, а сестра не прийшла до нотаріуса. До оформлення угоди з купівлі-продажу квартири він забрав оригінал договору купівлі-продажу будинку, який до теперішнього часу знаходиться у нього. 16.03.07 року Відповідач подарував 1/2 частину квартири. В результаті обману з боку Відповідача він отримав за свій будинок та 1400 доларів США тільки 1/2 частину квартири. Згідно ст. 230 ЦК України правочин визнається недійсним, у випадку, коли одна із сторін навмисно ввела в оману щодо обставин, що мають істотне значення. Просить визнати договір купівлі-продажу будинку недійсним та стягнути з ОСОБА_2 10780 грн, тобто суму, еквівалентну 1400 доларів, які були відповідачем отриманні без достатньої правової підстави.

Представник Позивача ОСОБА_1 позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Суду пояснив, що фактично між сторонами була домовленість про обмін будинку на квартиру з доплатою 1400 доларів за квартиру. Довіреності на імя дружини Відповідача є доказом домовленості між сторонами. ОСОБА_3 передав будинок, а Відповідач отримав кошти за квартиру, та не віддав належну частку співвласнику ОСОБА_4 Внаслідок чого неможливо було оформити угоду по квартирі.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав та суду пояснив, що вони мали намір оформити угоди купівлі-продажу будинку та квартири. Позивач заплатив йому 1400 доларів США за повну вартість квартири. У нього була домовленість з сестрою ОСОБА_5 про те, що вона не заперечує проти продажу належної ній частки квартири, при цьому вона не вимагала повернення ній коштів, отриманих від Павлова. Але сестра відмовилася прийти та оформити угоду. Був оформлений тільки договір купівлі-продажу будинку. В подальшому на вимогу позивача він подарував позивачеві належну йому половину квартири, друга частка квартири на той час залишалася у власності сестри. Вважає, що підстав для задоволення позову немає, договору міни між ними не було, підстав повертати гроші немає, позивачем пропущені всі строки. .

Залучена в якості співвідповідача ОСОБА_4, яка належним чином була повідомлена про час слухання справи, до суду не зявилася.

До суду не з'явилися і залучені в якості 3 осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Суд дослідив докази наданні Позивачем та Відповідачем, допитав свідка.

Суд приходить до наступного:

Квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності в рівних частинах ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Будинок № 2 по вул..Набережній в м.Марганець належав ОСОБА_3 на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 11.02.2004 року.

Згідно договору купівлі продажу житлового будинку від 15.12.2004 року Павлов I I. продав, а ОСОБА_2 купив житловий будинок № 2 по вул..Набережній в м.Марганець з господарчими спорудами. Продаж вчинено за 2000 гривень, які Продавець отримав від Покупця повністю при підписанні договору, і своїм підписом Павлов підтверджує проведення розрахунків за проданий житловий будинок з господарчими будівлями в повному обсязі і відсутність будь-яких претензій фінансового характеру щодо Покупця.

За договором дарування 16 березня 2007 року ОСОБА_2 В.1. передав безплатно Павлову

1.1.1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

18 жовтня 2007 року був оформлений договір дарування 1/2 частки зазначеної квартири, за договором дарувальником виступала ОСОБА_5 Л.1., обдарованим Павлов 1.1.

Обидва договори належним чином зареєстровані в реєстрі.

Свідок ОСОБА_8 - приватний нотаріус - пояснила, що Павлов і ОСОБА_2 оформлювали якусь угоду, але вона не пам'ятає обставин. Були підготовлені проекти договорів, був оформлений договір, а другий договір не був оформлений. Якщо у майна було декілька власників, вона не могла оформити угоду без участі них усіх. При оформленні угоди вона зобов'язана роз'яснити сторонам всі наслідки, що і було зроблено.

Посилання представника Позивача на довіреності, оформленні ОСОБА_3 на ОСОБА_9 від 20.02.2004 року, як на доказ домовленості про міну необгрунтоване, оскільки ніяких дій на підставі довіреностей ОСОБА_9 не було вчинено.

За згодою сторін в суді були заслухані пояснення ОСОБА_5, яка давала пояснення як свідок, яка пояснила, що спочатку Павлов та ОСОБА_9 домовилися про договір купівлі- продажу, потім вирішили робити обмін з доплатою 1400 доларів США за квартиру. ОСОБА_3

1.1.пообіцяв кошти за дім, який був спадковим майном, поділити на всіх спадкоємців - на неї, двох братів та позивача по 100 доларів США, бо на той момент була домовленість за продаж будинку за 400 доларів США. Ній ОСОБА_9 передав 100 доларів.

Також були заслухані пояснення допитаного як свідка ОСОБА_6, він суду пояснив, що Павлов 1.1, пообіцяв нам всім по 100 доларів США. за батьківщину. Кошти йому давав ОСОБА_9. ОСОБА_10 також ОСОБА_9 передав кошти, а потім щось з ОСОБА_3 вирішували.

Згідно ст.715 ЦК України за договором міни кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Ч.З статті передбачена доплата за товар меншої вартості.

Відповідно до пояснень відповідача, свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 будинок продавався за 400 доларів США, які передав ОСОБА_9 частинами ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_7

До пояснень свідків відносно того, що це був договір міни суд відноситься критично, оскільки свідки отримували кошти за будинок від Відповідача, за розпорядженням Позивача, а міна згідно їх пояснень була на умовах, що за квартиру Павлов передає ОСОБА_9 будинок і 1400 доларів США.

Тобто в суді доведено, що кожна з сторін сплачувала за придбання товару кошти, що не відповідає умовам договору міни.

Суд не вбачає, що під укладеним договором купівлі-продажу будинку було приховано договір міни будинку 2 по вул..Набережній на квартиру АДРЕСА_3 в м Марганець.

За поясненнями свідка ОСОБА_8. спочатку готується проект угоди, який сторони підписують або не підписують.

Якщо позивач з'ясував, що в квартирі є інший співвласник, який не бажає оформлювати угоду, при бажанні укласти договір міни, він мав повну можливість відмовитися від укладення договору купівлі-продажу свого будинку, але цей договір було оформлено.

В подальшому через три роки відповідачі оформили договори дарування.

Позивачем не надано достатніх доказів фактичного вчинення обміну будинку і квартири. Кожен з право чинів виконувався окремо, і також через значний проміжок часу, що перешкоджає застосуванню ст.235 ЦПК України.

Враховуючи викладене суд вважає, що підстав, передбачених ст. 215 ЦК України, для визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним не має.

Позовні вимоги щодо стягнення коштів підлягають частковому задоволенню.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується розпискою ОСОБА_2 і визнається ним, ОСОБА_2 отримав від Павлова 1.1. 1400 доларів США за всю квартиру АДРЕСА_4, хоча був власником тільки 1/2 частини квартири.

Відповідач підтвердив в суді, що кошти співвласникові ОСОБА_4 не віддавав, і не мав такого наміру.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Суд вважає, що відповідач без згоди співвласника квартири не міг розпоряджатися спільним майном.

Але суд вважає, що. відповідач повинен повернути позивачеві тільки половину отриманих коштів, тому що в суді встановлено, що сторони домовилися про продаж квартири відповідача позивачеві, за всю квартиру позивач сплатив 1400 доларів.

Відповідачем в подальшому Vi частина квартири подарована позивачеві, тобто таким шляхом частково виконані умови домовленості між сторонами.

Тому ОСОБА_2 повинен повернути Павлову еквівалент в гривнях 700 доларів США за !/2 частину квартири , яка належала ОСОБА_5 Л.1., отриманих по розписці від 12.12.03 року.

Суд визначив суму по ставці Нацбанку за довідкою, наданою позивачем. Позивач не збільшував позовні вимоги в зв'язку з зростанням курсу долару.

В судовому засіданні Відповідач заявив про сплив позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, відповідно до ст.267 ЦК України.

За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена ві три роки. Строк обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Перша позовна заява відправлена позивачем 14.12.07 року. Це підтверджується листом Центру поштового зв'язку №6, за яким рекомендований лист № 250508 від 14.12.07 року, відправлений за квитанцією, наданою ОСОБА_7 1.1., на адресу Марганецького міського суду, отримано секретарем Поліщук 17.12.07 року.

Позивач звернувся до суду з позовом про повернення коштів 28.01.09 року.

Суд вважає, що в даному випадку позовну давність слід відраховувати від часу, коли право позивача було порушено. На думку суду, це сталося після оформлення відповідачем договору дарування '/з частини квартири в 2007 році, хоча кошти позивачем були отримані за всю квартиру.

Це змусило позивача вирішувати питання окремо з другим співвласником ОСОБА_4, і в жовтні 2007 року був оформлений договірна другу частину квартири.

З 2007 року позовна давність не сплила.

Тобто позивачем не пропущений строк звертання до суду.

Керуючись ст. ст. 57, 58,59,209, 212, 214 ЦПК України, судів

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково в частині стягнення коштів, отриманих без достатньої правової підстави.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 5390

гри.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати 53,9 грн, та виграти на інформаційно-технічне забезпечення 30 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави витрати на інформаційно-технічне забезпечення 90 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження.

Заяву про апеляційне оскарження рішення може бути подано до Марганецького міського суду протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Марганецький міський суд.