Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 672
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3 районної у м. Дніпропетровську ради, третя особа ОСОБА_4 про визнання права власності та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 17 жовтня 2005 року звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 районної у м. Дніпропетровську ради про визнання права власності на нерухоме майно і зобовязання вчинити певні дії, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивачі в своєму позові та в ході судового засідання посилалися на те, що вони в 2004 році по договору купівлі-продажу придбали в рівних частках не закінчений будівництвом будинок 41 по вул. В. Дубініна м. Дніпропетровська, в 2005 році будинок добудували і потім отримали в передбаченому законом порядку документи про готовність будинку і введення його в експлуатацію, але відповідач в порушення їх прав в свій час не визнав право власності за ними на цей будинок через спір з сусідами, не надає документи, не визнає право на будівлю, не оформлені належним чином документи і не зареєстровано право власності на цю будову позивачів і зараз. Потрібно вирішити це питання в судовому порядку. Просили визнати за ними право власності в рівних частках по ? частині на нерухоме майно, а саме домоволодіння № 41 по вул. В.Дубініна м. Дніпропетровська, що складається з будинку А-2: підвальне приміщення загальною площею 34.8 кв. м. /коридор, санвузол, кладові, приміщення/, перший поверх загальною площею 70.3 кв. м./коридор, житлова кімната, санвузли, кухня, хол/, другий поверх загальною площею 70.8 кв. м./гостинна, кладова, санвузол, житлова/, всього загальна площа будинку А-2 175.9 кв. м., житлова площа 92 кв. м., допоміжна 83.9 кв. м., а також водо колонка № 1 і огорожі №№ 2-5, задовольнивши позов без зобовязання вчинити певні дії. оскільки це питання вже вирішено.

Представник відповідача ОСОБА_3 районної у м. Дніпропетровську ради в судовому засіданні уточнені позовні вимоги визнав, підтвердивши пояснення позивачів і обставини спору та не заперечував проти задоволення позову.

Представник третьої особи під час дії доручення з позовними вимогами не погодився, вважає, що будівля позивачів збудована з порушеннями будівельних та інших норм, порушуються її права. Просила в задоволенні позову відмовити. В судове засідання 03 листопада 2010 року не зявилася, про день і час слухання справи повідомлялася належним чином, причина неявки на думку суду не поважна і бездоказова. Суд вважає можливим розгляд справи без участі представника третьої особи згідно зі ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивачів та представника відповідача, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою частковому задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що подружжю позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу обєкту незавершеного будівництва належить в рівних частках 52% готовності незавершеного будівництва житлового будинку А-2, споруд 1, 2 за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Володі Дубініна, 41. Вказаний договір купівлі-продажу був посвідчений і зареєстрований 23 жовтня 2004 року приватним нотаріусом ОСОБА_5 Зазначене домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 0.0330 га, яка належить позивачам на праві власності в рівних частках на підставі державних актів на право власності на землю від 04 листопада 2004 року.

Протягом 2005 року позивачі завершили будівництво будинку і даний обєкт готовий до експлуатації і відповідає будівельним та іншим нормам, що підтверджується висновком ліцензованого експерта.

Пунктом 1.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, затвердженого наказом міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 передбачено, що реєстрації права власності підлягають тільки обєкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці обєкти.

Згідно ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Згідно до вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України «Про планування та забудову територій» будівництвом слід вважати здійснення нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, впорядкування обєктів градобудівництва, розширення та технічного переоснащення.

Судом в судовому засіданні встановлено, що позивачі самовільно без належного дозволу чи належно затвердженого проекту провели закінчення будівництва житлового будинку А-2 без відповідного дозволу, передбаченого положенням про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом державного комітету архітектури та житлової політики України № 273 від 05 грудня 2000 року, згідно з яким дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями архітектурно-будівельного контролю, які одночасно ведуть реєстр наданих дозволів, а виконання будівельних робіт без такого дозволу забороняється. Після закінчення будівництва позивачі звернулися в передбаченому законом порядку до інспекції ДАБК Дніпропетровської обласної ради ввести в експлуатацію самовільно збудованого обєкту нерухомості, з 01 січня 2009 року змінився порядок і механізм вводу обєктів нерухомості в експлуатацію, необхідно отримання громадянами свідоцтва (сертифікату) стосовно вводу в експлуатацію самовільно збудованих обєктів нерухомості інспекцією ДАБК Дніпропетровської обласної ради, куди позивачі стосовно цього сертифікату і звернулися. Розглянувши їх заяви та документи державна архітектурно-будівельна інспекція видала позивачам відповідний сертифікат № ДП 000308 від 04 березня 2010 року про відповідність закінченого позивачами будівництвом обєкту державним стандартам, будівельним нормам і правилам і можливість подальшої експлуатації за призначенням. Обєкт прийнято в експлуатацію, але право власності не встановлено.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тому, у звязку з необхідністю узаконити вищевказане позивачі вимушені звернутися з позовом до суду.

Судом встановлено, що вищезазначені будови позивачами було проведено в межах наданої та приватизованої земельної ділянки, тому визнання за позивачами права власності на обєкти самочинного будівництва не порушує прав фізичних та юридичних осіб. Проведене будівництво не порушує права інших співвласників і власників сусідніх будинків, що підтверджено сертифікатом від 04 березня 2010 року, районна рада не заперечує проти визнання права власності.

У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. У відповідності зі ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджається приналежним йому майном. Власник має право робити відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Користуючись цим правом позивачі використали відповідно до закону надану і приватизовану земельну ділянку, в результаті чого фактично створили і переобладнали приміщення будинку і господарчих споруд вказаного домоволодіння.

На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Враховуючи вказане, суд вважає можливим визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право власності в рівних частках по ? частині на нерухоме майно, а саме домоволодіння № 41 по вул. В. Дубініна м. Дніпропетровська, що складається з будинку А-2: підвальне приміщення загальною площею 34.8 кв. м. /коридор, санвузол, кладові, приміщення/, перший поверх загальною площею 70.3 кв. м./коридор, житлова кімната, санвузли, кухня, хол/, другий поверх загальною площею 70.8 кв. м./гостинна, кладова, санвузол, житлова/, всього загальна площа будинку А-2 175.9 кв. м., житлова площа 92 кв. м., допоміжна 83.9 кв. м., а також водо колонка № 1 і огорожі №№ 2-5. В задоволенні ж решти позовних вимог про зобовязання вчинити певні дії слід відмовити, оскільки питання введення в експлуатацію передбачає інший порядок, вже вирішене іншим чином, відмови від позову в цій частині від позивачів не було.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання та підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 319, 331, 376, 392 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 209, 212-215, 218 ЦПК, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право власності в рівних частках по ? частині на нерухоме майно, а саме домоволодіння № 41 по вул. В.Дубініна м. Дніпропетровська, що складається з будинку А-2: підвальне приміщення загальною площею 34.8 кв. м. /коридор, санвузол, кладові, приміщення/, перший поверх загальною площею 70.3 кв. м./коридор, житлова кімната, санвузли, кухня, хол/, другий поверх загальною площею 70.8 кв. м./гостинна, кладова, санвузол, житлова/, всього загальна площа будинку А-2 175.9 кв. м., житлова площа 92 кв. м., допоміжна 83.9 кв. м., а також водо колонка № 1 і огорожі №№ 2-5.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3 районної у м. Дніпропетровську ради про зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -