Справа №22-ц-4681/10 Суддя-доповідач - Сибільова
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області у складі :

головуючого Маслова В.О.,

суддів - Дубровної В.В., Сибільової Л.О.,

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 жовтня 2010 року

у справі за позовом публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» в особі Сумської обласної дирекції до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором за рахунок заставленого майна

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» в особі Сумської обласної дирекції про визнання недійсним договору про надання кредиту,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 жовтня 2010 року позов ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» в особі Сумської обласної дирекції задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» в особі Сумської обласної дирекції заборгованість за кредитним договором №014/9883/82/81254 від 17 грудня 2007 року в сумі 399 048 грн. 75 коп. за рахунок заставленого майна, а саме квартири АДРЕСА_1, а також судові витрати в сумі 1730 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» у задоволенні позову та задовольнити її позов.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідачів, які підтримали апеляційну скаргу з мотивів, в ній викладених, представника ПАТ «ОСОБА_2 Аваль», яка заперечує проти скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Позивач ВАТ «ОСОБА_2 Аваль» у липні 2009 року звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 17 грудня 2007 року між ВАТ «ОСОБА_2 Аваль» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, згідно якого банк надав їй кредит в сумі 42 600 доларів США з строком повернення до 17 грудня 2014 року зі сплатою відсотків у розмірі 13,25% річних. В забезпечення зобовязань за кредитним договором з ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 18 грудня 2007 року було укладено іпотечний договір, згідно якого вони передали в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру кв. № 49 загальною площею 66,36 кв.м., що належить їм на праві спільної часткової власності і розташована в м. Суми, вул. Металургів, 16.

Позичальник взятих на себе зобовязань по кредитному договору не виконував, у звязку з чим на адресу відповідачів було направлено претензію-попередження про необхідність сплати заборгованості за кредитним договором та попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі не виконання цієї вимоги. Дана претензія відповідачами була залишена без відповіді та задоволення. У банку виникло право на дострокове стягнення всієї суми кредиту. Станом на 27 липня 2009 року у боржника виникла заборгованість перед банком в сумі 47 541,02 дол. США, що еквівалентно 364 454,21 грн.

Просив стягнути з відповідачів на його користь борг в сумі 364 454, 21 грн. по кредитному договору за рахунок заставленого майна відповідно до іпотечного договору, а саме: трикімнатної квартири № 49, що розташована в м. Суми, вул. Металургів 16.

В подальшому ВАТ «ОСОБА_2 Аваль» уточнив свої вимоги та просив стягнути з відповідачів на його користь борг за кредитним договором станом на 12 травня 2010 року в сумі 50449,28 доларів США, що еквівалентно 399855,94 грн., за рахунок заставленого майна відповідно до договору іпотеки (а.с.109-111).

ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом, мотивуючи вимоги тим, що дійсно між нею та ВАТ «ОСОБА_2 Аваль» 17 грудня 2007 року було укладено кредитний договір, умови якого передбачають, що вона зобовязується повернути банку суму кредиту та сплачувати проценти у доларах США шляхом сплати щомісячними платежами до 17 грудня 2014 року. Вважає, що банк не мав права на кредитування в іноземній валюті, вказаний кредитний договір суперечить ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України та є кабальним для неї як споживача, а тому на підставі ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є недійсним. Зазначає, що не приймала на себе обовязку нести валютні ризики під час виконання кредитного договору у звязку із світовою фінансовою кризою, оскільки курс долара США по відношенню до гривні зріс майже в два рази, що суттєво позначилось на її платоспроможності. Просила визнати кредитний договір недійсним та відмовити ВАТ «ОСОБА_2 Аваль» у задоволенні його вимог.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов банку, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконала своїх зобовязань перед кредитором за укладеним кредитним договором, чим було порушено права позивача.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що укладення договору кредиту в іноземній валюті не суперечить діючому законодавству і не є підставою для визнання цього договору недійсним.

Цей висновок суду узгоджується з матеріалами справи та відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 17 грудня 2007 року між позивачем ВАТ «ОСОБА_2 Аваль» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 014/9883/82/81254, згідно якого банк надав ОСОБА_1 кредит в сумі 42 600 доларів США строком до 17 грудня 2014 року, зі сплатою за користування кредитними коштами 13,25 % річних. В свою чергу ОСОБА_1. зобовязалась повернути отриманий кредит, сплатити відсотки, штрафи, пеню та винагородження в строки та на умовах зазначеного договору.

В забезпечення виконання зобовязань з ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки №1494 від 18 грудня 2007 року, предметом якого є трикімнатна квартира № 49, загальною площею 66,36 кв.м, розташована в м. Суми, вул. Металургів, 16. Вказана квартира належить відповідачам на праві спільної сумісної власності.

Зобовязання за кредитним договором боржником не виконувались, і 22 червня 2009 року відповідачам банком направлялась претензія про сплату заборгованості та попередження про звернення стягнення у протилежному випадку на предмет іпотеки. Відповідачі отримання даного попередження не спростовують. На цей час заборгованість боржника по простроченому кредиту становила 1307,62 доларів США, сума несплачених прострочених відсотків 3461, 92 доларів США, сума несплачених строкових відсотків 429,02 доларів США, нараховано в звязку з цим пені 3760,29 доларів США. Дана претензія була залишена без відповіді та задоволення (а.с.13).

Станом на 12 травня 2010 року заборгованість позичальника склала 50 449,28 дол. США, в тому числі сума простроченого кредиту 3072,05 доларів США, сума несплачених відсотків 8000,09 доларів США, сума несплачених строкових відсотків 296,77 доларів США.

Згідно ст. ст. 526, 530 ч.1 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності інших умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ст. 1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046, ч.1 ст. 1048 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором або законом.

Ч.1 ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позивач довів, що позичальник допустила порушення зобовязань за договором кредиту, а тому у нього виникло право достроково стягнути всю суму кредиту та відповідних нарахувань за відсотками та пені за рахунок предмету іпотеки. Умови реалізації права вимагати виконання зобовязань банком дотримані, відповідачам надсилались повідомлення про порушення умов кредитного договору, про нарахування пені та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ст. 7 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязаннням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання.

Згідно ч.1 ст. 33 зазначеного Закону, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Отже, погашення суми боргу за рахунок заставленого майна відповідає вимогам закону.

Є безпідставними посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги той факт, що банк не мав права видавати кредит в іноземній валюті, що грошові зобовязання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо субєкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до ст. 524 ЦК України та ст. ст. 189, 198 ГК України, і на здійснення валютних операцій НБУ видає генеральні та індивідуальні ліцензії, яких ВАТ «ОСОБА_2 Аваль» не має.

Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року №483, надає право уповноваженим банкам використовувати іноземну валюту як засіб платежу без отримання індивідуальної ліцензії за умови, що банк є ініціатором або отримувачем за валютною операцією.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банки мають право на підставі банківської ліцензії здійснювати банківські операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, при цьому ст. 2 цього Закону встановлено, що терміни «кошти» у цьому Законі вживаються у значенні «гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент». Вказана норма закону дозволяє банкам на власний ризик, при наявності ліцензії, проводити операції з кредитування, і не зобовязує банки брати на себе будь-які ризики, повязані з цим кредитуванням.

Згідно з листом НБУ від 07 грудня 2009 року № 13-210/7871-22612 щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «»Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, розяснено, що на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті, а тому операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

В справі є докази тому, що банк-позивач отримав необхідні банківські ліцензії та дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі на шляхом залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Необґрунтованими є доводи відповідача щодо несправедливості покладення на неї валютних ризиків за договором кредиту.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України.

Згідно ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюються Національним банком за погодженням з Кабінетом Міністрів.

Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затверджене постановою правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 496, визначає, що офіційний курс гривні до іноземних валют, в тому числі до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

З вказаного вбачається, що незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Виходячи зі змісту ст. ст. 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику, і відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобовязання на підставі ст. 617 ЦК України.

Відповідно до ст. ст. 625, 629 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, договір є обовязковим до виконання для виконання сторонами.

При укладенні кредитного договору в іноземній валюті та взятті на себе зобовязань на підставі його умов сторони не мали підстав вважати, що валютний курс буде незмінним, повинні були враховувати підвищений валютний ризик за таким кредитом, який несе саме позичальник.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Обставини, на які посилається відповідач, були предметом дослідження суду першої інстанції і отримали об'єктивну оцінку.

Суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, рішення суду узгоджується з доказами, наявними у справі, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 жовтня 2010 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді