Справа №22-ц-948/10 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2010 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого Рибалки В.Г.,

суддів Хвостика С.Г., Попруги С.В.,

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 26 лютого 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Роменського міського нотаріального округу Сумської області ОСОБА_4, про визнання недійсним договорів дарування, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2006 року ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, в якому просила визнати недійсними договори дарування будинку та земельної ділянки, розташовані у м.Ромни, Сумської області по вул. Артема, 70, і визнати за нею право власності на вказані обєкти. У ході розгляду справи ОСОБА_5 померла і її правонаступником у справі виступила ОСОБА_3, яка позовні вимоги уточнила і просила визнати недійсними: договір дарування будинку № 70 по вулиці Артема в місті Ромни Сумської області, укладений 19 грудня 2003 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_2, що посвідчений приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу ОСОБА_4; договір дарування земельної ділянки, площею 0,0744 га, розташованої у м.Ромни, Сумської області по вул. Артема, 70, укладений 19 грудня 2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, що посвідчений приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу ОСОБА_4. При цьому вона посилалась на те, що укладені її матірю правочини мали місце під впливом обману з боку відповідача, оскільки мати не розуміла значення та правові наслідки цих договорів, так як пристаріла ОСОБА_5, з огляду на її вік (79 років), стан здоров'я (сліпота на одне око) та освіту (4 класи) не могла усвідомлювати значення юридичних термінів, не правильно сприймала предмет і інші суттєві умови спірних договорів, а також повірила обіцянкам її онука ОСОБА_2 утримувати її та забезпечувати доглядом, який і не думав виконувати свої обіцянки. Не розуміючи значення підписаних договорів дарування, ОСОБА_5 продовжувала вважати себе власником спірного майна, так як оплачувала страхові платежі та комунальні послуги (електроенергію, газ, телефон).

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 26 лютого 2010 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування будинку № 70 по вулиці Артема в місті Ромни Сумської області, укладений 19 грудня 2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, що посвідчений приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу ОСОБА_4.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,0744 га, розташованої у м.Ромни, Сумської області по вул. Артема, 70, укладений 19 грудня 2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, що посвідчений приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу ОСОБА_4.

Вказане рішення відповідач оскаржив в апеляційному порядку в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповноту зясування обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, просить оскаржуване судове рішення скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні заявлених ОСОБА_3 позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги він зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що, укладаючи договори дарування, його бабуся ОСОБА_5 діяла під впливом обману з його боку, збігу тяжких обставин. Ці факти є недоведеними належними та допустими доказами, а матеріали справи стверджують зворотнє: бабуся під час їх укладання розуміла значення своїх дій, виявляла дійсну волю на укладення саме договорів дарування, їй було розяснено юридичний зміст та наслідки цих правочинів безпосередньо нотаріусом, мала задовільний стан здоровя, проживаючи з ним і дружиною однією сімєю допомагала їм доглядати малолітню дитину, мала добрі стосунки із сусідами та його дружиною.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 і його представника ОСОБА_6, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення позивача ОСОБА_3 про залишення рішення, як законного і обґрунтованого, без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених і уточнених в суді першої інстанції, колегія суддів знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про визнання недійсними двох договорів дарування нерухомого майна, місцевий суд виходив з того, що за життя ОСОБА_5 не мала наміру вчиняти на користь ОСОБА_2 договори дарування будинку № 70 по вул. Артема, 70 у м.Ромни та земельної ділянки, на якій той будинок розташований, тому вказані правочини укладені під впливом обману з боку її онука, що виявився у обіцянках утримувати її, надавати догляд та допомогу для того, щоб бабуся передала йому безплатно спірне майно, а коли він отримав те майно у власність, то своїх обіцянок не виконав.

Однак, з такими висновками місцевого суду колегія суддів погодитись не може, оскільки вони зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Місцевим судом встановлено, що будинок № 70 по вул.Артема в Ромни Сумської області, та земельна ділянка площею 0,0744 га, на якій розташований цей будинок, до 19 грудня 2003 року належали ОСОБА_5

19 грудня 2003 року приватний нотаріус Роменського міського нотаріального округу ОСОБА_4 посвідчила дві угоди, згідно з якими ОСОБА_5 подарувала онуку ОСОБА_2 будинок і земельну ділянку, що розташовані в м.Ромни по вул.Артема, 70. Ці договори були укладені в період чинності ЦК України в редакції 1963 року.

До часу звернення до суду у травні 2006 року ОСОБА_5 оплачувала комунальні послуги та вносила страхові платежі щодо утримання будинку.

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Роменським МБТІ, вбачається, що рішення про реєстрацію права власності на будинок №70 по вул.Артема в м.Ромни на ім'я ОСОБА_2 було прийнято 25 січня 2005 року.

Відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу ОСОБА_4 8 липня 2003 року і зареєстрованого в реєстрі за № 1907, ОСОБА_5 на випадок своєї смерті заповідала все своє майно ОСОБА_2

11 квітня 2007 року ОСОБА_5 склала новий заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7, яким заповіла все своє майно дочці ОСОБА_3 (т.2, а.с.10).

13 червня 2008 року у віці 80 років ОСОБА_5 померла (а.с.25 том № 2).

Правонаступниця померлої ОСОБА_5 її дочка ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, як на підставу визнання недійсними оскаржуваних правочинів посилається на ст. 57 ЦК України (в редакції 1963 року), зазначаючи, що вказані правочини мають бути визнані недійсними через обман та збіг тяжких обставин.

Так, у відповідності до ч.1 ст. 57 ЦК України (в редакції 1963 року) угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Згідно з ч.1 ст.243 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Дослідженими в суді першої інстанції доказами не знайшли свого підтвердження факти, які б свідчили про обман зі сторони відповідача та про те, що оскаржувані договори були вчинені під впливом обману чи збігу тяжких обставин для ОСОБА_5, які б безпосередньо вплинули на її волевиявлення укласти правочини на вкрай невигідних для неї умовах.

Місцевий суд при розгляді справи не врахував, що під обманом у даній справі слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається, а під збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або

особистий стан громадянина чи його близьких (крайня нужденність, хвороба і т.ін.), які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах (абз.2,4 п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», чинної під час укладення вказаних договорів).

Матеріалами справи не доведено, що при укладенні договорів дарування будинку і земельної ділянки з боку відповідача по відношенню до ОСОБА_5 був обман, ураховуючи і обставини того, що сторони перебували у родинних відносинах, довгий час знала одне одного і незадовго до дарування спірного майна ОСОБА_5 спочатку заповіла онуку, відповідачу по справі, все належне їй майно.

З приводу порушення прав померлої ОСОБА_5 за її життя до правоохоронних органів не звертались ні вона особисто, ні її дочка, позивачка по справі; у відношенні ОСОБА_2 не постановлялось судових рішень, не виносилось постанов органів дізнання чи досудового слідства по факту його шахрайських дій у відношенні ОСОБА_5

Також позивачкою не доведена і вимога про те, що оспорювані договори дарування укладені нею на вкрай не вигідних умовах, оскільки даний вид договору є безумовним і не встановлює обовязку для обдарованого вчиняти на користь дарувальника будь-яку дію майнового чи немайнового характеру.

З цього приводу відповідач пояснював, що він надавав померлій бабусі допомогу, виходячи з самого факту родинних відносин.

Крім того, колегія суддів не вважає збігом тяжких обставин самі по собі наявність у ОСОБА_5 захворювання ока, похилий вік та недостатній рівень освіти.

Беручи до уваги тексти договорів дарування, підписаних ОСОБА_5, то в них зазначено, що на час їх укладання вона перебувала при здоровому розумі та ясній памяті, розуміла значення своїх дій і вчинені нею правочини відповідають її дійснім намірам створити для кожного із сторін юридичні наслідки, визначені договорами (т.1, а.с. 32, 81-82).

Отже, висновок місцевого суду про те, що виконані ОСОБА_5 підписи в договорах дарування не свідчать про її намір укласти саме вказані правочини є непереконливим і безпідставним.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що доводи позивача про те, що оскаржувані договори дарування були укладені внаслідок обману та збігу тяжких обставин, не доведені належними та допустимими доказами, тому рішення місцевого суду підлягає скасуванню, ураховуючи, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а також суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову у звязку з його необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2; 309 ч.1 п.п.3,4; 314 ч.2; 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 26 лютого 2010 року в даній справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки від 19 грудня 2003 року відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржена протягом двох місяців до Верховного Суду України.

Головуючий:

Судді: