Справа №22-ц-4608/10 Суддя-доповідач - Кононенко
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2010 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області у складі:

головуючого: Шевченка В.А.,

суддів: Кононенко О.Ю., Білецького О.М.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 вересня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», третя особа приватний нотаріус ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 23 вересня 2010 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на незаконність, необґрунтованість та неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

При цьому, зазначає, що перед укладенням кредитного договору, відповідач не надав про себе інформацію, з метою незаконного отримання прибутку, вчинив правочин під впливом обману, в односторонньому порядку підвищив процентну ставку. А укладення кредитного договору на умовах надання кредиту в іноземній валюті потребує отримання відповідачем індивідуальної ліцензії, яка у нього відсутня. Тому, кредитний договір та договір іпотеки мають бути визнані судом недійсними з моменту їх вчинення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1, який підтримав доводи апеляційної скарги, представника відповідача АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк»- ОСОБА_3, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 05 вересня 2006 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач АКБ соціального розвитку „Укрсоцбанк" надав позивачу ОСОБА_1 кредит в сумі 16000 доларів США. За умовами вказаного договору, позивачу наданий кредит з процентною ставкою 13% річних за весь строк користування кредитом, на строк по 04 вересня 2020 року включно ( а. с. 10-11).

05 вересня 2006 року між сторонами укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку банку було надано нерухоме майно, а саме: двокімнатна квартира, загальною площею 49, 81 кв.м., житловою площею 28,6 м., що знаходиться за адресою : м. Суми, вул. Роменська, буд.92/1, кв. 12 (а. с. 13).

Відповідач свої зобов'язання за договором кредиту виконав, надавши позивачу кредит, що підтверджується платіжними документами від 05.09.2006 року.

27.09.1991 року відповідачем отримана банківська ліцензія № 5 та дозвіл Національного Банку України № 5-1, а 29 грудня 2001 року додаток до нього на право здійснення операцій з валютними цінностями, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати АКБ соціального розвитку „Укрсоцбанк" з валютними цінностями, зокрема, шляхом залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, місцевий суд виходив з того, що укладення договору кредиту в іноземній валюті не протирічить діючому законодавству, а одержання індивідуальної ліцензії не є обовязковим при наявності банківської ліцензії НБУ та дозволу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 глави 71 ЦК України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 (далі - Декрет).

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до кредитних відносяться операції зазначені у п.3 ч.1 та у п.п.3-7 ч.2 ст.47 цього Закону (далі - Закон), у тому числі розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

У розумінні ст.2 Закону, до коштів відносяться гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Надаючи кредит, банк розміщує залучені ним кошти, як у національній так і в іноземній валюті.

Ст.ст.47, 49 Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується і не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті.

Відповідно до ч.1 ст.5 Декрету на здійснення валютних операцій Національним Банком України видаються відповідні ліцензії.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Тобто, чинне законодавство допускає можливість визначення зобов'язань у іноземній валюті, використання іноземної валюти в Україні, але визначає межі та конкретний порядок її використання.

Таку ліцензію та дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями банк від НБУ отримав.

Посилання відповідача на необхідність одержання банком індивідуальної ліцензії колегія суддів вважає безпідставними, оскільки до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт в ч.4 ст.5 Декрету, відповідно до якого індивідуальна ліцензія на проведення операцій по наданню і одержанню резидентами кредитів в іноземній валюті необхідна лише у випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Проте законодавством не визначено межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, тому операція з надання банком кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

За викладених обставин, укладення кредитного договору у іноземній валюті не суперечить вимогам діючого законодавства, а тому передбачені ст.ст.203, 215 ЦК України підстави вважати його недійсним відсутні.

Згідно з ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням), такий правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, у вирішенні спорів про визнання угод недійсними внаслідок вчинення під впливом обману, відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману і наявності їх безпосереднього звязку з волевиявленням другої сторони укласти угоду на вкрай не вигідних для неї умовах.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивач на підтвердження своїх позовних вимог належних та допустимих письмових доказів не надав. Факт вчинення правочину під впливом обману не довів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до банку добровільно. Самостійно виявив бажання отримати кредит на умовах, зазначених у вищевказаному договорі та не заперечував проти укладення договору іпотеки. Волевиявлення сторін при укладенні оскаржуваних договорів було вільним та відповідало їх внутрішній волі.

Тому, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору у звязку з укладенням його під впливом обману.

При укладенні кредитного договору вимоги, передбачені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України, були додержані, а тому посилання заявника апеляційної скарги на необізнаність з істотними умовами договору, на думку колегії суддів, є безпідставними.

З тих підстав, з яких заявлено позов, в його задоволенні відмовлено вірно.

Доводи апеляційної скарги щодо підвищення відповідачем процентної ставки в односторонньому порядку, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки в суді першої інстанції позивач не посилався на цю підставу визнання кредитного договору недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів, висновків суду також не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обгрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 вересня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий:

Судді: