Справа № 2-1253/10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2010 року м. Київ

Соломянський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Шевченко Л. В.,

при секретареві Прохоровій К. Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання, -

в с т а н о в и в:

У січні 2010 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі, кожний окремо, 01.09.2005 уклали з відповідачем договори довічного утримання. За умовами цих договорів відповідач зобовязався довічно повністю утримувати позивачів, щоденно доглядати, забезпечувати їх харчуванням, одягом, наглядом, медикаментами, необхідною допомогою. Замість цього кожен з позивачів передав ОСОБА_3 у власність ? частини квартири АДРЕСА_1, яка належала їм на праві спільної сумісної власності. Проте відповідач не виконує належним чином умови договорів, а реальну допомогу надають позивачам робітники соціальної служби Соломянського району. З цих підстав позивачі просять розірвати укладені з відповідачем договори довічного утримання.

Відповідач та його представник проти позову заперечували та зазначили, що відповідач та вся його сімя з 2005 року належним чином виконують умови зазначених договорів і підстави для їх розірвання відсутні.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Судом встановлено, що 01.09.2005 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено два договори довічного утримання з ідентичними умовами, які посвідчені державним нотаріусом Девятої Київської державної нотаріальної контори (а.с. 5-8).

За умовами ст. ст. 749, 751 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.

За умовами зазначених договорів подружжя ОСОБА_2 передало ОСОБА_3 по ? частини квартири АДРЕСА_1, яка належить їм на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації Залізничної райдержадміністрації 27.09.1993. Натомість ОСОБА_3 зобовязався довічно повністю утримувати їх, щоденно доглядати, забезпечуючи їх харчуванням, одягом, наглядом, медикаментами, необхідною допомогою, повним комплексом ритуальних послуг із зберіганням в їх безкоштовному довічному користуванні вказаної квартири. Сторони домовилися, що сума матеріального забезпечення складає 50 грн. на місяць. У випадку інфляції ця сума збільшується згідно з встановленим державою коефіцієнтом індексації доходів населення.

Підстави припинення договору довічного утримання визначені ст. 755 ЦК України, згідно з п. 1 ч. 1 якої договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Правовими наслідками такого розірвання є те, що відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення, а усі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню (ст. 756 ЦК України).

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 надав свої пояснення, згідно з якими він належним чином виконує умови договорів довічного утримання, починаючи з дати їх укладення. Зокрема, він забезпечував позивачів продуктами харчування, які придбавав на ринку або привозив з дачі, купував їм одяг, а також купив диван та телевізор; у разі необхідності викликав лікарів і купував необхідні медикаменти; коли позивачі ще виходили на вулицю, здійснював з ними прогулянки; прибирав у квартирі, допомагав позивачам у здійсненні ними особистої гігієни.

Надані відповідачем пояснення були підтверджені показаннями свідків. Так, у судовому засіданні були допитані як свідки сусіди сторін ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, які підтвердити, що бачили як ОСОБА_3, його дружина та син здійснювали догляд за подружжям ОСОБА_2, зокрема, купували та носили їм продукти харчування, викликали лікаря, декілька років назад здійснювали з ними прогулянки. Про ОСОБА_3 та його сімю відзивались схвально і позитивно. ОСОБА_6 зазначила, що чула, як ОСОБА_2 висловлювалася про відповідача з вдячністю.

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка працювала соціальним робітником з 2001 року по 2008 рік і обслуговувала сімю ОСОБА_2, повідомила суду, що бачила ОСОБА_3 та знала, що він та його сімя допомагають ОСОБА_2. Бачила, як відповідач приносив продукти харчування, спілкувався з позивачами. ОСОБА_2 повідомила їй про те, що між ними укладений договір довічного утримання і схвально відзивалася про відповідача.

ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, яка є робітником соціальної служби, зазначила, що 24.02.2010 складала акт обстеження матеріально-побутових умов сімї ОСОБА_2, які підтвердили, що знають відповідача. У їх квартирі було чисто, самі позивачі виглядали охайно. Опитана нею сусідка повідомила про те, що сімєю ОСОБА_2 опікується сімя ОСОБА_3. У свідка склалося враження, що з боку ОСОБА_3 здійснюється систематичний догляд за позивачами.

Допитаний у судовому засіданні як свідок син відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, вказав, що забирав у центрі соціального обслуговування ходунки для ОСОБА_1, що підтверджується видатковою накладною № 1412 від 12.09.2005 (а.с. 228) та довідкою Головного управління соціального захисту населення від 08.04.2010 № 05/2-722 (а.с. 156). Додатково підтвердив, що сам ходив на ринок та купував продукти харчування для ОСОБА_1, його мати готувала для них, їх сімя прибирала у них в квартирі, прала, купувала одяг тощо.

Судом були досліджені письмові докази, зокрема, чеки за 2006-2010 (а.с. 67-68, 128-151), ведення власних обрахунків витрат відповідачем (а.с. 69-100), копія поштового переказу на імя позивачів (а.с. 123), які кореспондуються з наданими показаннями свідків і можуть вважатися належним доказом здійснення відповідачем своїх обовязків за договорами.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 був забезпечений через Головне управління соціального захисту населення інвалідним кріслом колісним кімнатного типу (модель МН-06, виробник ВК «Діспомед» терміном на 4 роки (а.с. 152); ОСОБА_2 забезпечувалася металевою ортопедичною тростиною «ТР051-052» (а.с. 153). Зазначені речі видавалися ОСОБА_3 на підставі договорів довічного утримання.

Стоматологічною поліклінікою № 3 надано довідку № 6 від 03.04.2010 про те, що ОСОБА_3 дійсно писав заяву на протезування зубів на дому ОСОБА_1, 06.02.2007 викликав лікаря стоматолога-ортопеда та оплачував стоматологічні послуги (а.с. 157).

Суд критично ставиться до письмових пояснень продавців Соломянського ринку ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 (а.с. 63-65, 225, 226), листоноші ОСОБА_15 (а.с. 66), сусіда ОСОБА_16 (а.с. 161, 162), оскільки належним і допустимим доказом є лише показання свідка, надані ним в порядку ст. 180 ЦПК України.

Представники позивачів, як на докази, що підтверджують кожну обставину, посилалися тільки на свої пояснення та показання свідка ОСОБА_17

Пояснення представників позивачів зводилися лише до того, що після подання зазначеного позову на позивачів почав вчинятися фізичний та моральний тиск з боку відповідача. Зокрема, 09.02.2010 до них у квартиру силоміць вдерлися невідомі особи у формі працівників МНС, міліції, лікар з санітарами, а також ОСОБА_3 зі своїм сином. Один із санітарів почав примушувати ОСОБА_1 негайно збиратися з ним до психіатричної лікарні для обстеження його дієздатності. Оскільки він відмовився, санітар силоміць викрутив йому праву руку. Після цього позивачеві була надана медична допомога і накладена повязка.

Як потім зясувалося всі служби були викликані особисто ОСОБА_3 Перед тим, як залишити квартиру позивачів відповідач забрав вязку ключів від вхідних дверей. Ввечері того ж дня позивачі були замкнені ОСОБА_3 у їхній квартирі та впродовж тижня утримувалися там відповідачем. І тільки через тиждень після домовленості між ним і позивачами він повернув їм ключі для користування.

Проте зазначені твердження представників позивачів спростовуються показаннями свідка ОСОБА_18, ІНФОРМАЦІЯ_7, який є інспектором черговим чергової частини Соломянського РУ ГУ МВС України в м. Києві і був безпосередньо присутнім на виклику 09.02.2010, та постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 23.04.2010 (а.с. 233-234).

Так, свідок ОСОБА_18 пояснив, що прибувши на виклик, стукав у двері, однак йому не відчиняли. Зі слів ОСОБА_3 який показав йому договори довічного утримання, він дізнався, що у квартирі проживають чоловік і жінка похилого віку. Після того як прибули представники МНС і були відчинені двері, він зайшов до квартири і виявив, що був увімкнений газ. Як вбачається з постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 23.04.2010 двері були відчинені аварійно, так як з квартири чутно було запах газу. Під час відкривання дверей були пошкоджені замки, тому ОСОБА_3 вимушений був їх замінити. Ключі від замків 09.02.2010 були надані дружині ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_17, яка працювала соціальним робітником з липня 2008 року по березень 2010 року, пояснила суду, що обслуговувала позивачів на підставі угод про обслуговування одинокого непрацездатного громадянина (а.с. 113-118), приносила продукти, прибирала, оплачувала комунальні послуги. ОСОБА_3 ніколи не бачила, нічого про нього не чула та не знала про існування договорів довічного утримання. Однак ОСОБА_17 зазначила, що навідувалася до позивачів приблизно з 08:30 до 10:00, тому цілком допускала, що могла з ним не зустрічатися. До матеріалів справи був долучений щоденник ОСОБА_17, в якому вона вела записи щодо придбаних нею продуктів харчування та товарів для подружжя ОСОБА_1 (а.с. 186-206), проте даний щоденний не спростовує факту утримання та догляду позивачів ОСОБА_3

Як стало відомо суду, ОСОБА_17 згідно з наказом № 65-к від 18.03.2010 (а.с. 158) була звільнена з посади соціального робітника ВСД № 1 на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП, в результаті виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації. Характеристикою на ОСОБА_17, виданою директором Територіального центру соціального обслуговування населення Соломянського району м. Києва, підтверджується, що ОСОБА_17 обслуговувала подружжя ОСОБА_1 та знаючи, що соціальний робітник не має права втручатися в особові справи громадян рекомендувала свого сусіда в опікуни до подружжя ОСОБА_1, у яких на той час був укладений договір довічного утримання з ОСОБА_3 (а.с. 159).

У судовому засіданні ОСОБА_17 підтвердила, що знає ОСОБА_19, який є представником позивачів на підставі довіреностей від 17.12.2009 (а.с. 11, 49), та проживає з ним в одному гуртожитку, і запропонувала йому бути опікуном ОСОБА_1, так як сама не має на це права в силу трудових відносин. Після цього була звільнена з роботи.

Крім того, представники позивачів посилались на те, що подружжя ОСОБА_1 перебувало в Територіальному центрі соціального обслуговування населення Соломянського району на надомному обслуговуванні з 24.04.2001, але факт укладення договорів довічного утримання з ОСОБА_3 було приховано (а.с. 165), не зважаючи на те, що його дружина також є працівником цього центру. Проте, обовязок повідомити Територіальний центр про укладення договору довічного утримання інвалідом з приватною особою покладений на ОСОБА_1 згідно з умовами договору між Територіальним центром та користувачем соціальних послуг (а.с. 235). Тому суд не вбачає в цьому порушення відповідачем своїх зобовязань.

Суд також не бере до уваги письмові пояснення позивачів (а.с. 62, 184, 185), оскільки вони є суперечливими, протирічать одне одному та не є належними і допустимими доказами в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України. До того ж суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи є довідки про психічний стан позивачів, які носять суперечливий характер. Так, згідно з довідками № 16101, 16102 від 16.12.2009 ОСОБА_2, ОСОБА_1 психічних порушень не мають (а.с. 31, 32), однак, згідно з консультативними висновками та направленнями на психічний стаціонар (а.с. 176-180) позивачам рекомендований нагляд лікаря-психіатра.

Жодних доказів, які б спростовували факт належного виконання ОСОБА_3 умов договорів довічного утримання від 01.09.2005 представниками позивачів надано не було.

Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, тому задоволенню не підлягають.

Крім того, суд на підставі ч. 6 ст. 154 ЦПК України вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті згідно з ухвалою Соломянського районного суд м. Києва від 02 березня 2010 року, якою заборонено ОСОБА_3 перебувати в квартирі АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1, ОСОБА_2, та заборонено виручатися у їх життя.

Керуючись ст. ст. 744, 745, 749, 751, 755, 756 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 154, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання відмовити.

Заходи забезпечення позову, вжиті згідно з ухвалою Соломянського районного суд м. Києва від 02 березня 2010 року, якою заборонено ОСОБА_3, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8, перебувати в квартирі АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1, ОСОБА_2, та заборонено виручатися у їх життя, - скасувати.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви протягом десяти днів з дня проголошення рішення або протягом двадцяти днів з дня подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий