Справа № 22ц-1517/10р. Головуюча у І-й інстанції Тімченко О.В.
Категорія справи 57 Доповідач в апеляційній інстанції - ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Петрички П.Ф.,

суддів Зверхановської Л.Д. та Цяцяка Р.П.,

при секретарі судового засідання Глинському О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова на постанову Сихівського районного суду м.Львова від 17 лютого 2010 року у адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова про зобовязання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И Л А:

04.01.2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова, у якому просив поновити пропущений строк на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод та інтересів за період з 01.01.2006 року до 01.01.2010 року; зобовязати відповідача донарахувати і виплатити на його користь недоплачені йому, як дитині війни, щомісячні підвищення до пенсії за період з 01.01.2006 року до 01.01.2010 року в сумі 5 087 грн. 10 коп. та компенсацію втрати частини підвищень до пенсії у звязку із порушенням строків їх виплати за цей же період в сумі 1 893 грн. 53 коп. (а.с.2-3).

Оскаржуваною постановою позов частково задоволено: зобовязано відповідача нарахувати і виплатити позивачеві підвищення до пенсії за період з 01 січня по 31 грудня 2009 року в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком на підставі ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни з урахуванням ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», Закону України „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати та виплачених сум. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено (а.с. 21).

Дану постанову оскаржив відповідач - Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова.

Апелянт просить оскаржувану постанову скасувати і прийняти нове рішення, яким повністю відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права (а.с. 24-26).

Вважає, що судом порушено норми ст.ст. 6, 19 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 159, 163 КАС України, ч.3 ст. 28 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Також звертає увагу на те, що на виконання вимог Закону України „Про соціальний захист дітей війни не було прийнято жодного нормативного акту, а відтак не було визначено за рахунок яких коштів і джерел, в якому порядку і яким чином мали б обчислюватись передбачені згаданим законом підвищення до пенсій.

Вважає, що судом безпідставно не взято до уваги заперечення відповідача щодо невизначенності законодавством поняття „мінімальна пенсія за віком, як розрахункової величини для підвищення пенсії дітям війни, оскільки встановлений ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком застосовується виключно для визначення розміру пенсій, призначених відповідно до зазначеного Закону, і не може застосовуватися для обчислення надбавок або підвищень інших пенсій.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового розгляду, у судове засідання не прибули, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обгрунтованість оскаржуваної постанови в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Встановлено, що позивач народився у 1944 році (а.с. 8) і відповідно до ст.1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» набув статусу „дитина війни, а відтак, відповідно до ст.6 вказаного Закону пенсія позивача повинна виплачуватись із збільшенням її на 30 % мінімальної пенсії за віком.

На час виникнення спірних правовідносин розмір мінімальної пенсії за віком визначався лише ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» і згідно з цією нормою мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України „Про прожитковий мінімум прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.

Таким чином, при визначенні розміру підвищення відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовується розмір мінімальної пенсії за віком, визначений ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», який вираховується виходячи з прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законами про Державний бюджет України на певний рік.

З урахуванням вище наведеного, доводи апеляційної скарги в частині посилань на неврегульованість механізму реалізації положень ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» до уваги прийматись не можуть.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно відсутності бюджетного фінансування передбачених Законом України «Про соціальний захист дітей війни» доплат до пенсії, то колегія суддів вважає, що зазначене не може бути причиною невиконання покладених на управління Пенсійного фонду України зобовязань, оскільки реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, а відтак і ці доводи апеляційної скарги до уваги прийматись не можуть.

За вище наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та прийняв оскаржувану постанову по справі з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для її скасування відсутні і апеляційну скаргу на неї, яка не спростовує висновків постанови суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, повязаних із соціальними виплатами від 18.02.2010 року та ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова відхилити та залишити постанову Сихівського районного суду м.Львова від 17 лютого 2010 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двох місяців з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: