Комінтернівський районний суд м.Харкова
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2010 року Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Музиченко В.О.

при секретарі - Буняєвій М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, 3-я особа ОСОБА_3 про визнання договору недійсним

В С Т А Н О В И В :

У червні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому після неодноразових змін та уточнень позовних вимог просив суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму боргу за договорами позики у загальному розмірі 120000,00 дол. США, що на день ухвалення рішення складає 949392,00 грн., стягнути з відповідачів у відшкодування заподіяної його невиконанням договорів позики матеріальної шкоди у сумі, еквівалентній 13750 дол. США, моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень.

Посилався на те, що 26.09.2007 року на прохання відповідача ОСОБА_2 уклав з ним договір позики та передав 20 тис. дол. США з умовою їх повернення не пізніше одного місяця від дня вимоги, що було оформлено власноручно написаною розпискою. 30.07.2008 р. на прохання відповідача ОСОБА_2 уклав з ним договір позики та передав 100 тис. дол. США з умовою повернення не пізніше двох місяців з дня пред'явлення вимоги, що також було оформлено власноручно написаною останнім розпискою.

У вересні 2008 року він звернувся до відповідача з вимогою про повернення позики, однак відповідач позичену суму не повертає, у зв'язку з чим позивач вимушений нести витрати на погашення кредиту, отриманого ним самим в цілях купівлі квартири, йому завдається моральна шкода. Вказує, що укладені договори позики та отримані кошти використані відповідачем в інтересах його з ОСОБА_3 сім'ї, а отже вони мають нести солідарний обов'язок щодо повернення суми боргу та за іншими вимогами.

Відповідач проти позову заперечував частково, вказав, що суму боргу він отримував відповідно до вказаних позивачем розписок, однак отримав суму у меншому розмірі, оскільки отримав кошти у національній валюті гривні. Пред'явив зустрічний позов про визнання договорів недійсними, посилаючись на укладення їх внаслідок впливу тяжкої обставини, до якої він відносить вірогідне банкрутство його бізнесу, посилається на ст.233 ЦК України.

Відповідачка ОСОБА_3 проти позову заперечує, вказує, що їй про отримані кошти за договорами позики нічого не відомо, нести відповідальність за дії ОСОБА_2 вона не повинна, оскільки стороною договору вона не була, отримані кошти використані відповідачем на власний бізнес. Пред'явила самостійний позов про визнання недійсними договорів позики, прийнятий судом до спільного розгляду, в якому з підстав порушення ч. 1 ст. 203 ЦК України просила суд визнати їх недійсними за відсутності її згоди на укладення цих договорів.

Відповідач за зустрічним позовом та за позовом ОСОБА_3 ОСОБА_1 проти позовів про визнання догорів недійсними заперечував за відсутністю правових та фактичних підстав.

У судовому засіданні сторони свої вимоги та заперечення підтримали.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхиленню з наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджено відповідачем ОСОБА_2 у судовому засіданні, ним власноручно були написані розписки про отримання від позивача коштів. Авторство розписок, оригінал яких долучено судом до матеріалів справи, та факт отримання грошей ним визнається. За змістом розписки, датованої ним 26.09.2007 р., він отримав від позивача "эквивалент 20000 USD (двадцати тысяч долларов США)", які він зобов'язувався повернути на першу вимогу протягом місяця. За змістом розписки, датованої ним 30.07.2008 р., він отримав від позивача "100000 USD (эквивалент ста тысяч долларов США)", які він зобов'язувався повернути на першу вимогу протягом двох місяців. У зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 вказує, що він отримав суму позики у гривні у розмірі 101000,00 грн. та 505000,00 грн., які готовий повернути, задовольнивши пред'явлені вимоги позивача.

Допитаний у судовому засідання як свідок позивач ОСОБА_1 пояснив, що його сім'я та сім'я ОСОБА_2 тривалий час мали добрі приятельські відносини, разом відпочивали, тому при зверненні до нього з проханням позичити кошти, він не відмовив, вбачаючи потреби сім'ї відповідача у коштах. Кошти запитувалися відповідачем та передавалися у доларах США на прохання відповідача, про що були складені надані розписки. Йому відомо, що сім'я відповідача з цього часу виплатила кредит за квартири значної вартості, придбала земельну ділянку та побудувала на ньому житловий будинок, придбала коштовні автомобілі. Відповідач повертати кошти на пред'явлені вимоги відмовився, посилаючись на тяжке становище його бізнесу.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 підтвердив, що йому відомий факт передачі позивачем коштів ОСОБА_2 у доларах США в цілях стабільності суми позики. При цьому сам ОСОБА_4, довірившись позичальнику, позичив ОСОБА_2 на прохання ОСОБА_1 кошти у іноземній валюті. Вказав, що ні з позивачем у справі, ні з ним особисто відповідач не розрахувався, тривалий час лише обіцяючи це зробити. Вони з позивачем неодноразово збиралися в цілях вирішення питання про подальші дії в цілях повернення позичених коштів.

Свідок ОСОБА_5 повідомив суду, що позивач неодноразово обговорював з ним питання передачі коштів у борг ОСОБА_2, вони спільно радилися про подальші дії, йому відомо, що кошти були передані позичальнику у доларах США.

Допитані за клопотанням відповідача ОСОБА_2 свідки: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 вказали, що неодноразово бачили ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , однак про укладення договорів позики вказані свідки відомостей не мають. Їх твердження про спільний бізнес ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та внесення останнім грошей в розвиток бізнесу нічим об,єктивно не підтверджується.

Оцінюючи показання свідків ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 щодо обставин укладення договорів позики та передачі коштів у борг, суд приходить до висновку, що вони матеріалам справи відповідають, у тому числі змісту розписок, які надані позивачем. Посилання відповідача ОСОБА_2 у складених розписках на отримання ним еквівалентних сум позики свідчить, що предметом позики були долари США. Про еквівалентність грошових коштів йдеться мова у разі наміру співвіднести національну та іноземні валюти, використання як предмету позики національної грошової одиниці гривні посилання не її еквівалент не вимагається.

Використання іноземної валюти у договорі позики закону не суперечить, оскільки сума позики виступає предметом договору, а не засобом платежу.

Відповідно до частини першої ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 Цивільного кодексу України встановлює, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини другої статті 1051 цього кодексу якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Таким чином, неможливість використання показань свідків у договорі позики пов'язується законом лише з обставинами неодержання позичальником грошей від позикодавця або одержання у меншій кількості, ніж встановлено договором, що за обставин справи відсутнє.

Разом з тим, вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000 гривень та прямої матеріальної шкоди, яка еквівалентна 13750 доларів США задоволенню не підлягають, оскільки норми глави 71 Цивільного Кодексу України такого наслідку порушення обов,язку позичальника та відповідного договірного зобов,язання не передбачають.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договорів позики недійсними з посиланням їх внаслідок впливу тяжкої обставини, доводи зустрічної позовної заяви не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Згідно частині першій ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. На які-небудь тяжкі для позивача за зустрічним позовом обставини, які існували в момент вчинення договорів позики та які б свідчили про укладеність договорів на вкрай невигідних умовах, ним не зазначено.

У поданій позовній заяві ОСОБА_3 посилається, що укладені її колишнім чоловіком договори позики виходять за межі дрібного побутового правочину і порушують її права, оскільки вимагали її згоди. В судовому засіданні ОСОБА_3 пояснила, що не надала б згоди на укладення цих договорів, якщо б їй були відомі їх обставини.

В матеріалах справи знаходяться матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна, нажитого під час шлюбу, з яких слідує, що з 2004 року вона мешкала із ОСОБА_2 у цивільному шлюбі, 21.12.2007 року їх шлюб був зареєстрований, 12 березня 2009 року їх шлюб було розірвано у судовому порядку. Протягом вказаного часу вони придбали спільне майно, у тому числі нерухомість та автомобілі, які вона просила суд поділити. Справа насьогодні знаходиться на розгляді у судах.

Відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 цього кодексу якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 73 Сімейного кодексу України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Таким чином суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення боргу відповідають матеріалам справи та зібраним судом доказам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 202, 203, 215, 233, 525, 526, 1047, 1051 ЦК України, ст.ст. 4, 213 - 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму боргу за договорами позики від 30.07.2008 року та 26.09.2007 року в загальному розмірі 949392 гривень.

В задоволені позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000 гривень та прямої матеріальної шкоди, яка еквівалентна 13750 доларів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рівних частках сплачене держмито 1700,00 гривень та витрати на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи 250,00 гривень, а всього 1950,00 гривень.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору недійсним - відмовити.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, 3-я особа ОСОБА_3 про визнання договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, або в порядку ч.1 ст.294 ЦПК України.

Суддя -