АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія 26 ( 4 ) Доповідач Митрофанова Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

«07» грудня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Михайлів Л.В., Соколан Н.О.

при секретарі: Бондаренко І.В.

за участю: представника відповідача ВАТ «Кривбасзалізорудком» - ОСОБА_1

позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою відкритого акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 06 жовтня 2010 року за позовом ОСОБА_2 до відкритого акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2009 року позивач ОСОБА_2 звернувся із позовом до відкритого акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі ВАТ «Кривбасзалізорудком») про відшкодування моральної шкоди і в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що з 1981 по 1994 роки та з 1998 року по 2009 рік працював на ш. ім.. Леніна ВО «Кривбасруда» у шкідливих умовах праці.

Рішенням ЛЕК УНДІ промислової медицини йому було встановлено професійне захворювання.

Висновком МСЕК від 01.04.2009р. первинно було встановлено 60% втрати працездатності та визнано інвалідом 3 групи.

Посилаючись на ці обставини просив стягнути з ВАТ «Кривбасзалізорудком» 126000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 06 жовтня 2010 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто у відшкодування моральної шкоди з ВАТ «Кривбасзалізорудком» 35000грн.

В апеляційній скарзі ВАТ «Кривбасзалізорудком» просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову позивачу у позові у звязку з неправильним застосуванням судом норм матеріального і порушенням вимог процесуального права.

Зокрема відповідач вважає, що під час ухвалення рішення суд не встановив характер правовідносини сторін, правові норми, якими ці правовідносини регулюються; не звернув уваги, що встановлення факту заподіяння моральної шкоди покладено на органи МСЕК, на які покладено обовязок встановлення факту заподіяння моральної шкоди; позивач не надала доказів спричинення їй моральної шкоди.

Також, судом помилково до спірних правовідносин застосовано норми ст. 1167 ЦК України та не враховано положення п.п 4.2 п. 4 рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 року, яким передбачено, що відшкодування моральної шкоди не застосовується до осіб, які підлягають обовязковому соціальному страхуванню відповідно до Закону.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ВАТ «Кривбасзалізорудком» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення у звязку з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював на підприємстві відповідача у період з 01.12.1981р. по 30.11.1994р., з 18.08.1998р. по 24.05.2009р. у шкідливих умовах праці.

Висновком МСЕК від 01.04.2009 року йому було встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 60% і 3 група інвалідності (а.с. 19).

Актом без № розслідування хронічного професійного захворювання від березня 2009 року затвердженого головним Державним санітарним лікарем Тернівського району м. Кривого Рогу встановлена причина професійного захворювання робота протягом 23 років 6 місяців в умовах важкої фізичної праці, які виникли в результаті порушення керівництвом підприємства, де працював хворий, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відшкодування позивачу у звязку з отриманими ним на виробництві професійними захворюваннями моральної шкоди відповідачем, з вини, якого її й заподіяно, проте помилково визначив, що вказані, правовідносини регулюються ст.ст. 23, 1167 ЦК України.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань вирішує, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставини і яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними в дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що між сторонами по справі склалися правовідносини з приводу спричинення моральної шкоди, які регулюються нормами Цивільного кодексу України, оскільки з матеріалів справи вбачається, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки втрата професійної працездатності виникла у позивача під час виконання ним трудових обовязків і пов'язана з виробництвом.

Норми ЦК України, що регулюють відшкодування моральної (немайнової) шкоди по не договірним зобовязанням не підлягають застосуванню до вказаних правовідносин, оскільки вони випливають із трудових договірних відносин, які регулюються законодавством про працю.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що районним судом застосовано закон, який не поширюється на дані правовідносини, у зв'язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з акту без № розслідування хронічного професійного захворювання від березня 2009 року (а.с. 13-15) причиною професійного захворювання ОСОБА_2 є робота протягом 23 років 6 місяців в умовах важкої фізичної праці, які виникли в результаті порушення керівництвом підприємства, де працював хворий, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обовязок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Виходячи з викладеного, доводи відповідача про відсутність обовязку підприємства відшкодовувати моральну шкоду завдану позивачу з тих підстав, що останній є субєктом страхування від нещасного випадку на виробництві, суперечать нормам діючого законодавства, оскільки Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV в редакції, що діяла на час встановлення позивачеві вперше стійкої втрати працездатності, передбачено, що відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України застрахованим і членам їх сімей моральної (немайнової) шкоди, отриманої внаслідок ушкодження здоровя припинено з 01 січня 2008 року незалежно від часу настання страхового випадку.

Зважаючи на те, що стійку втрату професійної працездатності позивачу встановлено 01 квітня 2009 року (а.с. 20), отже саме з цього часу у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди.

Доводи відповідача щодо відсутності підстав відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди у звязку з відсутністю висновку МСЕК щодо наявності у нього моральних страждань й необхідності в такому випадку обовязкового проведення МСЕК для встановлення факту спричинення йому моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки суперечать ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин між сторонами, так як такий висновок відповідного медичного органу є необхідним тільки для тих працівників, яким не спричинено втрати професійної працездатності. Факт заподіяння позивачу моральної шкоди у звязку з отриманим ним професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні та підтверджений наданими позивачем доказами.

Доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, безпідставні, оскільки відповідно до п.3 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю.

Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню, колегія суддів враховує роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. з подальшими змінами й, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер та тривалість страждань, завданих позивачу внаслідок отриманого професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, тривалість роботи у відповідача, і наслідків, що наступили, вважає за необхідне стягнути відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 35 000 грн.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 15 грн., та 8,50 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.4 ч.1 ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства «Кривбасзалізорудком» - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 06 жовтня 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з відкритого акціонерного товариства «Кривбасзалізорудком» на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 35000грн. (тридцять пять тисяч грн) та на користь держави судовий збір в сумі 8,50грн. і витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 15грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: