Справа №22-ц-2032/10 Суддя-доповідач - Сибільова
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області у складі :

головуючого Маслова В.О.,

суддів - Сибільової Л.О., Дубровної В.В.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Вільної професійної спілки працівників відкритого акціонерного товариства «Сумське МНВО ім. М.В. Фрунзе», поданої в інтересах позивача ОСОБА_1,

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 квітня 2010 року

у справі за позовом Вільної професійної спілки працівників відкритого акціонерного товариства «Сумське МНВО ім. М.В. Фрунзе»

в інтересах члена профспілки ОСОБА_1

до відкритого акціонерного товариства «Сумське МНВО ім. М.В.Фрунзе»

про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням суду відмовлено Вільній професійній спілці ВАТ «Сумське МНВО ім. М.В.Фрунзе» (далі Вільна профспілка) в задоволенні позовних вимог в інтересах члена профспілки ОСОБА_1 у звязку з їх необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі Вільна профспілка, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав скаргу з мотивів, в ній викладених, представника відповідача, який заперечує проти задоволення скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

10 грудня 2009 року Вільна профспілка звернулась до суду з вказаним позовом в інтересах члена цієї професійної спілки ОСОБА_1, мотивуючи вимоги тим, що ОСОБА_1 з 2005 року працював котельником 3 розряду котельно-зварювального цеху №14 ВАТ «Сумське МНВО ім. М.В.Фрунзе», і наказом №8811/ок від 11 листопада 2009 року був незаконно звільнений за п.1 ст.40 КЗпП України у звязку з скороченням штату працівників.

Вважає, що звільнення ОСОБА_1 проведено з порушенням його права на переважне залишення на роботі, передбаченого ст. 42 КЗпП України, як працівника з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці, без працевлаштування на інше робоче місце при наявності вакантних робочих місць, за наявності обгрунтованої відмови Вільної профспілки в наданні згоди на його звільнення. Просила поновити ОСОБА_1 на роботі та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи спір та відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було додержано законних підстав та порядку звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст. 40 КЗпП України, і позивачем не було доведено його переважного права на залишення на роботі і можливості переведення на іншу роботу.

Цей висновок суду узгоджується з обставинами справи, вірно встановленими судом, та відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовій договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Ч.2 ст. 40 КЗпП передбачає, що звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника без його згоди на іншу роботу.

За правилами ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40, крім випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, не пізніше як через місяць з дня одержання згоди профспілкового органу.

Згідно з розясненнями, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом першої інстанції встановлено, що з 26 липня 2005 року ОСОБА_1 працював котельником 3 розряду котельно-зварювального цеху №14 ВАТ «Сумське МНВО ім. М.В.Фрунзе» (а.с.5-6).

Відповідно до наказу №205 від 01 липня 2009 року по ВАТ «Сумське МНВО ім. М.В.Фрунзе» щодо вжиття заходів по стабілізації фінансово-економічного стану товариства 2 листопада 2009 року було затверджено новий штатний розклад цеху № 14, згідно якого кількість котельників цеху скоротилась з 139 до 125 штатних одиниць, в тому числі котельників третього розряду 49 осіб (а.с.26, 29, 30,59-61).

19 серпня 2009 року ОСОБА_1 повідомлено про наступне вивільнення з роботи в звязку з скороченням штату та чисельності працівників (а.с.8).

23 вересня 2009 року голові Вільної профспілки працівників ВАТ «Сумське МНВО ім. М.В.Фрунзе» було надано подання про надання попередньої згоди на звільнення ОСОБА_1 (а.с.9).

Згідно витягу з протоколу засідання комітету вказаної профспілки від 13 жовтня 2009 року, Вільною профспілкою не надано згоди на звільнення ОСОБА_1 (а.с.10)

Згідно наказу №8811/ок від 11 листопада 2009 року ОСОБА_1 звільнено з ВАТ «Сумське МНВО ім. М.В.Фрунзе» у звязку з скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України без згоди профспілки (а.с.12).

Позивач не оспорює тієї обставини, що в товаристві відбулись зміни в організації виробництва та праці, які виразились в скороченні штату працівників цеху № 14.

З матеріалів справи вбачається, і цього не спростував позивач, що в цеху № 14, такий розряд, як і в нього 3-й, мають 49 працівників, що відповідає однаковій кваліфікації, але лише чотири з них мають дисциплінарні стягнення, з них єдиний позивач - два дисциплінарні стягнення, решта по одному. Крім того, він має найменший стаж роботи на даному підприємстві.

Суд першої інстанції обґрунтовано послався на те, що за наказом про прийняття позивача на роботу, тобто за умовами трудового договору, він був прийнятий котельником саме в цех № 14 - котельно-зварювальний, а тому відсутні правові підстави вважати, що при його звільненні слід було порівнювати його кваліфікацію та продуктивність праці, зокрема, і наявність стягнень, з котельниками аналогічного та нижчого розряду інших цехів, з іншою специфікою роботи. Суд вважає обгрунтованими доводи відповідача в тій частині, що при вирішенні питання про вивільнення працівників враховувались саме працівники котельники котельно-зварювального цеху, по якому приймалось рішення про вивільнення працівників та було затверджено новий штатний розклад, і саме порівняно з ними вирішувалось питання про переважне право на залишення на роботі.

Ч.7 ст. 43 КЗпП України передбачає, що рішення виборного органу первинної профспілкової організації про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обгрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обгрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вірно послався на те, що Вільна профспілка не обґрунтувала своє рішення про відмову в наданні згоди на звільнення позивача, зазначивши, що під мотивованою відмовою слід розуміти відмову, яка ґрунтується на нормах трудового законодавства та ділових (професійних ) якостях працівника, чого не було зроблено профспілкою. Посилання її в окремому листі до власника на не проведення власником з профспілкою консультацій про заходи щодо запобіганню звільненням працівників чи зведенню їх до мінімуму або помякшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень, не запропонування позивачеві іншої роботи, якої, як встановив суд, не було, або перекваліфікуватися, не врахування звернення колективу бригади про залишення позивача на роботі, не могло бути розцінене як обґрунтована відмова в наданні згоди на звільнення (а.с.11).

Посилання позивача на те, що на час його звільнення була можливість перевести його на іншу роботу, є необґрунтованими. Як вбачається з матеріалів справи, підприємство на час його звільнення мало вакантними лише посади, які, відповідно до законодавства, були визначені для працевлаштування осіб з обмеженими можливостями (інвалідів 2 та 3 груп) (а.с.13, 45-47, 63).

Є безпідставними доводи позивача про те, що суд першої інстанції при вирішенні питання про його продуктивність праці помилково взяв до уваги перший наказ про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, який станом на дату звільнення був погашений у встановленому законом порядку.

Згідно ч. 1 ст. 151 КЗпП України, якщо протягом року з дня накладення дисциплінарного стягнення працівника не буде піддано новому дисциплінарному стягненню, то він вважається таким, що не мав дисциплінарного стягнення.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивачеві оголошувались догани за порушення трудової дисципліни у вигляді появи на роботі в нетверезому стані 25 червня 2008 року, а друге 4 червня 2009 року за аналогічне порушення та прогул без поважних причин, тобто останнє дисциплінарне стягнення було оголошене до закінчення року після накладення першого дисциплінарного стягнення, він на підставі вказаної норми закону вважається таким, що на час звільнення мав два дисциплінарних стягнення як показник нижчої продуктивності праці порівняно з іншими працівниками свого цеху (а.с.27-28, 62).

Таким чином, суд прийшов до обгрунтованого висновку про те, що звільнення позивача відбулося на законних підставах та з дотриманням встановленого порядку звільнення, а тому відсутні підстави для його поновлення на роботі відповідно до положень ст. 235 КЗпП України та, відповідно, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції. Обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження суду першої інстанції і отримали обєктивну оцінку.

Рішення суду узгоджується з доказами, наявними у справі, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Вільної професійної спілки працівників відкритого акціонерного товариства «Сумське МНВО ім. М.В. Фрунзе», подану в інтересах позивача ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 09 квітня 2010 року даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді