МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа №2-4839/2010
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2010 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.

при секретарі - Луньовій В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позик] недійсним,

встановив:

В грудні 2005р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4І про стягнення боргу, посилаючись на те, що 13 грудня 2005р. він уклав з ОСОБА_3 догові позики, за умовами якого передав йому в борг 12700,00 доларів США, що на день отримання кошті] за офіційним курсом НБУ становило 64135,00грн., які позичальник зобовязувався повернути до 2: грудня 2005р. На підтвердження укладення договору позики, відповідач 13 грудня 2005 р. надав позивачу боргову розписку.

Проте відповідач вчасно борг не повернув і почав ухилятися від зустрічі з позивачем ОСОБА_5 відповідач взяті на себе зобовязання за договором позики повністю не виконав, позива1 просив суд стягнути з відповідачів на його користь борг в сумі 64135,00грн., що є еквівалентом 12700,00 дол. США за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 надав заяву про залишення позовних вимог де відповідача ОСОБА_4 без розгляду (а.с.217).

Ухвалою суду позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу бут залишений без розгляду (а.с.218).

В процесі розгляду справи ОСОБА_2 неодноразово змінював позовні вимоги те остаточно просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму боргу в розмірі 100455,73 грн.. що є еквівалентом 12700,00 дол. США за офіційним курсом НБУ станом на 7 жовтня 2010р., про ще надав суду заяву (а.с.48).

У липні 2010р. ОСОБА_3 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, посилаючись на те, що договір позики з ОСОБА_2 він не укладав, а боргову розписку написав під психічним та фізичним насиллям, застосованим до нього працівниками міліції Суворовського РВ м. Одеси. З цих підстав просив суд визнати розписку від 13 грудня 2005р., видану ним на імя ОСОБА_2, та договір позики недійсними, а також стягнути на його користь судові витрати та витрати на правову допомогу (т.2 а.с.3).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 07.10.2010р. було задоволено клопотання ОСОБА_2 про обєднання в одне провадження цивільної справи № 4839/2010 за його позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу з цивільною справою № 2-4872/10 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання розписки та договору позики недійсними (а.с.239).

У судовому засіданні ОСОБА_2 підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Позовні вимоги ОСОБА_3 не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні. Позовні вимоги ОСОБА_3 підтримали та просили суд їх задовольнити у повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу підлягають задоволенню частково, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання розписки та договору позики недійсними, стягненню судових витрат та витрат на правову допомогу слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.З ст.10, ч.І ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд, вважає що при надані відповідачем за первісним позовом у підтвердження укладення договору позики письмової розписки, між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Б розділами 1 та 3 Цивільного кодексу України, тому при ухваленні рішення суд застосовує норм матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

У ході розгляду справи судом встановлено, що 13 грудня 2005р. між ОСОБА_2 з однієї сторони, та ОСОБА_3, з іншої, був укладений договір позики грошей на суму 12700,00 дох США, що на день отримання коштів за офіційним курсом НБУ було еквівалентно 64135,00грн., які відповідач зобовязувався повернути до 23 грудня 2005р.

На підтвердження укладення договору позики відповідач надав позивачу письмову розписку від 13.12.2005р., яка була оформлена у присутності свідків у простій письмовій формі, власноруч оформленої відповідачем (т.1 а.с.5 ).

Строк повернення ОСОБА_3 коштів за договором позики настав 23.12.2005р.

Судом встановлено, що на момент укладення договору позики, тобто надання позивачу розписки, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, був неповнолітнім, що підтверджується паспортом (т.1 а.с.200).

Відповідно до ст. 32 ЦК України неповнолітньою особою визнається особа віком від 14 до 18 років.

Неповнолітні особи мають неповну дієздатність. Це означає, що всі . правочини вони вчиняють самі, але за згодою своїх батьків, усиновлювачів або піклувальників, а у випадках, передбачених законом - ще з дозволу органу опіки та піклування. При цьому закон вимагає саме наявності згоди зазначених осіб, а не їх обізнаності. На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування.

Ряд правочинів, спеціально передбачених законом, неповнолітні мають право вчиняти самостійно, а саме: вчиняти дрібні побутові правочини, здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом (ст.ЗІЦК), розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами, здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом, бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами і юридичної особи, укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє імя (грошовими коштами на рахунку), а відтак ст.222 ЦК України на такі правочини не поширюється.

Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її неповної цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, є оспорюваним і може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимоги про визнання правочину недійсним на підставі статей 221-223 ЦК можуть заявлятися як батьками (усиновлювачами), опікуном чи піклувальником, а також бабою і дідом (ч.2ст. 258 СК України), так і будь-якою заінтересованою особою, а також самою неповнолітньою особою, цивільна дієздатність якої обмежена відповідно до частини другої статті 29 ЦПК України.

Жодні інші особи, в тому числі і контрагент за договором, не можуть вимагати визнання такого договору недійсним із зазначених підстав.

Згідно ч.1 ст.222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 222 ЦК України правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

Правові наслідки, передбачені ст.222 ЦК України, можуть застосовуватися лише до тих правочинів. які підлягають схваленню батьками, усиновлювачами або піклувальником. Вчинення неповнолітнім правочину без згоди органу опіки та піклування, у випадках, коли така згода вимагається законом, тягне нікчемність такого правочину (ст. 224 ЦК України).

Сама по собі відсутність згоди батьків (усиновлювачів) або піклувальника на вчинення правочину що не робить його недійсним. Згода може бути надана й після вчинення правочину. за винятком тих випадків, коли законом вимагається обовязкова письмова згода до вчинення правочину, наприклад, щодо транспортних засобів або нерухомого майна (ст.32 ЦК України). Причому допускається як надання прямої згоди ( у письмовій формі, якщо це вимагається законом), так і схвалення правочину шляхом непредявлення батьками (усиновлювачами) або піклувальником неповнолітнього претензії другій стороні. Схвалення відбувається в такому самому порядку, як і схвалення вчиненого малолітнім правочину.

Згідно ч.1 ст. 221 ЦК України правочин, який вчинено малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, може бути згодом схвалений її батьками(усиновлювачами) або одним з них, з ким вона проживає, або опікуном. Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензій другій стороні.

Схвалення можливе як у активній (усне або письмове повідомлення іншої сторони про схвалення правочину, виконання або сприяння виконанню неповнолітнім зобовязань за вчиненим правочином, надання

коштів тощо), так і у пасивній формі, шляхом утримання від предявлення претензій другій стороні. Причому перевагу у ЦК України надано пасивному схваленню: правочин вважається схваленим, якщо батьки (усиновлювачі або опікун), дізнавшись про вчинення правочину неповнолітнім, протягом одного місяця не заявили претензій другій стороні. Тобто бездіяльності (мовчанню) зазначених осіб закон обєктивно надає значення схвалення правочину.

Місячний строк слід відраховувати від дня, коли батьки (усиновлювачі, опікун, піклувальник) дізналися про вчинення малолітнім (неповнолітнім) правочину за межами своєї часткової (неповної) дієздатності.

Інші способи несхвалення правочину (звернення до органу опіки та піклування, до адвоката тощо), крім звернення з претензією до іншої сторони, не мають будь-якого юридичного значення. Претензія може бути безпосередньо вручена стороні, направлена поштою тощо. Зазначені особи можуть також звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійсним.

У судовому засіданні ОСОБА_2 пояснив, що після того, як відповідач не повернув йому в вказаний в розписці строк кошти, він у грудні 2005р. звернувся до батьків ОСОБА_3, повідомив їх про те, що їх син винен йому кошти в сумі 12700 доларів США і в разі не повернення коштів він буде змушений звернутися до суду з позовом про примусово стягнення суми боргу. Дані обставини були підтверджені і батьком відповідача ОСОБА_4Ца.с. 231).

Судом встановлено, що 23 грудня 2005р. до Хаджибеївського ВМ ОГУ УМВС України в Одеський області звернулася ОСОБА_6 - мати відповідача 'з заявою про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_2 по факту вимагання останнім від її сина ОСОБА_3 коштів у сумі 12700 доларів США.

Постановою старшого лейтенанта міліції О/У ВКР Хаджибеївського ВМ ОГУ УМВС України в Одеський області від 25 грудня 2005р. було відмовлено в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_2 по ч.2 ст. 6 КПК України, за відсутністю в його діях ознак злочину, передбаченого ст.189 КК України (т.1 а.с.16).

Прокуратурою Суворовського району м. Одеси від 19.12.2006р. вказана постанова була скасована.

Постановою помічника прокурора Суворовського району м. Одеси від 12.06.2006р. було відмовлено в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_2 по ч.2 ст. 6 КПК України, за відсутністю складу злочину (т.1 а.с.71).

За результатами додаткової перевірки 29 жовтня 2009р. о/у СУР Хаджибеївського ВМ Суворовського РВ ОМУ ГУМУС України в Одеській області було повторно прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи на підставі ч.2 ст.6 КПК України (т.2 а.с.25).

Відповідно до ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне, правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанова суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Так як відносно ОСОБА_2 не була порушена кримінальна справа та не було винесено вирок, то відказні матеріали, які були раніше витребувані судом за клопотанням представника відповідача, не можуть бути прийняті судом в якості доказів написання ОСОБА_3 боргової розписки під психічним та фізичним насиллям, застосованим до нього працівниками міліції Суворовського РВ м. Одеси.

Крім того, судом було встановлено і підтверджено свідками ОСОБА_7, ОСОБА_8, які були допитані в судовому засіданні, що боргова розписка була написана ОСОБА_3 добровільно і в приміщенні магазина, де працював ОСОБА_2 (а.с.232)

Суд вважає, що правочин, а саме договір позики на суму 12700,00 дол. США, який був укладений 13 грудня 2005р. між ОСОБА_2. та ОСОБА_3 був схвалений батьками відповідача, так як вони дізнавшись про вчинення правочину їх сином, протягом одного місяця не заявили претензій другій стороні, а саме ОСОБА_2.

Відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009р. №9 Г «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» ...зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину.

Тому вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсними розписки та договору позики від 13.12.2005р., укладеного між ОСОБА_2. та ОСОБА_3 на підставі ст.32 ЦК України, задоволенню не підлягають.

Станом на 22.12.2010 р. виконання зобовязання прострочено відповідачем на пять років.

Відповідно до довідки Управління національного банку України в Одеській області від 14.10.2010р. № 18-46/7865 офіційний курс гривні до долара США станом на 14.10.2010 року становив 7,9099 гривень за 1 долар США. Таким чином, сума боргу на даний час становить 100455,73 І грн. (12700,00 доларів США х 7,9099).

Будь-яких доказів виконання відповідачем своїх зобовязань, згідно умов договору, та які і* передбачені нормами ст.545 ЦК України, матеріали справи не містять.

Наявність розписки у позивача є доказом факту невиконання грошових зобовязань з боку і- відповідача.

У відповідності до ст.1046 ЦК України за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передачу позикодавцю грошової суми.

Розписку від 13.12.2005 року з переліком суттєвих умов договору суд вважає як таку, що засвідчує виконання сторонами вимог закону щодо укладення договору позики у письмовій формі.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути борг позикодавцю в установлений строк.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував факт отримання відповідачем грошових коштів у сумі 12700,00 доларів США, посилаючись на те, що розписка була написана ОСОБА_3 під психічним та фізичним насиллям, застосованим до нього працівниками міліції Суворовського РО м. Одеси.

Відповідно до ч.2 ст.1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази про безгрошевість укладеного договору. Відповідач протягом тривалого часу не оспорював договір позики, а лише з поданням позову позивачем почали заперечувати його безгрошевість.

Суд вважає доведеним факт отримання ОСОБА_4 від позивача коштів у сумі 12700,00 доларів США, а також той факт, що борг у сумі 12700,00 доларів США на момент розгляду справи і ним не повернено у встановлений договором термін, розписка до цього часу знаходиться у [ позикодавця.

Тому суд прийшов до висновку, що представник відповідача та відповідач ОСОБА_9 в судовому засіданні не довів ті обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх позовних вимог та заперечень.

На підставі ч.ч.І та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

З цих підстав суд вважає, що з відповідача на користь ОСОБА_2. належить стягнути борг з договором позики згідно розписки в сумі 100455,73грн., що є еквівалентом 12700,00 доларів США н 22.12.2010р. В іншій частині позову слід відмовити.

Судовий збір у справі складає 1004,55 грн., витрати на ІТЗ судового розгляду справи на час звернення до суду становив 30 грн., які не були сплачені позивачем.

Частина судового збору у сумі 641.35 грн. сплачена позивачем при зверненні до суду.

В порядку ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача у на користь позивача сплачений ним судовий збір в сумі 641.35 грн., а на користь держави різницю судового збору в сумі 363.20 грн. та витрати на ІТЗ в сумі 30 грн.

На підставі ст.ст. ст.545, 1046, 1047, 1049, ч.2 ст. 1051 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 100455,73 ( сто тисяч чотириста пятьдесят пять) гривень 73 копійки.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму судового збору в розмірі 641,33 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави суму судового збору в розмірі 363,20 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати на інформаційно- технічне забезпечення розгляду справи в суді в сумі 30 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.М. Сегеда

22.12.10