Апеляційний суд Івано-Франківської області
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2010 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Девляшевського В.А.

суддів: Вакарук В.М., Меленко О.Є.

секретаря Курташ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 26 березня 2010 року з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 ОСОБА_5,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 березня 2010 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсними: договір дарування квартири № 82 будинку №4 корпусу №1 по вул. Сухомлинського у м. Івано-Франківську, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 19 вересня 2006 року, та договір дарування цієї квартири, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 24 березня 2009 року. За ОСОБА_4 визнано право власності на спірну квартиру. З ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4 стягнуто 500 грн витрат на правову допомогу та 30 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. З ОСОБА_1 в користь держави стягнуто 119 грн 88 коп судового збору.

Суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що ОСОБА_4 уклала договір дарування згаданої квартири під впливом тяжких для неї обставин та на вкрай невигідних для неї умовах, чим інша сторона угоди скористалась. Інший оспорюваний договір дарування суд також визнав недійсним, вважаючи, що ОСОБА_1 безпідставно набула спірне жиле приміщення у власність, а тому не вправі була його відчужувати іншій особі до вирішення судового спору щодо цього приміщення.

_____________________________________________________________________________

Справа № 22-ц-1200/2010р. Головуючий у 1 інстанції - О.О.Томин

Категорія 21 Доповідач - В.А. Девляшевський

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що висновки суду першої інстанції про обґрунтованість позову ОСОБА_4 не відповідають фактичним обставинам справи та наявним в справі доказам. Вона вважає, що безпідставно не було прийнято до уваги пояснення свідків: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 Крім того, на її думку, суд допустив порушення норм процесуального права.

ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність у ОСОБА_1 права на відчуження їй спірної квартири. На її думку, суд не врахував, що вона, ОСОБА_2, є добросовісним набувачем цього жилого приміщення. Крім того, апелянт вказує, що суд, не повідомивши належним чином про час і місце судового засідання, розглянув справу у її відсутності, чим допустив істотне порушення процесуального законодавства.

Вважаючи у зв`язку із наведеним оскаржене рішення незаконним, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять його скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у позовних вимогах ОСОБА_4

В засідання Апеляційного суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не зявились з невідомих причин, хоч судові повідомлення їм було вручено завчасно. ОСОБА_2 в надісланій суду телеграмі просить розгляд справи відкласти, посилаючись на своє захворювання. Однак, оскільки документальних відомостей про наявність поважної причини неявки не подано, є правові підстави для розгляду справи у відсутності ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 з наведених вище підстав підтримав її представник, вважаючи, що договір дарування спірної квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, суд першої інстанції визнав недійсним без належних правових підстав та обєктивних доказів. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 він визнав обґрунтованою, вказавши також на те, що справа була розглянута у її відсутності неправомірно. Тому просить оскаржене рішення скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у позові ОСОБА_4

Представник ОСОБА_4 апеляційні скарги не визнав, зазначивши, що обґрунтованість позовних вимог, крім документальних відомостей про важкий стан здоровя позивачки, необхідність її стороннього догляду та вимушеність укладення договору дарування квартири , було доведено поясненнями свідків. Вважає, що суд першої інстанції дав правильну оцінку зібраним доказам та ухвалив законне і обґрунтоване рішення. Тому просить його залишити без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (на даний час їй 75 років), укладаючи 19 вересня 2006 року з ОСОБА_1 договір дарування належної їй квартири №82 будинку №4 корпусу №1 по вул.Сухомлинського у м. Івано-Франківську, яка є її єдиним місцем проживання, важко хворіла і тому потребувала постійної сторонньої допомоги та підтримки. Таку допомогу вона розраховувала отримати від ОСОБА_1 відповідно до їх домовленості. Ці обставини були підтверджені документальними доказами та поясненнями свідків: ОСОБА_9, ОСОБА_10 та інших осіб , яким суд першої інстанції дав належну оцінку. Отже, висновок суду про вимушеність укладення згаданого договору з ОСОБА_1 на вкрай невигідних для ОСОБА_4 умовах є правильним. Тому суд обгрунтовано не прийняв до уваги твердження ОСОБА_1 про безвідплатний характер цього договору та її посилання на пояснення вказаних в апеляції свідків. Висновок суду про недійсність названого договору дарування за наявності зібраних обєктивних доказів відповідає розясненню, викладеному у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року " Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, дізнавшись про пред`явлення ОСОБА_4 позову до неї, 24 березня 2009 року відчужила спірну квартиру ОСОБА_2, скривши при оформленні договору дарування наявність невирішеного судового спору щодо цього приміщення.

Оскільки ОСОБА_1 набула у власність спірну квартиру без достатніх правових підстав та знаючи про наявність невирішеного судового спору щодо цієї квартири, вона не мала права відчужувати це майно. Тому суд першої інстанції правильно, у відповідності із ч.3 статті 388 ЦК України витребував спірну квартиру у ОСОБА_2, визнавши недійсним договір дарування цієї квартири, укладений 24 березня 2009 року. При цьому не має правового значення посилання ОСОБА_2 на те, що її слід вважати добросовісним набувачем згаданого жилого приміщення. Адже, згідно ч.3 ст.388 ЦК України власник у цьому випадку має право витребувати майно і від добросовісного набувача.

Посилання ОСОБА_2 на те, що суд першої інстанції, розглянувши справу у її відсутності, допустив порушення норм цивільного процесуального закону, не може бути прийняте до уваги. Адже, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 була завчасно неодноразово повідомлена про час та місце розгляду справи (а.с.131;152;153). Однак, вона жодного разу не з`явилась у судові засідання та не повідомила про причини своєї неявки. Тому суд згідно із ч.4 ст.169 ЦПК України суд вправі був вирішити даний спір у відсутності ОСОБА_2

Приймаючи до уваги наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції по даній справі постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи апелянтів висновків суду не спростовують. Тому підстав для скасування оскарженого рішення не має.

Керуючись ст. ст.209;307;308;313; 314; 324;325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 26 березня 2010 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України на протязі двох місяців.

Головуючий В.А.Девляшевський

Судді: В.М.Вакарук

ОСОБА_11