Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 959
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, треті особи ОСОБА_3 і житлово-будівельний кооператив № 404 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання права власності на частки, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, стягнення витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 18 травня 2009 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради і КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання права власності на частки, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, стягнення витрат, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові, а його представник в судовому засіданні посилалися на те, що з 1979 року позивач перебував в шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, в них є син ОСОБА_3, в 1988 році вони отримали на сімю квартиру АДРЕСА_1, що знаходиться в ЖБК-404. В листопаді 2005 року шлюб було розірвано і позивач виїхав за межі України. В 2006 році відповідач оформив право власності на спірну квартиру на себе, чим порушив права позивача. Вважає вказане незаконним, оскільки цим порушуються її права: відповідач вийшов за межі своїх повноважень, на квартиру має право вона і їх син, в добровільному порядку відповідач не погоджуються визнати і за позивачем право власності на спірне житло, просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, визнати права власності на частки в цій квартирі її і сина та відшкодувати відповідачів позивачу матеріальну і моральну шкоди, стягнути витрати, задовольнивши позов у повному обсязі.

Представники відповідачів виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради і КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Проти позову заперечували, вважають вимоги безпідставними. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних третіх осіб згідно ст. 169 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Проти позову заперечував, вважає вимоги безпідставними. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних третіх осіб згідно ст. 169 ЦПК України.

Треті особи ОСОБА_3 і представник ЖБК-404 в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних третіх осіб згідно ст. 169 ЦПК України.

Зясувавши думку сторін та третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст. 19 Конституції України, ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений діючим законодавством України.

Відповідно ст. 41 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» обсяг і межі районних у містах рад та їх виконавчих органів визначаються відповідними міськими радами.

В судовому засіданні встановлено, що з 08 грудня 1979 року позивач ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище Перепилиця) уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_2, 25 червня 1980 року від цього шлюбу народився їх син ОСОБА_3, третя особа. В 1988 році сімї сторін в передбаченому законом порядку за місцем роботи відповідача було надано для мешкання квартиру ІНФОРМАЦІЯ_1, де вони оселилися, були зареєстровані і мешкали. Вказана квартира знаходиться в ЖБК 404. Стосунки в сімї сторін не склалися і в листопаді 2005 року їх шлюб було розірвано, сторони перестали мешкати разом, позивачка на мешкання виїхала за межі країни.

Згідно розпорядження виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради відповідачу ОСОБА_2 видане свідоцтво ЯАА № 597671 від 31 жовтня 2006 року, згідно якого цей відповідач є власником квартиру АДРЕСА_2.

Позивач в 2009 році дізнався про вказане свідоцтво, не погодився з ним, виник спір,який в добровільному порядку не вирішено; вважає, що її права порушено, квартира є їх з відповідачем спільною власністю, їй завдана неправомірними діями відповідачів матеріальна і моральна шкода, звернулася до суду з позовом і просила визнати вказане свідоцтво не дійсним, визнати право власності на спірне житло в рівних частках за нею, сином і відповідачем та відшкодувати їй матеріальну і моральну шкоду.

Суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що розпорядження виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради відповідачу ОСОБА_2 видане свідоцтво ЯАА № 597671 від 31 жовтня 2006 року, згідно якого цей відповідач є власником квартиру АДРЕСА_2. Вказане розпорядження виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради прийнято в межах своєї компетенції і не оскаржене позивачем. В позові відсутні жодні конкретні факти порушення прав позивача. Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Аналогічні положення закріплені в Цивільному кодексі України. Однак, ані в позові, ані в ході судового розгляду по справі позивачем не було надано доказів того, що в результаті видачі свідоцтва ЯАА № 597671 від 31 жовтня 2006 року чи винесення не оскаржуваного рішення виконавчого комітету про видачу такого свідоцтва було чимось порушено її права, в тому числі і на спірну квартиру. Зокрема, її ніхто не позбавляв права власності на цю квартиру, не обмежував у можливості розпоряджатись чи користуватись нею, не створював для цього перешкоди.

У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, позивачем не було доведено, що оспорене свідоцтво підлягає визнанню не дійсним.

Крім того, позивач посилається на те, що спірна квартира є спільною власністю подружжя, а просить визнати право власності і за сином, не обґрунтовуючи це і не уточнюючи позовні вимоги. Позивач не зверталась до правоохоронних органів щодо начебто протиправних дій відповідача ОСОБА_2, не ставилося питання про усунення перешкод в користуванні житлом чи визначення порядку користування ним, вселення та інш. Тобто твердження позивача не містить під собою будь якого доказового ґрунту.

Відповідно до ст. 384 ЦК України будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.

Судом встановлено, що власником спірної квартири є відповідач ОСОБА_2 Згідно з вимогами ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Отже, встановленими судом є факти про те, що спірна квартира не є власністю житлово-будівельного кооперативу № 404 та не є обєктом спільної сумісної власності членів житлово-будівельного кооперативу.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 повиннi довести, що дiями вiдповiдача було порушено їх права. Однак, жодних доказiв позивачем та третьою особою до суду не надано.

Згiдно ст. 61 ЦПК України обставини, визнанi сторонами та iншими особами, якi беруть участь у справi, не пiдлягають доказуванню. Обставини, визнанi судом загальновiдомими, не потребують доказування. Обставини, встановленi судовим рiшення у цивiльнiй, господарськiй або адмiнiстративнiй справi, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді iнших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено цi обставини. Вирок у кримiнальнiй справi, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адмiнiстративне правопорушення обов'язковi для суду, що розглядає справу про цивiльно-правовi наслiдки дiй особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчиненi вони цiєю особою.

Судом встановлено, що документи для оформлення та видачі свідоцтва про право власності на спірне житло відповідачем оформлено і подано вірно, видача свідоцтва про право власності відповідачу на спірну квартиру відбулася з дотриманням вимог чинного законодавства, будь-яких порушень процедури чи переходу права власності, винесення рішень та інш. не виявлено, а тому є достатньо підстав для звільнення відповідача від доказування заперечень даного позову в частині питань правомірності винесення рішення про передачу спірного житла у власність відповідачу, а саме - предмету спору.

Статтею 1166 ЦК України встановлено право особи на відшкодування у повному обсязі майнової шкоди, завданої неправомірними діями особистому немайновому праву. Цією ж статтею на особу, яка завдала шкоди покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі.

Але в судовому засіданні не знайшли свого обєктивного підтвердження неправомірні дії відповідача стосовно позивача та завдання цими діями шкоди правам позивача, а тому на відповідача не може бути покладено обов'язок відшкодувати її у повному обсязі.

Ст. 1167 ЦК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань, він не довів вину відповідача, не надав доказів причинно-наслідкового звязку між діями (винними, а не будь-якими) третіх осіб, відповідача та начебто завданою шкодою.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на своїх позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим не погодитися з позицією позивача, оскільки вона не ґрунтується на вимогах закону.

Таким чином позовні вимоги про право власності на квартиру, визнання права власності на частки, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, стягнення витрат в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 24, 41 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 10, 11, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2, виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання права власності на частки, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, стягнення витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -