АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія 5(4) Доповідач - Братіщева Л.А.
РІШЕННЯ

Іменем України

«08» грудня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Савіної Г.О.

суддів: Братіщевої Л.А., Турік В.П.

при секретарі: Бондаренко І.В.

за участю: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому Засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 березня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6, Комунальне підприємство Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», про визнання квартири спільним сумісним майном, визнання права власності на Уі частину квартири, визнання договору купівлі-продажу квартири та реєстрації права власності на квартиру недійсними, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2009 року позивач ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_3 про визнання квартири спільним сумісним майном, визнання права власності на 1/2 частину квартири в якому зазначила, що з відповідачем перебувала у фактичних шлюбних відносинах з вересня 2000 року. Оскільки власного житла вони не мали, то вирішили купувати квартиру 24 буд. 10 на мкрн. Зарічному в м. Кривому Розі. Договір купівлі-продажу квартири було оформлено на відповідача, який не заперечував, що квартира купувалась на їхні сумісні гроші.

20.06.2003р. з ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, від якого 25.12.2004р. народився син ОСОБА_7.

На час звернення із позовом шлюбні відносини з відповідачем припинені, проте вони проживають у квартирі і відповідач відмовляється прописати її разом з дітьми в цій квартирі.

Посилаючись на Закону України «Про власність» просила суд визнати АДРЕСА_1 Зарічному в м. Кривому Розі спільною сумісною власністю; визнати за нею право власності на 1/2 частини спірної квартири. .

Відповідно до позовної заяви від 13.03.2009р. позивач доповнила свої позовні вимоги і просила суд визнати договір купівлі-продажу АДРЕСА_1 Зарічному в м. Кривому Розі, укладений 06.02.2009р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 недійсним; визнати державну реєстрацію права власності на спірну квартиру недійсною, визнати АДРЕСА_1 Зарічному в м. Кривому Розі спільною сумісною власністю; визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 березня 2010 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір купівлі-продажу АДРЕСА_1 Зарічному укладений 06.02.2009р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_5.Т. недійсним, визнано державну реєстрацію права власності на АДРЕСА_1 Зарічному в м. Кривому Розі недійсною, визнано АДРЕСА_1 Зарічному спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину зазначеної квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 і ОСОБА_5 просять рішення суду скасувати і передати справу на новий розгляд, оскільки рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема, ухвалюючи рішення суд послався на ЗУ «Про власність», хоча діяв спеціальний закон - Кодекс про шлюб і сім'ю 1969р.. не звернув уваги, що спірна квартира була придбана за гроші його матері, яка перед цим продала будинок його бабусі ОСОБА_8; не взяв до уваги той факт, що позивачу на підставі права власності належить 1/2 частини АДРЕСА_2 Зарічному в м. Кривому Розі і що на час придбання квартири позивач перебувала на обліку в центрі зайнятості де отримувала незначну допомогу по безробіттю, а у період з жовтня 2000 року по серпень 2001 року її заробіток був малий, тому вона не мала власних грошей для придбання квартири.

Перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія судців вважає, що апеляційна скарга відповідачів підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторони: позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 з вересня 2000 року перебували в фактичних шлюбних відносинах. 21 серпня 2001 року відповідачем ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу була придбана АДРЕСА_3 Зарічному в м. Кривому Розі. Договір посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6, продаж вчинено за 5000грн. (а.с. 54), одноособовим власником якої і був зареєстрований ОСОБА_3 і в якій ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стали проживати разом, а 20.06.2003р. вони зареєстрували шлюб і 25 грудня 2004 року у них народився син ОСОБА_7.

06.02.2009р. відповідач ОСОБА_3, згідно договору купівлі-продажу^ посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, за 42970 грн. продав кв. 24 буд. №10 на 5 мкрн Зарічному в м. Кривому Розі своїй матері ОСОБА_5, на яку на цей час і зареєстровано право власності на вказану квартиру.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана сторонами по справі в період шлюбних відносин за кошти, отримані внаслідок їх спільної праці, як членів сім'ї, тому є їхньою спільною сумісною власністю на 1/2 частини якої позивачка має право власності, але відповідач ОСОБА_3 всупереч вимог ст. 369 ЦК України розпорядився квартирою, продав її своїй матері ОСОБА_5 без згоди позивачки.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи, а обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, недоведені і суд неправильно застосував норми матеріального права, таким чином, як вважає судова колегія, вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи і з підстав п. п. 2, 3, 4 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові в повному обсязі на таких підставах.

Відповідно до ч.1ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Оскільки сторони в зареєстрованому шлюбі не перебували, то відповідно до змісту наведеної норми права і з урахуванням вимог ст. ст. 10,60 ЦПК України, саме на позивача покладено обов'язок доведення належними доказами, що спірна квартира є їх з відповідачем ОСОБА_3 спільною сумісною власністю.

Але як вважає колегія, позивач ОСОБА_1, на порушення ст. ст. 10,60 ЦПК

України не довела, чи була між сторонами домовленість про утворення спільної сумісної

власності внаслідок спільної праці, чи вклала вона свої кошти для придбання спірної

квартири і мала для цього збереження. А навпаки, дані трудової книжки позивачки (а.с.

42-43) свідчать, що вона не працювала у зв'язку із доглядом за дитиною до досягнення

нею чотирнадцятирічного віку, а за час праці з 15 листопада 1999 року по 16 лютого 2000

року в ПП. «Арніка-Фарм», та з 03 жовтня 2000 року по 24 вересня 2001 року буфетницею

на ВАТ «Суха Балка» мала зовсім незначну заробітну плату (а.с. 77, 13) і після звільнення з ВАТ «Суха Балка» ОСОБА_1 знову тривалий час не працювала (а.с. 42, 43), що спростовує доводи позивача про внесок її особистих грошових вкладень для придбання квартири, а твердження свідка ОСОБА_9 про те, що вона надала 300 доларів США на придбання квартири своїй доньці ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_3, безпідставні і не мають підтвердження.

Свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, на які послався суд задовольняючи позов, пояснювали, що сторони в 2000-2001 році мешкали разом, але це не є доказом того, що позивачка вклала свої кошти в придбану відповідачем 21.08.2001р. квартиру.

Це не вбачається і із пояснень і свідка ОСОБА_15, яка зазначила лише те, що ОСОБА_1 передала їй завдаток в сумі 300 доларів США за квартиру. Але згідно матеріалів справи, розписка про отримання продавцем завдатку за квартиру в якості покупця зазначено ОСОБА_3 ( а.с. 65) і який розрахувався з продавцем при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири (а.с. 65, 54).

При цьому колегія приймає до уваги, що позивач з моменту укладення договору купівлі-продажу квартири, тобто з 21.08.2001р. на протязі семи років не зверталася за захистом свого права власності на квартиру. Вона має на праві власності 1/2 частину квартири №23 буд. №2 на 5 мкрн Зарічному в м. Кривому Розі, де вона зареєстрована з дітьми, що вона не заперечує і вказане свідчить про те, що позивач розуміла, що не має відношення до придбаної відповідачем квартири.

Дані матеріалів справи про трудову діяльність відповідача ОСОБА_3 навпаки свідчать, що на час придбання спірної квартири він працював (а.с. 46-47) і мав постійний заробіток більше чим позивачка за час її праці на ВАТ «Суха Балка» та ПП. «Арніка-Фарм» (а.с. 73, 102).

Таким чином, для визнання АДРЕСА_3 Зарічному в м. Кривому Розі спільним сумісним майном та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину цієї квартири позивачка мала надати суду належні та допустимі докази про її участь у набутті спірної квартири, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу не може бути підставою для задоволення вище вказаних позовних вимог.

Враховуючи положення ст. 317 ЦК України про те, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном і те, що власником спірної квартири є відповідач колегія вважає, що необгрунтовані і вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу АДРЕСА_3 Зарічному в м. Кривому Розі, укладеному 06.02.2009р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, та визнав, недійсною державну реєстрацію права власності на цю квартиру за ОСОБА_5

А щодо посилання судом першої інстанції на норми ст. ст. 368, 370, 392 ЦК України в редакції 2003 року, при задоволенні позову в частині визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1Л частину квартири, то на думку колегії вказані норми права судом застосовані безпідставно тому, що вони не поширюються на вказані правовідносини, які виникли на час дії ст. 17 Закону України «Про власність» і мали місце до моменту набрання чинності Цивільного Кодексу України, тобто до 01 січня 2004 року.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6, Комунальне підприємство Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», про визнання квартири спільним сумісним майном, визнання права власності на 1/2 частину квартири, визнання договору купівлі-продажу квартири та реєстрації права власності на квартиру недійсними не підлягає задоволенню, рішення суду слід скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у позові ОСОБА_1 в повному обсязі з підстав п. п. 2, 3, 4 ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, п. п. 2, 3, 4 ст. 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 березня 2010 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6, -Комунальне підприємство Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», про визнання квартири спільним сумісним майном, визнання права власності на 1/2 частину квартири, визнання договору купівлі-продажу квартири та реєстрації права власності на квартиру недійсними - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: