Справа №22-ц-486/10 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2010 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області у складі:

головуючого: Попруги С.В.

суддів: Хвостика С.Г., Криворотенка В.І.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 31 грудня 2009 року

у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Приватне ремонтно-будівельне підприємство «Рем буд", Служба у справах дітей Сумської міської ради, про визначення частки в спільній сумісній власності на квартиру та встановлення порядку користування жилою площею

та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Сумської міської ради про визнання незаконним розпорядження про приватизацію квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, -

встановила:

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 31 грудня 2009 року у позові ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовлено в звязку з його необґрунтованістю.

Визнано незаконним розпорядження Відділу комунального майна і приватизації Сумської міської ради від 23 березня 2001 року №1560 про приватизацію квартири №14 в будинку №65 «Б» по вул..Інтернаціоналістів у м.Суми, на підставі якого ця квартира передана в спільну сумісну власність ОСОБА_4, ОСОБА_2 і ОСОБА_3

Визнано недійсним свідоцтво про право власності від 23 березня 2001 року на квартиру №14 в будинку №65 «Б» по вул.Інтернаціоналістів у м.Суми загальною площею 50,20 кв.м.

Зазначене рішення суду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оскаржено в апеляційному порядку в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянти, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просять оскаржуване рішення скасувати, постановивши нове рішення про задоволення їх первісних позовних вимог та про відмову в задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_4

В обґрунтування апеляційної скарги зазначають, що приватизація спірної квартири була проведена оформленням права спільної сумісної власності на трьох членів сімї з дотриманням чинного закону, а саме житловий будинок на той час перебував у власності територіальної громади м.Суми, були надані письмові згоди на приватизацію всіх повнолітніх членів сімї, тобто ОСОБА_2 (як тодішнього чоловіка) та ОСОБА_4 (як його дружини), при її проведенні використані житлові чеки в рівних частках.

Також не прийнято до уваги, що у спірну квартиру ОСОБА_2, його тодішня дружина ОСОБА_4 та їх спільна дочка були вселені на підставі ордеру і на умовах найму цього житла відповідно до рішення виконавчого комітету Сумської міської ради, що це житло було надано їм як особам, які перебували на обліку для поліпшення житлових умов.

Вказують, що між Сумським мясокомбінатом та працівником цього підприємства ОСОБА_4 не укладався договір про дольову участь у будівництві будинку або про спільне створення обєкта нерухомості, а суми внесків за період з 1995 по 1997 роки в розмірі 23 млн. 982 тис. карб., які вносились ОСОБА_4 до бухгалтерії підприємства під час її перебування у шлюбі, не можуть розглядатися як платежі в рахунок спільного будівництва будинку, а є матеріальною допомогою підприємству з боку його працівника, тим більше їх розмір дорівнює 1,21 % від необхідних 40% як це визначено самим підприємством.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_3 і їх представника ОСОБА_5 про задоволення апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_4 і її представника ОСОБА_6 про залишення рішення, як законного і обґрунтованого, без змін, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог позовної заяви, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, з 23 грудня 1997 року по 30 листопада 2007 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який потім було розірвано.

Від першого шлюбу у ОСОБА_2 04 лютого 1991 року народилася дочка ОСОБА_3.

На підставі рішення виконавчого комітету Сумської міської ради №433 від 20 вересня 1999 року ОСОБА_4 на склад сімї із трьох осіб: вона, чоловік ОСОБА_7 та його дочка ОСОБА_3, 14 жовтня 1999 року був виданий ордер №157 на право вселення в надане жиле приміщення: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 «Б» у м.Суми, жилою площею 29,28 кв.м.

У послідуючому, розпорядженням відділу комунального майна і приватизації Сумської міської ради за №1560 від 23 березня 2001 року вказане жиле приміщення було сторонами приватизовано і їм було видано свідоцтво про право власності на житло, в якому зазначено, що спірна квартира належить ОСОБА_4, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у звязку з їх необґрунтованістю та задовольнивши зустрічний позов ОСОБА_4, місцевий суд виходив з того, що оскільки будівництво будинку, в якому ОСОБА_4 отримала квартиру, здійснювалось за рахунок коштів як підприємства, де вона попрацювала, так і !ї особистих коштів, тому квартира на момент її приватизації перебувала як у державній, так і в приватній власності. Звідси, ураховуючи, що при приватизації жилі приміщення мають передаватись у власність громадян виключно з державного житлового фонду, тому відділ комунального майна і приватизації Сумської міської ради не мав права надавати сторонкам дозвіл на приватизацію спірного житла, так як квартира знаходилась у спільній власності як ОСОБА_4, так і юридичної особи.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, у приватній власності громадян можуть перебувати жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах.

Із змісту ст,17 цього Закону, а також основ цивільного законодавства, убачається, що інші особи, окрім подружжя та членів сімї, що брали участь у будівництві жилого будинку не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно.

Матеріалами справи підтверджено, що жилий будинок №65 «Б» по вул..Інтернаціоналістів у м.Суми будувався Сумським мясокомбінатом для забезпечення житлом працівників підприємства, потребуючих цього. У звязку з відсутністю достатніх коштів для будівництва жилого будинку на конференції трудового колективу підприємства 16 травня 1995 року було прийнято рішення про здійснення подальшого будівництва жилого будинку за рахунок коштів Сумського мясокомбінату (60%) та із залученням коштів майбутніх мешканців цього будинку (40%), які перебувають на черзі для отримання житла на цьому підприємстві (т.1 а.с.83-84).

З виписки з протоколу №49 спільного засідання адміністрації та профкому Сумського мясокомбінату від 18 грудня 1997 року вбачається, що працівники підприємства, в тому числі і ОСОБА_4, подали заяви, склали договора - зобовязання з підприємством щодо погодження вносити 40% вартості робіт (т.1 а.с.22, 85).

При цьому ніякого договору з підприємством на дольову участь у будівництві вказаного жилого будинку чи квартири ОСОБА_4 не укладала, що свідчить про відсутність домовленості з Сумським мясокомбінатом на створення спільної власності.

Укладений же нею з мясокомбінатом договір - зобовязання від 01 червня 1995 року свідчить тільки про надання згоди на компенсацію 40% витрат на будівництво жилого будинку в сумі 787,99 млн. крб., яка підлягає уточненню, з умовою, що підприємство виділить їй двокімнатну квартиру жилою площею 29,28 кв.м. Також у цьому договорі зазначено, що при невнесенні своєчасно грошових коштів фінансові затрати мешканця будинку компенсуються йому мясокомбінатом (т.1 а.с.86).

Отже, ніякої домовленості між сторонами договору - зобовязання про набуття спільної часткової власності на конкретне жиле приміщення не було, тому ОСОБА_4 не могла стати співвласником спірної квартири, але згідно довідки мясокомбінату, її внесок на будівництво квартири за період з 1995 по 1997 роки становить 23 млн. 982 тис. 247 крб. (т.1 а.с.93).

Таким чином, спірне жиле приміщення, яке до його приватизації відносилось до державного житлового фонду, що убачається із рішення виконавчого комітету Сумської міської ради №433 від 20 вересня 1999 року щодо надання жилих приміщень відомчого житлового фонду у нових будинках (т.1 а.с. 173), в порядку його приватизації за заявою ОСОБА_4 на законних підставах безкоштовно було передано у спільну сумісну власність наймачу квартири ОСОБА_4 та членам її сім'ї: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які на той час там фактично мешкали (т. 1 а.с. 11).

За таких обставин, у суду першої інстанції не було законник підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4, оскільки вони є необґрунтованими.

Приймаючи до уваги, що висновки суду першої інстанції щодо вирішення зустрічного позову не відповідають обставинам справи, а також допущено порушення судом норм матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне рішення місцевого суду від 31 грудня 2009 року в даній частині скасувати і постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Що стосується первісних позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3, то рішення місцевого суду в цій частині, яким було відмовлено в їх задоволенні, у звязку з неправильним застосуванням норм матеріального права та невідповідністю висновку суду обставинам справи також підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цих вимог, виходячи з наступного.

Згідно ч.2 ст.370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Матеріалами справи підтверджено, що при приватизації спірної квартири у 2001 році ОСОБА_4 визнавала, що кожен з мешканців квартири має рівне права право власності на неї, стосовно інших домовленостей вона не надала ніяких доказів.

Оскільки ніяких інших домовленостей з цього приводу не доведено, а закон закріплює презумпцію рівності часток кожного із співвласників в спільній сумісній власності, тому колегія суддів вважає, що кожен із сторін, мешканців спірної квартири, має право на 1/3 частину у спільній власності на це жиле приміщення.

Також колегія суддів вважає за можливе задовольнити і вимогу позивачів за первісним позовом про встановлення порядку користування квартирою, яка складається з двох жилих кімнат, площею 17,1 так 11,8 кв.м., а також з підсобних приміщень (т.1 а.с.10), оскільки між сторонами стали виникати спори стосовно користування нею, при якому жилу кімнату площею 17,1 кв.м. виділити ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а ОСОБА_4 виділити кімнату жилою площею 11,8 кв.м. разом з лоджією площею 1,3 кв.м., підсобні приміщення: кухню, коридор, ванну і туалет залишити у спільному користуванні сторін.

Такий порядок користування квартирою не буде порушувати права сторін, як співвласників цього жилого приміщення.

Керуючись ст.ст.307 ч. 1 п.2; 309 ч.1 п.п.3, 4; 314 ч.2; 316 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м.Суми від 31 грудня 2009 року в даній справі скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Визначити частки ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спільній власності на квартиру №14 в будинку №65 «Б» по вул. .Інтернаціоналістів у м.Суми рівними, у розмірі по 1/3 частині кожному.

Встановити порядок користування квартирою, яка розташована в м.Суми по вул. Інтернаціоналістів, 65 «Б», кв.14, виділивши ОСОБА_2 разом з дочкою ОСОБА_3 жилу кімнату площею 17,1 кв.м., а відповідачці ОСОБА_4 - жилу кімнату площею 11,8 кв.м. з лоджією площею 1,3 кв.м., підсобні приміщення: кухню, коридор, ванну і туалет залишити в спільному користуванні сторін.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Сумської міської ради про визнання незаконним розпорядження про приватизацію квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру відмовити.

Рішення набрало законної сили негайно і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двох місяців безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий

Судді