№ 2-1211/10
РІШЕНИМ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.12.2010р. ВІльногірський міський суд Дніпропетровської області в складі головуючого судді Литвинової Р.А., при секретарі Заіка А.В., за участю відповідача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Вільногірську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,
Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1М, про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, в якому зазначає, що з 1996р. до 2003р. вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей : дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Останнім часом вони з відповідачем спільне господарство не ведуть, оскільки їх сім'я фактично розпалась. На цей час в органах РАЦС розірвання шлюбу не зареєстроване.
Діти проживають сумісно з нею та знаходяться на її утриманні, тому відповідач повинен надавати допомогу на їх утримання. Вона не взмозі забезпечити дітей всім необхідним, оскільки не має відповідного доходу. До того ж їх син хворіє, в даний час вона оформляє на нього групу інвалідності.
Відповідач є приватним підприємцем, в м. Вільногірську має два торгових місця, від чого отримує щомісячний дохід від 15 000грн. до 20 000грн. Вона працює в ЗАТ «Кримський титан», щомісячно заробляє близько 1 000грн., крім заробітної плати інших доходів не має.
Оскільки відповідач має щомісячний дохід, який неможливо проконтролювати, не має суворої бухгалтерської звітності, вона вважає, що з нього треба стягнути аліменти в твердій грошовій сумі. На її думку, він взмозі сплачувати аліменти на її користь на утримання неповнолітніх дітей в сумі 1 500грн. на місяць.
Позивач просить задовольнити її позов та стягнути з відповідача на її користь аліменти в зазначеній сумі.
В судове засідання позивач надала заяву з проханням розглядати дану справу за її відсутності (а.с.42).
Відповідач в судовому засіданні пояснив, що позов він не визнає, оскільки діти знаходяться на повному його утриманні. В листопаді поточного року він дізнався про те, що шлюб з позивачкою розірвано в 2003 році, Але, в дійсності весь час вони проживали спільно, тобто однією сім'єю, вели сумісне господарство, разом з ними також проживають і їх діти, яких він особисто повністю всім необхідним забезпечує, а саме : одяг, взуття, харчування вдома, а також оплачує харчування в школі.
Позивач дітям не купує взагалі нічого. Старша дочка збиралась прийти з ним до суду і повідомити про це, але вона боїться матір, не хоче її цим образити. Йому вона сказала, що у випадку, якщо вони будуть проживати окремо, то вона особисто бажає і буде проживати з ним, тобто з батьком.
Вдома позивач не виконує свої обов'язки по догляду за дітьми, не готує їжу, не слідкує за їх одягом, все це виконує він. Вона вранці йде на роботу і навіть не розбудить дітей, все це робить він, збирає дітей до школи, готує сніданки, обіди, а позивач дозволяє собі з'явитись додому близько 12-ї години ночі і де вона проводить свій час, - йому не ВІДОМО.
За весь час спільного проживання він все робив для сім'ї, продав автомобіль, з однокімнатної квартири сім'я переїхала в трикімнатну. Він брав кредити, придбавав все для сім'ї, він особисто за них і розраховувався.
Кожного року він оплачував оздоровчі путівки для дітей. Нещодавно вони їздили в Дніпропетровськ, де він повністю оплатив діагностику сина, придбав йому необхідні ліки.
Через вказані причини він не визнає пред'явлений до нього позов. Якби вони проживали з позивачкою окремо, то він не заперечував би проти позову і сплачував би аліменти на утримання дітей в залежності від того, хто з дітей з ким буде проживати. А на даний час він просить відмовити в задоволенні позову, оскільки він повністю матеріально утримує своїх дітей.
Матеріалами справи встановлено наступне.
З 02.11.1996р. сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджено копією свідоцтва про їх одруження (а.с.З).
У шлюбі у них народилось двоє дітей : дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджено копіями свідоцтв про їх народження (а.с.4,5).
Як вбачається з наданої інформації від Вільногірського МВ ГУМВС України, відповідач зареєстрований за вказаною в позові адресою (а.с.8).
Наданими в судове засідання розписками відповідач підтвердив факти позик грошових коштів у фізичних осіб (а.с.15-20,25) та оформлення кредиту в банківській установі (а.с.21)
Наданими медичними документами позивач'підтвердила факт незадовільного стану здоров'я сина та перебування його Д-обліку в дитячій лікарні з приводу кількох захворювань (а.с.23,27,28,44), зазначено, що дитина потребує тривалого лікування з иослідуючим оформленням інвалідності.
Між сторонами складись неприязні стосунки, про що свідчать їх звернення до відділу міліції через виникнення сварок та конфліктів (а.с.29,30,47,48).
Як вбачається з наданої довідки, середня заробітна плата позивача знаходиться в межах 1 300 - 2 770грн. (а.с.32).
Як приватний підприємець відповідач надає відомості про доходи в податкову інспекцію (а.с.З5-38,40).
Відповідачем надано в судове засідання платіжні документи на підтвердження придбання ним ліків для сина, оплати для нього медичних послуг, а також по оплаті комунальних платежів (а.с.45-47).
Заслухавши пояснення відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які посилались сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.
Згідно зі ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
У відповідності до ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних членів сім'ї та інші обставини, що мають значення для розгляду справи.
В процесі судового розгляду справи встановлено, що після розірвання шлюбу, з 2003 року сторони продовжували проживати спільно однією сім'єю, також продовжують до теперішнього часу вести сумісне господарство. Як пояснив відповідач, вони продали автомобіль, розширили житлову площу, з однокімнатної квартири переїхали до трикімнатної.
Для нього було великою несподіванкою факт розірвання їх шлюбу, про що йому тільки в листопаді повідомила позивач.
Є очевидним той факт, що позивачем розірвання шлюбу в органах РАЦС не реєструвалось, про що вона зазначила в своєму позові.
Факт проживання сторін за вказаною в позові адресою ними не оспорюється, він є встановленим та доведеним.
Згідно із нормами ст.10 ЦПК України позивач повинен довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ет.ст.57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини.
При цьому позивач, пред'являючи вимогу до відповідача про виплату на її користь аліментів на утримання дітей, не надала доказів тому, що відповідач ухиляється від добровільного, належного, матеріального утримання своїх дітей. А надані ним на підтвердження цих обставин доводи та докази позивач не спростувала. Вона висловила категоричні заперечення проти допиту дітей в судовому засіданні для з'ясування питання щодо участі батька у їх утриманні і вихованні.
Відповідач суду пояснив, що він виконує вдома всі побутові справи, в тому числі одноособово виконує всі обов'язки по догляду за дітьми, а саме: призводить в порядок їх одяг, готує їжу, збирає та проводжає до школи, купує та готує їжу вдома та оплачує шкільні обіди, купує дітям одяг та взуття., позивач домашніми справами займається вкрай рідко. Також він надав суду докази оплати медичних послуг та придбання ним ліків для сина, який хворіє.
Отже, за вказаних обставин суд не вбачає законних підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей та задоволення позову ОСОБА_2
Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при подачі даного позову до суду судові витрати (державне мито та витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи) не сплачувались.
Оскільки позов ОСОБА_2 залишено без задоволення, то названі судові витрати підлягають стягненню з позивача.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 58-60, 88, 209 ч.З, 212 - 215, 218 ч.І, 222 ЦПК України, стхт.180-183 Сімейного кодексу України, суд
ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави державне мито (судовий збір) у розмірі 51.00 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 у встановленому законом порядку витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120.00 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом,

У відповідності до вимог ст.222 ЦПК України копію рішення направити позивачу.

Повний текст рішення суду буде виготовлено після 24.12.2010р.

ОСОБА_6. Литвинова