Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.06.2010

Літинський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Желіховського В.М.

при секретарі Юрчишиній Г.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Літин цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якому зазначив, що згідно договору позики від 28 листопада 2000 року відповідачка взяла в нього в борг 3370 гривень і зобовязалася йому повернути вказані гроші до 01 червня 2001 року. В вказаний строк відповідачка борг не повернула, на прохання добровільно віддати відмовляється. Тому змушений звернутись до суду з вказаним позовом і стягнути з відповідачки основну суму боргу, пеню в розмірі одного відсотка, моральну шкоду та витрати на дорогу та надання юридичної допомоги.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та пояснив, що в 2000 році ОСОБА_2 під розписку позичила в нього гроші в сумі 3370 гривень під один відсоток і зобовязалася повернути на протязі одного року. Але в зазначений термін не повернула і вже на протязі 10 років він не може стягнути з неї ці гроші. Просить позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і пояснила, що ОСОБА_2 позичила в ОСОБА_1 гроші під розписку, зобовязалася повернути, але до цього часу не повернула, тому він змушений звернутися до суду в примусовому порядку змусити ОСОБА_2 повернути йому гроші в сумі 3370, а також пеню, суму інфляційних нарахувань та відсотки за користування позикою, а також моральну шкоду.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав і пояснив, що згідно договору позики від 28 листопада 2000 року ОСОБА_2 заборгувала ОСОБА_1 3370 гривень, які на сьогоднішній день йому не повернула. Крім того, кошти були позичені під один відсоток. За цей час наросла значна пеня в сумі 109626,1 гривень, сума інфляційних нарахувань за період з 01.06.2001 року по 28.04.2010 року у розмірі 3275,64 гривень та відсотки за користування позикою 2889,95 гривень. Також позивачу завдано моральну шкоду і просить стягнути з відповідачки 10000 гривень. Просить позов ОСОБА_1 задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що ОСОБА_1 це колишній її чоловік, в них є спільна донька ОСОБА_5 З 1993 року він разом з сімєю не проживає і про місце його перебування вона не знала. В 1999 році вона звернулась до суду з позовом про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право на житло в квартирі, яка знаходиться в АДРЕСА_1. Під час розгляду справи вони дійшли мирової угоди щодо розподілу даної квартири, згідно якої вона виплачує йому кошти в сумі 5570 гривень за його частку в квартирі, а саме 9 кв.м. Він зобовязався виписатися з даної квартири. 28.11.2000 року вона віддала ОСОБА_1 2200 гривень, а на іншу суму 3370 гривень вона підписала з ним договір позики, який був складений і завірений адвокатом ОСОБА_7 В цей момент коли ми підписували договір позики ОСОБА_1 їй коштів ніяких не передавав. До цього часу позивач з даної квартири не виписався, тому коштів вона йому не сплатила. Вважає договір не дійсним, оскільки коштів вона в нього не брала , а всі правовідносини виникли зі спору про квартиру. Просить в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_5 позову не визнала і просить відмовити в його в задоволенні.

Із показань свідка ОСОБА_5 допитаної в судовому засіданні встановлено, що її мати ОСОБА_2 в 1999 році подала позов до батька ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право на житло в їхній спільній квартирі в АДРЕСА_2, а батько подав зустрічний позов про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення до квартири. В судовому засіданні вони дійшли до мирової угоди, що мати віддасть батькові 5570 гривень за його частину, а він зніметься з реєстрації з даної квартири. Вона віддала йому частину грошей в сумі 2200 гривень, а решту частину зобовязалася повернути після його виписки, уклавши з ним договір позики. Тобто не він позичив її гроші, а вона зобовязалася йому повернути. До цього часу ОСОБА_1 з даної квартири не виписався, а її мати не сплатила йому решту частину грошей, так як він не виконав свого зобовязання в місячний термін.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила. Що в 1997 році до неї звернулися ОСОБА_2 з донькою ОСОБА_5 для оформлення заяви про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на житло. ОСОБА_1 звернувся з зустрічним позовом до них щодо розподілу житлової квартири. На той час квартира не була приватизована. ЇЇ вартість становила близько 16 тис. гривень. Так як її довірителі порядні люди, вони вирішили сплатити ОСОБА_1 5570 гривень за його частину, а він в свою чергу повинен виписатися з даної квартири. В судовому засіданні вони дійшли до мирової угоди, справу провадженням закрили. ОСОБА_2 під розписку віддала ОСОБА_1 частину грошей в сумі 2200 гривень, а коли він мав виписатися то сплатити решту частину. Для офіційного підтвердження цього факту в юридичній консультації її колега адвокат ОСОБА_7 в присутності інших колег склав договір позики, так як іншого виходу з цієї ситуації не було, і всі були задоволенні прийнятим рішенням. Але ОСОБА_1 до цього часу не виписався з квартири і подав до суду заяву про стягнення боргу, хоча його не було. ОСОБА_1 в момент підписання договору позики ОСОБА_2 грошей в сумі 3370 гривень не давав, тому цей договір є удаваним. На той час він не оскаржував ухвалу суду про закриття справи за мировою угодою, тобто був згоден з прийнятим рішенням. Отож виходячи з цього і виникла боргова розписка, яка є недійсною.

Із копії договору позики від 28.11.2000 року (а.с.5) встановлено, що між ОСОБА_9П, та ОСОБА_1 було укладено договір позики на суму 3370 гривень.

Копія розписки (а.с.241) свідчить, що ОСОБА_1 отримав від мулик М.П. і ОСОБА_5 2200 гривень 28.11.2000 року в рахунок вартості його частки квартири АДРЕСА_3.

Із копії заяви від 28.11.2000 року (а.с. 242) до Хмільниксього райсуду видно, що ОСОБА_1 просив закрити провадження по справі за його позовом до ОСОБА_9 та ОСОБА_5, так як вони примирилися.

Із копії касаційної скарги (а.с.207) встановлено, що ОСОБА_1 вказує, що він має право на житло і в даному випадку 9 кв.м. це і є той самий борг за договором позики.

Суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони вчинили насправді.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, ( ст.374 ЦК УРСР в ред. 1963 року ), за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні гроші або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або речей того ж роду та тої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей.

Із пояснень відповідача та свідків в судовому засіданні встановлено, що 28 листопада 2000 року було підписано договір позики в звязку з мировою угодою по іншій справі між сторонами. І в момент підписання договору позивач ОСОБА_1 коштів відповідачці ОСОБА_2 не передавав. А навпаки відповідачка ОСОБА_2 на виконання умов мирової угоди 28.11.2000 року передала ОСОБА_1 2200 гривень в рахунок сплати за частку в квартирі. Також сам позивач в своїй касаційній скарзі стверджує, що зазначений борг виник зі спору про квартиру. Проте належним чином мирова угода заключена не була, а підписано договір позики.

За таких обставин, коли в момент підписання договору позики позивач ОСОБА_1 кошти відповідачу ОСОБА_2 не передав, тому зазначена угода являється не укладеною і він не має права вимагати повернення коштів в сумі 3370 гривень з відсотками та іншими нарахуваннями.

Крім того зазначений договір позики є удаваним правочином, оскільки був вчинений для приховання іншого, тобто необхідно було лише укласти мирову угоду, яка затверджується судом.

Відповідно до ст. 1053 ЦК України новація боргу у позикове зобовязання передбачає, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобовязанням.

Однак зазначена стаття почала діяти з 2004 року, а правовідносини виникли в 2000 році, тобто до прийняття зазначеної норми. Дія зазначеної норми зворотної сили не має, тому і не підлягає до застосування.

Крім того, позивач пропустив строки звернення до суду оскільки позовна заява була подана 18.10.2007 року, а строк звернення минув 28.11.2003 року. В судовому засіданні позивач та його представники не заявляли клопотання про поновлення або продовження пропущеного строку та не вказали на поважність причин пропуску і відповідно не надали суду доказів поважності пропуску строку.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю, оскільки договір позики укладеним не вважається так як не було виконано істотні умови договору, зокрема передача коштів в сумі 3370 гривень позивачем ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2

На підставі ст.ст.1046-1047 ЦК України, керуючись ст.ст. 10,11,60,88,212,213,214,215,224 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а апеляційна скарга протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження, через Літинський районний суд до Вінницького апеляційного суду. Рішення набирає чинності у разі неподання заяви чи скарги протягом визначеного терміну.

Суддя: Желіховський Віктор Миколайович