У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.

При секретарі: Луньо К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2010 року, -

ВСТАНОВЛЕНО:

Оскаржуваним рішенням відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи - Львівське обласне комунальне підприємство "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", приватного нотаріуса ОСОБА_8 про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири у частині зазначення покупця, реєстраційного посвідчення та визнання права власності.

Задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про визнання права власності на ? ідеальну частку квартири.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи. Стверджує, що судом не взято до уваги те, що договір купівлі продажу укладала при тяжких обставинах та даний договір був удаваним. На час укладення спірного договору, ні у її дочки ОСОБА_2, ні у її тодішнього чоловіка ОСОБА_3 не було власних коштів на придбання квартири. Вона ж довела свою платоспроможність, і те що саме за її кошти була придбана спірна квартира.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін на підтримання та заперечення скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.

Частиною 1 ст. 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а ч.2 ст. 235 ЦК України - що у випадку встановлення того, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" міститься роз'яснення про те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (п. 7); що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини, і що за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним (п. 25).

Як вбачається з вище наведених норм закону та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, удаваний правочин не має іншої мети, ніж приховання іншого правочину, і саме суб'єкт, який вимагає застосування наслідків удаваного правочину, повинен довести, що він учинений з метою приховати інший правочин. При цьому обов'язок доведення тієї обставини, що сторони подібної мети не мали, не може бути перекладений на відповідача (відповідачів) у такій справі.

Для визнання правочину удаваним суду слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. При цьому наміру однієї сторони на укладення удаваного правочину недостатньо.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання договору купівлі продажу квартири удаваним правочином, суд першої інстанції вірно виходив з того, що він не учинений для приховання іншого правочину, і що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі. Зокрема, ОСОБА_5 яка була продавцем і стороною даного договору, ствердила, що договір укладався з ОСОБА_9, яка діяла в інтересах сім'ї і дана квартира куплялася для молодого подружжя. Реєстрація і фактичне проживання, з моменту купівлі квартири, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в даній квартирі, свідчать про те, що така була придбана для їхньої сім'ї, і є спільним майном подружжя.

Подача позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири в частині покупця і визнання за нею права власності на спірну квартиру через 8 років після укладення такого та після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і визнання позову ОСОБА_2 може свідчити лише про намагання уникнути в цій частині розподілу майна між бувшим подружжям.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 3 статті 61 СК України, передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Визнавши спірну квартиру спільним майном подружжя, суд з врахуванням вимог передбачених ст. ст. 60, 61, 69, 70 СК України, дійшов до правильного висновку про визнання за ОСОБА_3 права власності ? частини квартири АДРЕСА_2.

Безпідставними є покликання апелянта на відсутність коштів у молодого подружжя на придбання квартири і свою платоспроможність для купівлі такої, оскільки судом беззаперечно встановлено, що така придбана за кошти батьків з двох сторін подружжя і тільки для їхньої сім'ї.

Судом вірно встановлені фактичні обставини справи, правильно застосований матеріальний закон та дотримана процедура передбачена ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308 ч.1, 314 ч. 1 п. 1, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: