Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2010 року. місто Рівне

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Ковальчук Н.М.,

суддів - Собіни І.М., Мельника Ю.М.,

при секретарі - Пашкевич І.О.,

за участю позивачки - ОСОБА_1,

представника позивачки - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду від 24 грудня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, виділ частки, що є у спільній сумісній власності, визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Рівненського міського суду від 24 грудня 2009 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, виділ частки, що є у спільній сумісній власності, визнання права власності на спадкове майно.

Цим рішенням визнано недійсним договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, що укладений 15 червня 2000 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, визначено право спільної сумісної власності по 1/3 частині вказаної квартири за ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 та визнано за позивачкою право власності на спадкове майно: на 1/3 частини квартири, що належала ОСОБА_5 та право на 1/3 частини квартири, що належала ОСОБА_6

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує, що рішення є незаконним через неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Суд не взяв до уваги те, що позивачка не оскаржувала в судовому порядку довіреність від 02.06.2000 року, яку ОСОБА_5 видала ОСОБА_7 В описовій частині рішення суд не вказав позицію відповідача, а в мотивувальній взагалі відсутні мотиви, з яких суд вважає встановленим наявність фактів, якими обґрунтовуються вимоги. Суд зазначив, що ОСОБА_1 звернулась до нотаріальної контори у шестимісячний строк після смерті матері ОСОБА_6 ОСОБА_2 обставини суперечать рішенню суду про встановлення факту прийняття позивачкою спадщини. Безпідставні є висновки про те, що волевиявлення покійної тещі на дарування йому квартири не було. Даний висновок спростовуються поясненнями свідків. Судом достовірно встановлено, що покійна ОСОБА_5 сама не оформила договір дарування через відсутність всіх правовстановлюючих документів, а тому дала доручення особі, якій довіряла, і який був знайомий з сімєю з 80-х років. Також доведено, що позивачці у 2002 році стало відомо про оспорюваний договір дарування. Однак, з позовом про його недійсність вона звернулась у вересні 2006 року. Безпідставні висновки суду про те, що після смерті ОСОБА_6 він вигнав тещу з квартири. Вона добровільно переїхала проживати до своєї другої дочки, оскільки довго залишалась сама дома через зайнятість його на роботі.

____________________________________________________________________________

Справа 22-360-2010 р. Головуючий в 1 інстанції: Ковальов І.М. Доповідач : Ковальчук Н.М.

ОСОБА_5 знала про дарування частки квартири відповідачу, а другий заповіт склала на вимогу ОСОБА_8 Суд зазначив, що нотаріус мав зачитувати для ОСОБА_5 довіреність вслух, однак судом не встановлено, що на день підписання довіреності вона була сліпа. Визнавши договір дарування таким, що вчинений внаслідок обману, суд в рішенні не значив в чому полягає обман при укладенні договору. Частка квартири, яка подарована, не входить до складу спадщини, тому позивачка права власності на цю частку не має.

З цих підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким визначити у спільній сумісній власності 1/3 частку квартири за ОСОБА_6, в решті позовних вимог відмовити.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, що зявились у судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оспорюваний договір вчинений внаслідок обману, ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею по заповіту після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_5, а тому, рішенням суду за нею слід визнати право власності на 2/3 частини квартири.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується частково.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 27 лютого 1996 року належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5

3 вересня 1998 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 свої частки квартири заповіли позивачці.

23 січня 2001 року ОСОБА_5 вдруге склала заповіт на імя ОСОБА_1

Відповідно до ст.112,113 Цивільного кодексу Української УРСР 1963 року майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють, користуються і розпоряджаються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 17 Закону України "Про власність" (чинного на той час) частки у майні, що є спільною сумісною власністю, за відсутності доказів про те, що участь кожного із учасників спільної сумісної власності в цьому була більшою або меншою, визначаються рівними.

З огляду на докази та норми закону визначення судом по 1/ 3 частці у квартирі АДРЕСА_1, що є спільною сумісною власністю, за ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є правильним.

Є обгрунтованим висновок суд першої інстанції щодо строків позовної давності і з таким висновком колегія суддів погоджується. Достовірно встановлено, що позивачка з 2000 року 2005 рік перебувала на заробітках за кордоном і такий факт відповідач не оспорює.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з рішенням в частині визнання недійсним договору дарування, як такого, що вчинений під впливом обману, виходячи із слідуючого.

Про визнання договору дарування недійсним позивачка звернулася в суд у вересні 2006 року, посилаючись на те, що 2 червня 2000 року ОСОБА_5 під впливом обману зі сторони відповідача, підписала довіреність на ім'я ОСОБА_7 на право дарування відповідачу належної їй частки квартири. Скориставшись довіреністю, 15 червня 2000 року був оформлений договір дарування квартири ОСОБА_3 Наміру дарувати квартиру ОСОБА_5 не мала, оскільки з відповідачем була у неприязних стосунках, мала похилий вік і була сліпа. Відсутність її наміру дарувати квартиру свідчить те, що вона двічі, у 1998 році та у 2001 році, заповідала належну їй частку для позивачки. В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що підписуючи довіреність на імя ОСОБА_7, ОСОБА_5 була впевнена, що підписує документи про виписку з квартири.

З цих підстав просила визнати недійсним договір дарування спірної квартири.

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд виходив із того, що при посвідченні 2 червня 2000 року довіреності на ім'я незнайомого їй ОСОБА_7, який на той час був підлеглим ОСОБА_3, з правом підписати договір дарування квартири, ОСОБА_5 такого волевиявлення не мала, оскільки ОСОБА_3 вигнав її зі спірної квартири, вона мала похилий вік, страждала тяжким захворюванням очей, а нотаріус, всупереч цим обставинам, не прочитала вслух текст документа для ОСОБА_5, не зробила про це відповідну відмітку. Також нотаріус, при посвідченні договору дарування, не зясувала дійсного волевиявлення ОСОБА_5 З цих підстав, суд прийшов до висновку, що договір дарування, укладений на підставі довіреності, яка видана внаслідок помилки, є недійсним.

Однак, тільки при доведеності факту обману (тобто винних дій сторони в угоді) і безпосереднього впливу цього обману на волевиявлення іншої сторони при укладенні оспорюваної угоди така угода могла бути визнана недійсною на підставі ст. 57 ЦК Української РСР, оскільки за змістом цієї норми під обманом слід розуміти свідоме (умисне) повідомлення або замовчування стороною угоди неправдивих фактів щодо предмета угоди чи інших суттєвих обставин, в результаті якого інша сторона угоди уклала невигідну для себе угоду.

Судом встановлено на підставі досліджених доказів у їх сукупності, що обман мав місце при укладенні іншого правочину - довіреності на імя ОСОБА_7, оскільки жодною обставиною не підтверджено усвідомлення ОСОБА_5 надання нею довіреності на укладення й підписання договору дарування належної їй частки квартири.

У той же час вимоги в даній справі про визнання вказаної довіреності недійсною не заявлялись.

Задовольняючи позов та визнаючи договору дарування недійсним, суд виходив з доведеності факту обману вчиненого щодо ОСОБА_5 ОСОБА_3 при укладенні цього договору.

Разом з тим, із тексту оспорюваного договору вбачається, що його укладено ОСОБА_7, від імені ОСОБА_5 у відповідності до наданої останньою довіреності, та ОСОБА_9, а тому нотаріус не могла зясувати волевиявлення дарителя.

Суд зазначеній обставині правової оцінки не дав і не встановив дійсного характеру правовідносин сторін, не зазначив у рішенні, в чому полягав обман в угоді дарування, які дії ОСОБА_7 обо ОСОБА_3 свідчили про наявність обману при вчиненні договору дарування, і які відповідно до ст. 57 ЦК Української РСР могли бути підставою для визнання угоди недійсною.

З цих підстав вимоги про визнання договору дарування недійсним, таким, що вчинений під впливом обману, задоволенню не підлягають.

Виходячи з вищенаведеного, не можуть бути задоволені також вимоги про визнання права власності за ОСОБА_1 на частку квартири, яка належала ОСОБА_5

Щодо позовних вимог про право власності на частку квартири за заповітом, яка належала матері позивачки ОСОБА_6, то слід керуватись розясненнями п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року „ Про судову практику у справах про спадкування» де зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Як видно з матеріалів справи у позивачки є всі наявні обставини отримати у нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6

Оскільки, суд першої інстанції невірно визначився у правовідносинах, що виникли між сторонами і неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду скасувати в частині визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на частки квартири з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Керуючись ст.307,309,313,314,316 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 24 грудня 2009 року в частині визнання договору дарування від 15 червня 2000 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 та в частині визнання за ОСОБА_1

права власності на спадкове майно на частки квартири АДРЕСА_1, що залишились після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_5 - скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту його проголошення.

Сторони мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили до Верховного Суду України.

Головуючий: підпис ОСОБА_10

Судді: підпис ОСОБА_11

підпис ОСОБА_12

Згідно: суддя-доповідач ОСОБА_10М