Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 909
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання договору дарування дійсним, усунення від спадкування, визнання не набувшим право користування домоволодінням, визнання реєстрації незаконною і скасування реєстрації та визнання права власності, за зустрічними позовними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і ОСОБА_4, третя особа Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадщину, усунення перешкод в користуванні житлом, відшкодування матеріальної і моральної шкоди, за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи виконавчий комітет Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради і Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння та державного акту на право приватної власності і на землю, визнання права власності на 1/2 частку домоволодіння та ? частину земельної ділянки як спадкоємцями за заповітом та законом, усунення перешкод в користуванні домоволодінням і зобовязання вчинити певні дії та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа виконавчий комітет Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння, визнання недійсним договору дарування домоволодіння, визнання частково недійсним державного акту про право власності на землю, визнання права власності на ? частину домоволодіння та земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом, усунення перешкод в користуванні домоволодінням та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 29 січня 2007 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання договору дарування дійсним, усунення від спадкування, визнання не набувшим право користування домоволодінням, визнання реєстрації незаконною і скасування реєстрації та визнання права власності. 21 травня 2007 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадщину, усунення перешкод в користуванні житлом, відшкодування матеріальної і моральної шкоди. В вересні 2007 року свої позовні вимоги заявила ОСОБА_4, потім ОСОБА_4 заявила свої вимоги разом з ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і в решті остаточно надано нею позов до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння, визнання недійсним договору дарування домоволодіння, визнання частково недійсним державного акту про право власності на землю, визнання права власності на ? частину домоволодіння та земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом, усунення перешкод в користуванні домоволодінням та зобовязання вчинити певні дії. Позовні вимоги вказаних сторін неодноразово змінювалися, доповнювалися і уточнювалися.

ОСОБА_1 в своїх позовних вимогах та в судовому засіданні посилався на те, що є племінником померлого ОСОБА_5, між ними в простій письмовій формі було укладено договір дарування належного ОСОБА_5 будинку та земельної ділянки № 1 по вул. Надії м. Дніпропетровська. Вказаний договір не встигли оформити нотаріально. Відповідачі вели себе не добре по відношенню до ОСОБА_5, а зараз перешкоджають йому користуватися вказаним будинком і земельною ділянкою, вважає їх дії не законними і можливим усунення їх від спадкування. Договору дарування вони з дядьком підписували добровільно, таке було його волевиявлення, гроші за це не передавав. Просив визнати дійсними договір дарування вказаних будинку і земельної ділянки, задовольнивши його позов в повному обсязі. Всі інші зустрічні позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1, а також вимоги ОСОБА_4 не визнали, посилаючись на те, що їх батьку ОСОБА_5 на підставі свідоцтва належали земельна ділянка і будинок № 1 по вул. Надії м. Дніпропетровська, тільки вони є належними спадкоємцями і подали до нотаріальної контори заяви про прийняття та вступ до спадщини. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно інших сторін на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. На своїх зустрічних позовних вимогах цей позивач наполягає, вважає його доведеним і обґрунтованим і просив його вимоги задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_4 в своїх позовних вимогах та в судовому засіданні не погодилася з вимогами ОСОБА_2 і ОСОБА_1, посилаючись на те, що ОСОБА_5 належав спірний будинок і земельна ділянка в рівних частинах разом з її матірю, що померла в 1989 році, тому вона є прямим спадкоємцем і має право на ? частку вказаної спадщини. Ніяких інших зобовязань відносно інших сторін на себе не брала і не бере, нічиїх прав не порушувала і шкоди не завдавала. Вважає всі позовні вимоги до неї безпідставними і просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. На своїх позовних вимогах цей позивач наполягає, вважає їх доведеним і обґрунтованим і просив його вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представники третіх осіб виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради і Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, в письмовому зверненні до суду вказали на те, що все ним зроблено згідно вимог закону, порушень не допущено. Вважають можливим розгляд справи за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду та просили справу розглянути без участі їх представників. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаних третіх осіб згідно ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивачів, відповідачів і їх представників, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги про визнання договору дарування дійсним, усунення від спадкування, визнання не набувшим право користування домоволодінням, визнання реєстрації незаконною і скасування реєстрації та визнання права власності, про визнання недійсним договору дарування, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння та державного акту на право приватної власності і на землю, визнання права власності на 1/2 частку домоволодіння та ? частину земельної ділянки як спадкоємцями за заповітом та законом, усунення перешкод в користуванні домоволодінням і зобовязання вчинити певні дії та про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння, визнання недійсним договору дарування домоволодіння, визнання частково недійсним державного акту про право власності на землю, визнання права власності на ? частину домоволодіння та земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом, усунення перешкод в користуванні домоволодінням та зобовязання вчинити певні дії не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є рідними братом та сестрою. 02 жовтня 2006 року помер їх батько - ОСОБА_5. На день смерті ОСОБА_5 йому, згідно свідоцтва про право власності, виданого 03 січня 2001 року виконавчим комітетом Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради, належало домоволодіння № 1 по вул. Надії у м. Дніпропетровську. Згідно довідки з КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради вартість цього домоволодіння станом на 12 травня 2006 року склала - 38 031 грн. Крім того ОСОБА_5 на день його смерті згідно державного акту на право приватної власності, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19 квітня 2001 року № 826 належить земельна ділянка площею 0.0899 гектарів, яка розташована на території Жовтневого району м. Дніпропетровська, по вул. Надії, № 1. 19 жовтня 2006 року у встановленому законом порядку ОСОБА_2 було подано заяву про прийняття спадщини після смерті його батька ОСОБА_5 до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори. До сплину шестимісячного строку після відкриття спадщини після смерті його батька його сестра, ОСОБА_3, у встановленому законом порядку, відмовилась від залишеної їм батьком спадщини на користь брата ОСОБА_2, написавши та подавши відповідну заяву до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори.

У вищезазначеному належному ОСОБА_5 домоволодінні №1 по вул. Надії у м. Дніпропетровську його син ОСОБА_2 проживав і був прописаний з 1990 року, інколи тимчасово залишаючи його та повертаючись в нього знову. Іншого житла крім вищеназваного у ОСОБА_2 ніколи не було. Під час спільного проживання вказаного позивача з батьком в спірному домоволодінні здійснював догляд за ОСОБА_5, власним коштом та силами проводив ремонт, разом з батьком сплачував комунальні платежі, свідченням чого є відсутність боргів. З віком ОСОБА_5 почав зловживати спиртними напоями, у зв'язку з чим внаслідок отруєння алкогольними напоями втратив зір. До того ж, оскільки батько позивача був людиною похилого віку, то постійно хворів. Даний факт підтверджено відповідними медичними документами. Організацією лікування батька та доглядом за ним займався ОСОБА_2 разом з сестрою. Так, у 2006 році він разом з сестрою звертався до військового шпиталю (при обллікарні ім. І.І. Мечнікова) для отримання направлення їх батька до оздоровчого санаторію, про що залишено відповідний запис в реєстрі, журналі установи.

В березні 2006 року ОСОБА_5 було прийнято рішення стосовно відчуження спірного будинку на користь сина ОСОБА_2, з метою чого було здійснено звернення до КП ДМБТІ ДОР. В травні 2006 року всі необхідні документи КП ДМБТІ ДОР було виготовлено, оплату послуг за які було здійснено цим позивачем. Здійснити відчуження спірного домоволодіння довелося терміново відкласти з огляду на втрату позивачем паспорту. Дізнавшись про наміри ОСОБА_5 щодо відчуження належних йому будинку і земельної ділянки, його племінник, ОСОБА_1, відповідач по справі за зустрічним позовом, який підтримував останнім часом добрі стосунки з ОСОБА_5, з корисливих міркувань, почав втручатися в їх сімейні стосунки та життя. У звя'зку з цим ОСОБА_1 27 вересня 2006 року приїхав до м. Дніпропетровська до ОСОБА_5. Відповідач підбурював та налаштовував останнього проти сина та його сестри і 22 вересня 2006 року ОСОБА_1, користуючись довірою і помилковою впевненістю ОСОБА_5 в правильності і добросовісності дій свого племінника, обдурений гарними словами свого племінника, умовив ОСОБА_5 видати на його ім'я довіреність на право ведення його справ, яку оформив державний нотаріус Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори і яка після смерті ОСОБА_5 зупиняє свою дію.

Користуючись важким фізичним станом ОСОБА_5, який був людиною похилого віку, ветераном Великої Вітчизняної війни, інвалідом 3-ї групи, який був сліпим майже на 100%, ОСОБА_1, зловживаючи своїм родинним становищем, довірою до нього, заволодів його документами, та використовуючи для реалізації своїх намірів по заволодінню чужим майном та фактично немічним станом ОСОБА_5, змусив його підписати 25 вересня 2006 року договір дарування будинку, складеного в простій письмовій формі. Цей договір був написаний ОСОБА_1 і не був посвідчений нотаріально.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, отже цей спірний договір немає ніякої юридичної сили. Крім того згідно з частинами 2-3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином передачу майна чи права на нього не можна вважати добровільною, якщо дарувальник у звязку з віком, фізичним чи психічними вадами не міг правильно оцінити і розуміти зміст, характер і значення своїх дій або керувати ними. Заволодіння майном шляхом зловживання цими вадами або віком чи станом особи є протиправним, а одержання права на майно за таких обставин повинно розглядатись як недійсна угода.

24 вересня 2006 року відповідач викинув речі позивача з батькового будинку, закрив будинок на замок, позбавивши сина можливості користуватись житлом, а після смерті батька вселив до цієї спірної домоволодіння сторонніх людей в якості наймачів. Крім того, ОСОБА_1 вивіз ОСОБА_5 з місця проживання, де через тиждень 02 жовтня 2006 року, за невідомих обставин він помер. 05 жовтня 2006 року ОСОБА_1, користуючись довіреністю від 22 вересня 2006 року, виданої ОСОБА_5, яка після його смерті вже не діяла, незаконно виписав позивач (сина ОСОБА_5С.) з домоволодіння №1 по вул. Надії у м. Дніпропетровську. Після цього позивач був вимушений звернутись до прокурора Жовтневого району м. Дніпропетровська, яким після перевірки вищезазначених фактів його прописку поновив. З моменту смерті батька позивач не може проживати у даному домоволодінні та користуватись ним, оскільки ОСОБА_1 змінив замки і на той час поселив ОСОБА_6 і ОСОБА_7, що підтверджено прокурорською перевіркою від 25 січня 2007 року № 25007.

На звернення ОСОБА_2 виконати вимоги закону про спадкування та звільнити будинок відповідач ОСОБА_1 відповів категоричною відмовою. Такі дії відповідача порушують права позивача за зустрічним позовом як спадкоємця та фактично власника спірного майна, передбачені статтею 41 Конституції України, статтями 316, 319, 383 ЦК України та створюють перешкоди у користуванні зазначеним майном.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частиною 3 статті 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_4 також необґрунтовані, виходячи і з наступного. ЇЇ мати ОСОБА_8 дійсно перебувала в шлюбі з ОСОБА_5 і разом з ним починала самовільне будівництво по зведенню домоволодіння з господарськими спорудами № 1 по вул. Надії в м. Дніпропетровську. Але 04 вересня 1989 року ОСОБА_8 померла, 04 серпня 1989 року вона склала заповіт на все належне їй майно і заповідала його дочці ОСОБА_4, на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8 в неї ще не було і не могло бути права власності на спірне домоволодіння і земельну ділянку біля нього, воно не було прийнято в експлуатацію, не визнано право власне соті, не видано державний акт, а тому і не може бути предметом спору як спадщина за заповітом. ОСОБА_5 сам добудовував спірне домоволодіння ще тривалий час після смерті дружини майже 12 років, саме за ним в 2001 році визнано право власності на домоволодіння, перед цим рішенням райвиконкому затверджено акт комісії про прийняття в експлуатацію та прийнято рішення про видачу свідоцтва про право власності. ОСОБА_4 ж ставить питання лише про визнання недійсним свідоцтва, але нічого не говорить і не позивається стосовно рішення про затвердження акту комісії про введення будинку в експлуатацію та про визнання права власності за ОСОБА_5, позовні вимоги стосовно цього не доповнювалися і не уточнювалися.

У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, цим позивачем не було доведено, що свідоцтво про право власності та державний акт про право власності на землю навіть в частині стосовно спірного домоволодіння та земельної ділянки були незаконними та невигідними для набувача ОСОБА_5.

Крім того, дійсно були звернення до правоохоронних органів, однак з цього приводу було винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи та надано відповіді, з підстав відсутності складу злочину, зазначені відповіді та постанову оскаржено не було, тобто жодних злочинів щодо позивача чи відповідача та їх майна вчинено не було. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК (435-15) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

При розгляді справи з позовів та пояснень і доказів сторін не доведено, чому була необхідність укладення саме такого договору (в простій письмовій формі), чому договір не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК (435-15). Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними у справах про визнання договорів дійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).… Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:… 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір про закупівлю, який укладається відповідно до Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти», на вимогу замовника підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Оспорюваний правочин не відповідає переліченим вимогам закону, вчинений у письмовій формі без нотаріального посвідчення, що є порушенням норм закону, оскільки правочини, предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, будівлі та ін.) підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Також зазначений правочин не був належним чином зареєстрований за новим власником.

При таких обставинах суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 не було доведено та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що заявлений ним правочини договір дарування нерухомого майна слід визнати дійсним.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позови ОСОБА_1 і ОСОБА_4 самої і з ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, а ні повністю, а ні частково.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи,а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Неправомірними діями відповідача ОСОБА_1 (позивач за первісним позовом) також було завдано позивачу ОСОБА_2 моральної шкоди, суд вважає підлягаючими частковому задоволенню і вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 500 грн. з цього відповідача на користь позивача за зустрічним позовом, оскільки цим відповідачем дійсно завдано моральної шкоди: нервові хвилювання, моральні страждання, стресові ситуації, хвороба, безпідставне затягування питання про відшкодування шкоди і розгляд справи додатково спричинило нервові хвилювання, позивач конче потребує матеріальної підтримки на законних підставах, але отримати її не може в звязку з неправомірними діями вказаного відповідача, порушується звичний порядок життя сімї позивача. Усвідомлення того факту, що через нього (позивача) його близькі та рідні (сестра) вимушені змінити уклад свого життя, вживати додаткових зусиль і позбавлені через відповідача нормального відпочинку постійно пригнічувало і продовжує пригнічувати позивача; відношення відповідача до скоєного ним, який не тільки не робить нічого для усунення перешкод в користуванні житлом позивачу, але й не визнає позову та своєї вини у скоєному і на протязі вже тривалого часу намагається виставити позивача у вигляді особи, що говорить неправду і це також завдає болю. В задоволенні решти вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач (позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2Ф.) заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_4 по оформленню, видачі, реєстрації договору дарування, свідоцтва про право власності, заповіту та ін.., а вказані позивачі не довели свої вимоги, твердження цих позивачів про наявність будь-яких інших зобовязань та доведеність своїх вимог, не обізнаність, оману та ін. є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_4 стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1М в задоволенні позову про визнання договору дарування дійсним, усунення від спадкування, визнання не набувшим право користування домоволодінням, визнання реєстрації незаконною і скасування реєстрації та визнання права власності слід відмовити, ОСОБА_4 з ОСОБА_2 і самостійно в задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння та державного акту на право приватної власності і на землю, визнання права власності на 1/2 частку домоволодіння та ? частину земельної ділянки як спадкоємцями за заповітом та законом, усунення перешкод в користуванні домоволодінням і зобовязання вчинити певні дії слід відмовити, позовні вимоги ОСОБА_2 можливо задовольнити частково: визнати за ним право власності на домоволодіння № 1 по вул. Надії м. Дніпропетровська в порядку спадкування по закону після смерті батька ОСОБА_5, що помер 02 жовтня 2006 року, визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0.0899 га, що розташована в м. Дніпропетровську по вул. Надії, 1, в порядку спадкування по закону після смерті батька ОСОБА_5, зобовязати ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні земельною ділянкою та домоволодінням № 1 по вул. Надії м. Дніпропетровська та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати 485 грн. 31 коп. та моральну шкоду 500 грн., а всього 985 грн. 31 коп., в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на спадщину, усунення перешкод в користуванні житлом, відшкодування матеріальної і моральної шкоди слід відмовити.

Таким чином суд вважає, що зустрічна позовна заява підлягає задоволенню частково, а позовні вимоги про визнання недійсними договору доручення і довіреності, попереднього договору купівлі-продажу квартири і договору купівлі-продажу квартири, повернення в первісний стан, стягнення коштів та зобовязання вчинити певні дії в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 22, 23, 15, 16, 203, 204, 205, 207, 208, 209, 210, 316, 319, 363, 391, 640, 719, 1167 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 57, 58, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання договору дарування дійсним, усунення від спадкування, визнання не набувшим право користування домоволодінням, визнання реєстрації незаконною і скасування реєстрації та визнання права власності відмовити.

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_1, треті особи виконавчий комітет Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради і Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння та державного акту на право приватної власності і на землю, визнання права власності на 1/2 частку домоволодіння та ? частину земельної ділянки як спадкоємцями за заповітом та законом, усунення перешкод в користуванні домоволодінням і зобовязання вчинити певні дії відмовити.

ОСОБА_4 в задоволенні позову до ОСОБА_1, третя особа виконавчий комітет Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння, визнання недійсним договору дарування домоволодіння, визнання частково недійсним державного акту про право власності на землю, визнання права власності на ? частину домоволодіння та земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом, усунення перешкод в користуванні домоволодінням та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на домоволодіння № 1 по вул. Надії м. Дніпропетровська в порядку спадкування по закону після смерті батька ОСОБА_9, що помер 02 жовтня 2006 року.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0.0899 га, що розташована в м. Дніпропетровську по вул. Надії, 1, в порядку спадкування по закону після смерті батька ОСОБА_9, що помер 02 жовтня 2006 року.

Зобовязати ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні земельною ділянкою та домоволодінням № 1 по вул. Надії м. Дніпропетровська.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати 485 грн. 31 коп. та моральну шкоду 500 грн., а всього 985 грн. 31 коп.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і ОСОБА_4 про визнання права власності на спадщину, усунення перешкод в користуванні житлом, відшкодування матеріальної і моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження або в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя -