Справа №22-ц-555/10 Суддя-доповідач - Хвостик
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2010 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого Попруги С.В.,

суддів Хвостика С.Г., Криворотенка В.І.,

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційними скаргами Сумського державного університету та ОСОБА_1, ОСОБА_2

на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 22 січня 2010 року

у справі за позовом Сумського державного університету до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про виселення з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення

та за зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Сумського державного університету про визнання права користування жилим приміщенням та підсобними приміщеннями гуртожитку, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 22 січня 2010 року позов Сумського державного університету (далі-СумДУ) задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2 з кімнати № 224 гуртожитку № 1 Сумського державного університету, розташованого по вул. Мира, 25 в м.Суми, без надання іншого жилого приміщення.

Відмовлено ОСОБА_1, ОСОБА_2 в задоволенні позову до Сумського державного університету про визнання права користування жилими приміщеннями № 502, 525, 224 та підсобними приміщеннями в гуртожитку № 1 Сумського державного університету, розташованого по вул.Мира, 25 в м.Суми, за необґрунтованістю вимог.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право користування кімнатою № 201 та підсобними приміщеннями: кухнею, коридором, туалетом, санітарною кімнатою, розташованими на другому поверсі гуртожитку № 1 Сумського державного університету по вул. Мира, 25 в м.Суми.

Зазначене рішення суду сторони оскаржили в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посилаючись на неповноту зясування істотних обставин справи, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, в частині задоволення вимог СумДУ про виселення їх з кімнати № 224 вказаного гуртожитку та відмови у задоволенні їх вимог про визнання за ними права користування зазначеною кімнатою, просять оскаржуване судове рішення скасувати в частині задоволення вимог СумДУ про їх виселення із спірної кімнати № 224 та в частині відмови у визнанні за ними права користування цією кімнатою, постановивши в цих частинах нове рішення про відмову у задоволенні вимог СумДу про їх виселення з кімнати № 224 та про задоволення їх вимог про визнання за ними права користування кімнатою № 224 гуртожитку № 1 СумДУ по вул. Миру, 25 в м.Суми.

У поданій апеляційній скарзі СумДУ вважає, що судом ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить скасувати його в частині відмови у задоволенні вимог університету про виселення відповідачів з кімнати № 201 гуртожитку та задоволення зустрічної вимоги відповідачів про визнання за ними права користування кімнатою № 201, постановивши нове рішення про задоволення першої вимоги в повному обсязі та відмову у задоволенні другої вимоги, відповідно.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника СумДУ ОСОБА_3 про задоволення їх апеляційної скарги і відхилення апеляційної скарги відповідачів, пояснення ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представника ОСОБА_4 про задоволення їх апеляційної скарги і відхилення апеляційної скарги позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторін необхідно відхилити, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 21 квітня 1987 року була прийнята на роботу в Сумський державний університет (тодішня філія Харківського політехнічного інституту ім. В.І.Леніна) на посаду лаборанта обчислювального центру.

На той час ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, а в 1988 році у них народилась дочка ОСОБА_6.

На підставі заяви ОСОБА_1, у звязку з сімейними обставинами, адміністрацією університету у лютому 1988 року їй та членам сімї була надана кімната № 525 в гуртожитку № 1 Сумського державного університету по вул.. Мира, 25 у м.Суми (а.с.6).

У січні 1996 року адміністрація університету надала ОСОБА_1 другу кімнату за № 502 у цьому ж гуртожитку також на підставі її заяви, у якій вона, посилаючись на те, що за власні кошти зробила ремонт у цій кімнаті, яка є вільною, так як колишні мешканці виселились із-за її аварійного стану, просила виділити їй це помешкання (а.с.7).

На даний час ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані у вказаних кімнатах, однак тривалий час мешкають у кімнатах за №№ 201 та 224 цього ж гуртожитку, які між собою є рівнозначними, куди вони погодились переселитись у звязку з ремонтом у кімнатах за №№ 502 та 525, який проводив університет, ураховуючи, що в тих кімнатах вже проживають інші особи.

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у 2000 році останній у гуртожитку не проживає.

Згідно з рішенням Господарського суду Сумської області від 23 червня 2008 року право власності на обєкт нерухомого майна гуртожиток, розташований по вул.Миру, 25 у м.Суми, було визнано за державою в особі Сумського державного університету.

Відповідно до Положення про гуртожиток № 1 Сумського державного університету, схваленого ученою радою та затвердженого ректором у 2009 році, гуртожиток призначений для тимчасового проживання студентів, аспірантів, докторантів, інтернів у період навчання. Окремі жилі приміщення гуртожитку можуть використовуватись для тимчасового проживання працівників університету та членів їх сімей у період роботи в Сумському державному університеті за контрактом.

Поселення у гуртожиток відбувається на підставі ордеру, який є єдиною підставою для вселення в надану жилу площу і може бути виданий лише на вільну жилу площу.

Пропрацювавши в університеті, що надав жиле приміщення, більш як десять років, відповідачка за первісним позовом ОСОБА_1 31 жовтня 2007 року була звільнена з займаної посади за власним бажанням, про що свідчить копія заяви на звільнення та витяг з наказу про звільнення (а.с.8).

Частково задовольнивши позовні вимоги СумДУ та зустрічні вимоги відповідачів щодо їх користування кімнатами № 201 та 224 гуртожитку, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_2 вселились у вказані жилі приміщення, як у свій час і в кімнати № 502 та 525 гуртожитку № 1 СумДУ, без видачі спеціального ордеру, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу, тому підлягають виселенню з кімнати № 224 без надання іншого жилого приміщення, оскільки одержали її в обхід встановленого законом порядку, а кімнатами № 502 та 525 вони фактично не користуються, так як там мешкають інші особи.

Разом з цим, підстав для виселення відповідачів з кімнати № 201 вказаного гуртожитку місцевий суд не знайшов, пославшись на обставини того, що ОСОБА_1 пропрацювала в університеті понад 20 років, стільки ж проживає в гуртожитку зі своєю дочкою ОСОБА_2, право якої щодо користування жилим приміщенням є похідним від такого ж права її матері, іншого житла вони не мають, тому суд зазначив, що відповідачів можна виселити із вказаного жилого приміщення лише з наданням їм іншого, яке університет не запропоновував, тому підстави для їх виселення з кімнати № 201 відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, оскільки вони відповідають вимогам ст.ст. 127-129,131,132 ч.3 ЖК України, п.п.9, 10, 12, 41 підпункту 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня1986 року № 208 та встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що позивач пропустив строк позовної давності, а також посилання на заборону їх виселення відповідно до вимог ч.1 ст.19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» є безпідставними, так як перебіг позовної давності тривалістю у три роки у даній справі починається з часу припинення відповідачкою трудових відносин з позивачем, тобто з листопада 2007 року, а з вимогою про її виселення разом з дочкою університет звернувся до суду у серпні 2008 року.

Що стосується заборони на їх виселення, то згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» цей закон не поширюється на тих осіб, які проживають у гуртожитках у звязку з роботою за контрактом.

Посилання відповідачів в апеляційній скарзі на ті обставини, що їх поселення в гуртожитку на підставі заяви з відповідними резолюціями адміністрації та профкому університету прирівнюється до спеціального ордеру та на безпідставне виселення їх з кімнати № 224 також не заслуговують на увагу з точки зору задоволення їх позовних вимог, оскільки форма ордеру спеціально закріплена у додатку до Примірного положення про гуртожитки, а підставність їх виселення з кімнати № 224 гуртожитку без надання іншого жилого приміщення повязана з порушенням порядку одержання ними цього жилого приміщення.

Щодо доводів апеляційної скарги СумДУ про невірне застосування судом ч.3 ст. 132 ЖК України, а відповідно і підпункту 2 ч.1 ст.125 ЖК України, а також Примірного положення про гуртожитки до встановлених по справі правовідносин і незастосування ч.2 ст. 132 ЖК України, колегія суддів до уваги не приймає, так як за обставинами справи відповідач ОСОБА_1, яка поселилась у кімнату № 201 гуртожитку під час роботи в університеті без спеціального ордеру була звільнена з роботи за власним бажанням без поважних причин, пропрацювавши у позивача більше десяти років, тому може бути виселена разом з дочкою тільки з наданням іншого жилого приміщення.

Отже, місцевий суд вірно застосував той матеріальний закон, який і підлягав застосуванню, ураховуючи вказаний стаж роботи відповідачки в університеті.

Інші доводи апеляційних скарг сторін висновків суду також не спростовують і не містять посилань на такі порушення норм матеріального чи процесуального права, що б могло бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого суду.

Таким чином, рішення суду, як законне і обґрунтоване, необхідно залишити без зміни, а апеляційні скарги СумДУ та ОСОБА_1 і ОСОБА_2, відповідно, необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст.307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п. 1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги Сумського державного університету та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відхилити, а рішення Зарічного районного суду м.Суми від 22 січня 2010 року в даній справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та з цього часу може бути оскаржена протягом двох місяців до Верховного Суду України.

Головуючий -

Судді -