Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

справа № 2-739/10

м. Балаклія 17.05.2010 року

Балаклійський районний суд Харківської області у складі:

головуючого: Стригуненко В.М.,

за участю секретаря: Паточка А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Балаклійської районної державної адміністрації Харківської області про визнання дій незаконними та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

24.03.2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Балаклійської районної державної адміністрації Харківської області щодо не виплати належних йому соціальних виплат в законодавчо установлених розмірах;

зобовязати вчинити дії щодо перерахунку та виплати йому недоплачену різницю одноразової компенсації, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, за шкоду, заподіяну здоровю, як особі, яка стала інвалідом внаслідок Чорнобильської катастрофи при встановленні інвалідності ІІ групи в розмірі 15 мінімальних заробітних плат;

зобовязати вчинити дії щодо перерахунку щорічної грошової допомоги на оздоровлення у розмірі 4 мінімальних заробітних плат за 2006 рік і у розмірі 5 мінімальних заробітних плат за 2007-2010 роки, виходячи із законодавчо встановлених розмірів мінімальної заробітної плати на день фактичного виконання виплати;

зобовязати відповідача і в подальшому проводити нарахування та належні позивачу соціальні виплати виключно із законодавчо встановлених розмірів мінімальної заробітної плати на день фактичного виконання нарахування та виплат.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інвалідом ІІІ групи був з 01.03.1999 року, є інвалідом ІІ групи з 25.10.2006 року внаслідок захворювання, отриманого при виконанні обовязків військової служби під час ліквідації наслідків на ЧАЕС, і віднесеним до 1 категорії. На підставі ч.1 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» він має право на отримання різниці в одноразовій компенсації, як учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, за шкоду, заподіяну здоровю, як особі, яка стала інвалідом внаслідок Чорнобильської катастрофи при встановленні інвалідності ІІ групи в розмірі 15 мінімальних заробітних плат. На підставі ч.4 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» він має право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі чотирьох і пяти мінімальних заробітних плат. Водночас, при встановленні інвалідності ІІ групи 25.10.2006 року позивачу виплачена одноразова компенсація 18.12.2006 року в розмірі 221 гривня 20 копійок. У 2006-2009 роках вказані соціальні виплати були здійснені не у повному обсязі. Так, у 2006 році фактично ним отримано 90 гривень щорічної грошової допомоги на оздоровлення, у 2007 році 120 гривень, у 2008 році 120 гривень і у 2009 році 120 гривень.

Відповідач надав заперечення на позов, в яких просить суд в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що, дійсно, управління проводить нарахування та виплату позивачу одноразової компенсації, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, за шкоду, заподіяну здоровю, як особі, яка стала інвалідом внаслідок Чорнобильської катастрофи, при встановленні інвалідності і виплату різниці в одноразовій компенсації при встановлені вищої групи інвалідності та щорічної допомоги на оздоровлення, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС I категорії. Вважає, що його дії при виплаті вказаних видів допомог є цілком законними, оскільки він проводив нарахування та виплату допомоги в межах бюджетних асигнувань на ці цілі, передбачених Законом України «Про Державний бюджет» на відповідний рік, Постановою Кабінету Міністрів України №562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 12.07.2005 року, Постановою Кабінету Міністрів України №836 від 26.07.1996 року «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Положенням «Про порядок виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоровю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сімям за втрату годувальника», затвердженого наказом Міністерства з питань надзвичаних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи №28 від 31.12.1996 року, Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якими було визначено розміри вказаних виплат та порядок їх проведення.

Також у своїх запереченнях відповідач наполягав на відмові в задоволенні позову через відсутність правових підстав для нарахування та виплати відповідних допомог в розмірах, вищих, ніж встановлено діючим законодавством.

Для розгляду позову сторони в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, однак надали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Суд вирішив можливим розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів.

Суд, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши матеріали справи, оцінивши ці докази в сукупності, визнає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені обставини і визначені відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції 1 категорії, що підтверджується посвідченням серії А №105713 (а.с.6) та був інвалідом ІІІ групи з 01.03.1999 року, інвалідність ІІ групи встановлена з 25.10.2006 року, що підтверджується довідками МСЕК серії 2-98 ХАР №028180, №025992, серії ХАР-05 №024514, серії ХАР-05 №003028 (а.с.7-8).

Відшкодування шкоди особам, постраждалим внаслідок аварії на ЧАЕС, здійснюється у відповідності з Законом України від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ «Про статус та соціальний захист громадян постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон України №796-ХІІ).

Статтею 48 Закону України №796-ХІІ визначено, що учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, одноразова компенсація виплачується: інвалідам 3 групи в розмірі 30 мінімальних заробітних плат, інвалідам 2 групи 45 мінімальних заробітних плат. Виплата здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент встановлення інвалідності. Виплати, зазначені в цій статті, провадяться протягом одного місяця з дня встановлення інвалідності. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. Відповідно до ч.2 цієї статті: у разі встановлення інвалідності вищої групи інвалідам виплачується різниця у компенсаціях.

Особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, і є інвалідом ІІІ групи, відповідно до ч.4 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XІІ від 28.02.1991 року виплачується щорічна допомога на оздоровлення інвалідам ІІІ групи у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат, інвалідам ІІ групи у розмірі пяти мінімальних заробітних плат.

Згідно із ч.7 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати.

26.02.2010 року позивач звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Балаклійської районної державної адміністрації Харківської області із заявою про перерахунок і виплату йому одноразової компенсації, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, за шкоду, заподіяну здоровю, як особі, яка стала інвалідом внаслідок Чорнобильської катастрофи, в звязку зі встановленням йому ІІ групи інвалідності 25.10.2006 року, виплативши різницю в розмірі 15 мінімальних заробітних плат, щорічної допомоги на оздоровлення за 2006-2009 роки та в подальшому проводити відповідні виплати в законодавчо встановлених розмірах (а.с.9), на яку отримав відповідь-відмову від 12.03.2010 року (а.с.10).

Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених Законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоровя, створення єдиного порядку визначення категорії зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені у Законі України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Що стосується вимог щодо перерахунку і виплати позивачу одноразової компенсації, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, за шкоду, заподіяну здоровю, як особі, яка стала інвалідом внаслідок Чорнобильської катастрофи, виплативши різницю при встановленні ІІ групи інвалідності 25.10.2006 року у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, то суд приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що виплата одноразової компенсації позивачу за встановлення 25.10.2006 року ІІ групи інвалідності була проведена 18.12.2006 року в розмірі 221 гривня 20 копійок.

Дійсно, розмір різниці в одноразовій компенсаціїї, виплаченій позивачу, не відповідає розміру 15 мінімальних заробітних плат на момент проведення виплати. Порядок нарахування і виплати одноразової компенсації учасникам ліквідації наслідків на ЧАЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, при встановленні інвалідності визначається Кабінетом Міністрів України, і, встановлюючи такий порядок, останній не може допустити звуження змісту та обсягу прав позивача, встановлених цим же Законом. Крім того, у ч.1 ст.67 Закону №796-ХІІ встановлено, що розміри доплат, пенсій і компенсацій, підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати.

Проте, дані позовні вимоги не підлягають задоволенню через пропущення трирічного строку позовної давності звернення до суду за відповленням свого порушенного права. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позивач звернувся до суду 24.03.2010 року. Відповідно позовні вимоги в частині перерахунку і виплати йому різниці в одноразовій компенсації 18.12.2006 року за встановлення 25.10.2006 року ІІ групи інвалідності подано з пропуском трирічного строку, встановленого ст.257 ЦК України.

Що стосується позовних вимог щодо нарахування та виплати позивачу щорічної допомоги на оздоровлення за 2006-2008 роки, то суд не вбачає підстав для їх задоволення з наступних підстав.

Стосовно допомоги на оздоровлення на 2006 рік, суд зазначає, що статтею 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» було зупинено на 2006 рік дію абзацу 2 частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в частині виплати компенсацій і допоміг у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати, а статтею 109 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 року №562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» було надано право в 2006 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до чинного законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами. Отже, виплата допомоги на оздоровлення була виплачена позивачу згідно Постанови КМУ №562 в розмірі 90 гривень.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Порушень ст.19 Конституції України в діях відповідача на час проведення виплат не вбачається, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин Управління праці та соціального захисту населення проводило виплати на підставі діючого законодавства.

Крім того, дані позовні вимоги не підлягають задоволенню також через пропущення трирічного строку позовної давності звернення до суду відповідно до ст.257 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.02.2007 року та 11.02.2008 року позивачу була виплачена щорічна грошова допомога на оздоровлення в розмірах, встановлених ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням змін, які вносились Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Ч.2 ст.95 Конституцією України передбачено, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Відповідно до ст.23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобовязання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, які встановлюються законом про державний бюджет України.

Дію ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зупинено на 2007 рік в частині визначення розміру виплати щорічної допомоги на оздоровлення, згідно із ст.71 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» від 19.12.2006 року №489-V.

Зупинення ст.48 Закон України №796-ХІІ на 2007 рік, передбачене ст.71 Закону України від 19.12.2006 року №489-V, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року N6-рп/2007.

Редакцію ч.4 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» змінено Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» в частині порядку визначення розміру виплати щорічної допомоги на оздоровлення.

Такі зміни даного закону на 2008 рік, передбачені положеннями розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року N10-рп/2008.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Положення деяких пунктів статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» та положення деяких пунктів розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» втратили чинність з дня ухвалення рішень Конституційним Судом, тобто після проведення виплат. Кошти, виплачені до прийняття рішення Конституційним судом, є такими, що виплачені в розмірі встановленому законом на момент виплати.

Отже, суд вважає, що за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше. Таким чином, органи соціального захисту населення, здійснивши у зазначений період виплату щорічної допомоги на оздоровлення у розмірах, встановлених законом про Державний бюджет на відповідний рік, діяли правомірно, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначено діючим законодавством України. До того ж вказані виплати здійснюються щороку та мають разовий характер, то право особи на їх отримання та обовязок органів соціального захисту населення здійснити такі виплати припиняються з моменту виплати певних сум, розмір яких визначається на час їх здійснення. Тобто позивач вказаним правом вже скористався. Тому вимоги позивача щодо перерахунку і виплаті йому щорічної допомоги на оздоровлення за 2007-2008 роки не підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача стосовно перерахунку і виплаті йому щорічної допомоги на оздоровлення за 2009 рік, то вони підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 4 статті 48 Закону №796-ХІІ, яка діяла до прийняття Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №107-VI від 28.12.2007 року, щорічна допомога на оздоровлення інвалідам ІІ групи виплачується у розмірі пяти мінімальних заробітних плат.

Статтею 71 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2009 рік» Кабінету Міністрів України надане право у 2009 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами.

Постановою КМУ від 12.07.2005 року №562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» інвалідам ІІ групи установлена щорічна допомога на оздоровлення у розмірі 120 гривень.

Проте, посилання відповідача на постанову КМУ від 12.07.2005 року №562 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки на виконання ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» у 2009 році Кабінетом Міністрів України не було встановлено розміру допомоги, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Діючими ж є норми законів, які чітко встановлюють розмір допомог.

Позивач отримав щорічну допомогу на оздоровлення за 2009 рік 29 січня 2009 року в розмірі 120 гривень.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч.4 ст.8 Цивільно-процесуального кодексу України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України (254к/96-ВР) закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

За таких обставин суд вважає, що відповідають Закону №796-ХІІ вимоги позивача щодо нарахування і виплати йому щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі пяти мінімальних заробітних плат. Наявність такого права у позивача є визначальною для вирішення вказаного спору. Крім того, це право гарантується Конституцією України (ч.2 ст.46). За чинним законодавством розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Законом України «Про Державний бюджет» на відповідний рік.

Отже, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, суд вважає, що при визначенні розміру належних позивачеві соціальних виплат за 2009 рік застосуванню підлягають ч.4 ст.48 Закону №796-ХІІ, а не положення постанови КМУ від 12.07.2005 року за №562, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Таким чином позовні вимоги в частині перерахунку та виплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2009 рік підлягають задоволенню за урахуванням тієї суми, що була виплачена позивачу.

Щодо вимог позивача стосовно перерахунку і виплаті йому щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік, то суд зазначає, що вони є передчасно заявленими і не підлягають задоволенню, оскільки, в законі не встановлено конкретної дати виплати щорічної допомоги на оздоровлення, та згідно заперечень відповідача вказана допомога ще не була виплачена позивачу за 2010 рік. Отже на момент подачі позову та на момент винесення рішення по справі судом вказана допомога ОСОБА_1 ще взагалі не була виплачена і його право порушене не було.

Враховуючи те, що відповідачем не надано суду доказів щодо вчинення будь-яких дій для забезпечення виконання покладеного на нього обов'язку щодо нарахування та виплати позивачу щорічної допомоги на оздоровлення в належному розмірі, суд вважає за необхідне визнати незаконними дії УПСЗН Балаклійської РДА по не виконанню приписів ч.4 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», які призвели до порушення прав позивача на своєчасне нарахування та отримання щорічної допомоги на оздоровлення за 2009 рік.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, в предмет судового захисту входять саме порушені права, свободи і охоронювані законом інтереси особи.

Тому, що стосується вимог позивача до Управління праці та соціального захисту населення Балаклійської РДА стосовно нарахування та виплати належну йому щорічної допомоги на оздоровлення в наступні роки, то вони не підлягають задоволенню, вони є передчасними, оскільки поновленню підлягають порушені права позивача на час ухвалення даного судового рішення, а суд позбавлений можливості приймати рішення на майбутнє.

Відповідно до п.18 ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» позивача звільнено від сплати державного мита. Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до ст.88 ЦК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 4, 10-11, 15, 60, 88, 208-233 ЦПК України, ст.ст.1, 257 Цивільного кодексу України, ст.ст.8, 19, 22, 75, 92, 152 Конституції України, ч.4 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Законом України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 року №107-УІ, Рішенням Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22.05.2008 року, Законом України «Про державний бюджет України на 2009 рік» від 26.12.2008 №835-VI, ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» №1058-ІУ від 09.07.2003 року, Законом України «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати» №1646-VI від 20.10.2009 року, ст.46 Бюджетного кодексу України, п.18 ст.4 Декрету Кабінету Міністраів України «Про державне мито», -

В И Р І Ш И В:

1.Позов задовольнити частково.

2.Визнати незаконними дії Управління праці та соціального захисту населення Балаклійської районної державної адміністрації Харківської області по не виконанню приписів ч.4 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», які призвели до порушення прав ОСОБА_1 на своєчасне нарахування та отримання щорічної допомоги на оздоровлення за 2009 рік в законодавчо встановленому розмірі.

3.Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення Балаклійської районної державної адміністрації Харківської області провести перерахунок ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення за 2009 рік в розмірі пяти мінімальних заробітних плат відповідно до ч.4 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з законодавчо встановлених розмірів мінімальної заробітної плати, та провести виплату належної суми відповідно до закону, з урахуванням виплаченої суми.

4.В задоволенні іншої частини позову відмовити.

5.Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 18 гривень 50 копійок понесених ним витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Балаклійський районний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення заяви про апеляційне оскарження і подання після цього протягом 20 днів апеляційної скарги або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.

Головуючий Стригуненко В.М.