Крюківський районний суд м.Кременчука
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2010 року Крюківський районний суд м.Кременчука Полтавської області в складі:

головуючого судді Степура А.А.,

при секретарях Сизовій Ю.М., Вороніній О.І..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, де просить винести рішення, яким визнати недійсним правочин договір дарування від 19 квітня 2006 року посвідчений ОСОБА_3, приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу, за яким вона ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1. Покласти на ОСОБА_2 обовязок повернути їй квартиру АДРЕСА_2. Стягнути з відповідача понесені нею витрати.

Свої вимоги мотивувала тим, що двохкімнатну квартиру № 116 в будинку № 31 по вул. 50 років СРСР в м. Кременчуці, вона отримала в 1980 році, під час роботи на Кременчуцькому деревообробному комбінаті. Згодом у 1993 році квартиру вона приватизувала. Житлова площа квартири становить 28,3 кв.м. загальна площа квартири 54,6 кв.м. Приблизно в 2004 році через загальних знайомих вона познайомилася з ОСОБА_2, яка молодша неї за віком. З нею вони зустрічалися час від часу та підтримували дружні стосунки. Під час зустрічей ми обговорювали плани на майбутнє, в тому числі питання про надання їй допомоги за віком та за станом здоровя вона потребувала сторонньої допомоги, проживала в квартирі сама (син з сімєю проживає в Російській Федерації) ОСОБА_2 запевнила ОСОБА_1, що вона має можливість піклуватися про неї, запропонувала надавати їй матеріальну та фізичну допомогу у майбутньому, але за умови передачі їй квартири на, що вона погодилася, оскільки їхні правовідносини вона обіцяла оформити через нотаріуса. Після одержання нею в Кременчуцькому МБТІ витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_2 відвезла її до приватного нотаріуса ОСОБА_3 з якою вона особисто оформлялася про оформлення документів. 19 квітня 2006 року під час оформлення договору ОСОБА_2 запропонувала їй привести довідку, яка нібито необхідна для оформлення договору і яку вона залишила в її квартирі, в звязку з чим вона була змушена поїхати додому. Коли вона повернулася, зясувалося, що цей документ вже непотрібний їй було запропоновано підписати договір, що вона й зробила, не читаючи його, вважаючи що цей договір закріплює досягнуту між нею та ОСОБА_2 домовленість. Після підписання договору ОСОБА_2 відвезла її додому залишила її в квартирі відразу відмовилася від їхньої домовленості про надання їй допомоги. ОСОБА_1 вона не провідувала, ніякої допомоги, не надавала, не проявляла турботу про неї, а через деякий час виїхала до Ізраїлю. Після оформлення договору вона продовжувала проживати в квартирі не змінювала реєстрацію та місця свого проживання, оплачувала комунальні послуги, але вже без пільг з за відчуження квартири. У звязку з такою поведінкою ОСОБА_2 вона звернулася до приватного нотаріуса ОСОБА_3 про розірвання договору. Їй було повідомлено, що вона оформила договір дарування квартири, хоча за змістом їхньої домовленості з ОСОБА_2 мав бути оформлений договір довічного утримання про що їй згодом розяснено фахівцями в галузі права. Після виїзду ОСОБА_2 за кордон вона спілкувалася з нею по телефону та листами, свої листи вона надсилала на імя спільній знайомій ОСОБА_4 В листах та розмовах по телефону вона звернулася до ОСОБА_2 в усній та письмових формах з проханням повернути їй квартиру. З таким же проханням до неї зверталися й наші спільні знайомі ОСОБА_5, ОСОБА_6, але на їхні звернення ОСОБА_2 повідомила їй по телефону та в листах, що вона згодна повернути їй квартиру. Вона звернулася до приватного нотаріуса за консультацією про порядок оформлення договору дарування. Нотаріус їй пояснила, що необхідна ОСОБА_2 або довіреність від ОСОБА_2 на особу яка буде представляти останньої інтереси при підписанні договору. Вона повідомила ОСОБА_2 про необхідність оформлення довіреності на імя її представника, на що вона відповіла, що це буде дорого коштувати, вона особисто приїде до Кременчука, а вона повинна компенсувати їй витрати по оформленню договору та витрати по проїзду до м.Кременчука. Повіривши ОСОБА_2 у її наміри повернути їй квартиру та вважаючи, що вони дійшли до згоди вирішити це питання добровільному порядку, 6.04.2008 року через Українську фінансову групу вона перерахувала ОСОБА_2 2200 доларів США, контрольний номер перерахунку НОМЕР_1, а 15.05.2008 року перерахувала ще 400 доларів США, контрольний номер перерахунку НОМЕР_2. Всього нею було перераховано 2600 доларів США. ОСОБА_2 повідомила їй що гроші вона отримала, але вони відшкодовують її витрати, зажадала перерахувати їй ще 12000 доларів США. По телефону ОСОБА_2 повідомила їй про свій намір приїхати до Кременчука восени 2008 року та про необхідність звільнення нею квартири на момент її приїзду. Тому, вона вважає, що відповідачка запевнивши її про оформлення нотаріального договору про надання нею їй допомоги за рахунок передачі їй квартири, фактично, навмисно вдавши до обману, заволоділа її квартирою та грішми, оскільки не мала наміру взагалі виконувати взяті на себе зобовязання згідно їхньої домовленості. Вона вказує, що вона вчинила правочин внаслідок помилки щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, тобто обставин, які мали істотне значення при укладанні договору дарування, оскільки діяла під впливом обману ОСОБА_2

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги викладені в позові підтримали в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, а саме надала суду заперечення, де вказала, що з 1989 року вони з ОСОБА_1 були в тісних дружніх стосунках. З 2000 року та по теперішній час вона проживає в Ізраїлі. Коли вона приїжджала до м. Кременчука вона завжди зупинялася у ОСОБА_1 При цьому, у 2006 році ОСОБА_1 вирішила їй подарувати квартиру, оскільки вважала, що її хрещеник може прибрати все до своїх рук. Також зауважила, що між нею та ОСОБА_1 ніяких домовленостей при складанні договору дарування не було, оскільки вона з 2000 року проживала в Ізраїлі, і як з цієї причини, так і за станом здоров*я не могла надавати ОСОБА_1 допомоги як матеріальної, так і фізичної, про відомо позивачці. Тому вона не могла ні пообіцяти такої допомоги ні відмовити їй в подальшому у наданні такої допомоги. З приводу того, що вона вимагала у ОСОБА_1 покинути спірну квартиру, зазначила, що це не відповідає дійсності, оскільки вона склала заповіт, який надала суду а.с.97. За даним заповітом, ОСОБА_1 мала право проживати в квартирі до самої смерті. Після укладення договору дарування ніяких претензій ОСОБА_1 їй не предявляла, а все почалось пізніше, коли позивачка прохала у неї 2000 доларів США, а вона не мала змоги допомогти їй грошима в такій кількості. Тоді ОСОБА_1 почала предявляти їй претензії, вимагати повернення квартири, пропонувала приїхати в м.Кременчук для переоформлення квартири. Гроші, які вимагає повернути позивачка, є взаємними розрахунками між ними, оскільки вона також надавала ОСОБА_1 відповідні грошові кошти в доларах США та утримання квартири, оформлення гостьової візи до Ізраїлю в 2001 році, на придбання ліків, парфумерії та особистих речей.

Третя особа - приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_3 по суті позову вказала, що твердження позивачки про те, що вона була необізнаною про природу та наслідки вчиненого нею правочину, а саме договору дарування і вчинила його внаслідок помилки, не відповідають дійсності, оскільки нотаріальне посвідчення дарування нерухомості стороннім особам є рідким випадком в роботі нотаріуса. Тому, при оформленні договору дарування вчиненого ОСОБА_1, їй було в повній мірі розяснено наслідки укладення такого договору, як нею самою, так і консультантом приватного нотаріуса ОСОБА_7 і тільки після того, як ОСОБА_1 підтвердила свої наміри укласти саме договір дарування, а не довічного утримання, договір дарування був засвідчений нотаріусом.

Вислухавши пояснення позивача та її представника, третю особу, та пояснення свідків ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_10 дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до наступних висновків:

Судом встановлено, що дійсно ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дарунок квартиру АДРЕСА_3, що підтверджується договором дарування від 12.04.2006 року.

Відповідно до ст. 202 ч.1 ЦК України право чином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частина 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У відповідності до вимог ч.1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Підстав для звільнення позивача від доказування судом не встановлено.

Судом встановлено, що на час укладення договору дарування волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішнім переконанням.

Позивачка в позові та в судовому засіданні вказує, що відповідачка обіцяла їй відповідну фізичну та матеріальну допомогу, але зразу ж після укладення договору дарування 19.04.2006 року своїх обіцянок. Але ніяких обєктивних доказів щодо її намірів при укладенні договору дарування та необізнаності про природу та наслідки вчиненого нею правочину, не надала.

Навпаки, з показань свідків встановлено, що на час укладення договору дарування від 12.04.2006 року, позивачка знала про те, що з 2000 року відповідачка проживала в Ізраїлі, а тому відповідно і розуміла про неможливість надання їй фізичної допомоги з боку ОСОБА_2

Також, показаннями свідків, наданими ними у судовому засіданні не знайшли підтвердження доводи позивачки про те, що після підписання нею договору дарування від 12.04.2006 року, відповідачка зразу з відмовилась від своїх обіцянок, щодо надання їй фізичної та матеріальної допомоги, так як навпаки встановлено, що на час відїзду ОСОБА_2 до Ізраїлю після 12.04.2006 року, між сторонами залишались добрі дружні стосунки.

Крім того, в судовому засіданні свідок ОСОБА_7, консультант приватного нотаріуса ОСОБА_3 пояснила, що позивачці ОСОБА_1Є, нею такою розяснювались наслідки укладення саме договору дарування, і остання погодилась на це. Після нотаріального оформлення договору дарування від 12.04.2006 року, претензії не предявляла, не заявляла про невідповідність укладеного договору її намірам, а прийшла на консультацію до приватного нотаріуса ОСОБА_3 про порядок розірвання договору дарування тільки в лютому 2008 року, про що свідчить доданий до позову самою ж ОСОБА_1Є, зразок довіреності про розірвання договору дарування від ОСОБА_2 на імя ОСОБА_4, який датований 20.02.2008 року. Вона само готувала цей зразок для ОСОБА_1 і видала на прохання останньої.

Також, не знайшли свого підтвердження і доводи позивачки про те, що відповідачка мала намір її виселити з квартири і вимагали покинути квартиру до її приїзду у 2008 році, оскільки відповідно до наданого відповідачкою заповіту від 7.01.2007 року встановлено, що квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_2 заповідає ОСОБА_11, при цьому зазначено, що в даній квартирі має право приживати ОСОБА_1 і квартира може бути продана, здана у найм чи будь які інші дії повязані з квартирою, спадкоємець може здійснювати тільки після смерті ОСОБА_1

Заявляючи вимоги про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 12584 грн., які є еквівалентом 2600 доларів США, позивачка посилається на квитанції від 06.04.2008 року та 01.09.2008 року про перерахунок на адресу ОСОБА_2 через Українську фінансову групу відповідно 2000 та 400 доларів США. Однак, позивачка ніяким чином не підтверджує обовязок відповідачки повернути їх ці кошти, чи виникнення інших зобовязань між сторонами, які дають їй право вимагати повернення цих коштів ОСОБА_2

Суд не може прийняти в якості належних доказів позовних вимог позивачки як в частині визнання договору дарування недійсним, так і в частині стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, особисту переписку між сторонами, оскільки надані чорнові розрахунки та листи ніким не підписані і в більшості своїй закінчуються фразами: « Мы все», «Я», «До свидания», «Теперь все». І надані листа неможливо ідентифікувати та визначитися з їх належністю, у звязку з відсутністю будь-яких підписів та дати.

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 11 Постановою Пленуму Суду України №3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» із змінами, внесеними згідно з Постановами ПВС України №13 від 25.12.1992 року, №15 від 25.05.1998 року, передбачено, що відповідно до ст. 56 ЦК України угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони, що діяла під впливом помилки. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною субєкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Правила ст. 56 ЦК України не поширюється на випадки, коли помилка стосується мотивів укладення угоди.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи ОСОБА_2, за участю третьої особи приватного нотаріуса ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та стягнення коштів задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 79, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, ст.ст. 202-236, 328, 334, 388, 717-730 ЦК України, Постановою Пленуму ВС України №3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» із змінами, внесеними згідно з Постановами ПВС України №13 від 25.12.1992 року, №15 від 25.05.1998 року, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та про стягнення коштів відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: