Справа №22-ц-1215/10 Суддя-доповідач - Сибільова
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області у складі :

головуючої Сибільової Л.О.,

суддів - Дубровної В.В., Лузан Л.В.,

з участю секретаря судового засідання Федини Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 19 березня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Сумської обласної ради, Сумської обласної державної адміністрації, управління Пенсійного фонду України в Зарічному районі м. Суми про визнання дій неправомірними та зобовязання перерахувати розмір пенсії,

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваною постановою суду в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за їх безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить постанову скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідачів, які заперечують проти задоволення скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Позивач мотивував позов тим, що в 1930-1931 роках та в 1934-1937 роках до нього та його сімї були застосовані репресії. Його батьки проживали разом з сімєю діда і їх в 1930 році розкуркулили, в 1931 році забрали всі будівлі, в тому числі і житлові приміщення. Батько перебував на примусових роботах, а в 1934-1936 роках в трудовій армії по вихованню дітей куркулів та ворогів народу. Мати з дітьми проживали в сараях, в непристосованих для житла приміщеннях. В 1937 році діда та батька помітили в концтабір з політичних мотивів. В сімї від голоду померло троє дітей. Пізніше члени сімї, в тому числі і він, були реабілітовані. Відповідачі не визнають за ним право на підвищення пенсії як реабілітованому відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Посилаючись на те, що він є особою, що зазнала політичних репресій на території колишнього Радянського Союзу, просив зобовязати відповідачів здійснити йому перерахунок пенсії на підставі п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з дня набрання чинності вказаним Законом.

Вирішуючи спір та відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що він не надав необхідних документів про визнання його членом сімї реабілітованого, який має право на підвищення пенсії відповідно до вказаних положень Закону, крім того, пропустив строк звернення до суду.

Цей висновок суду узгоджується з матеріалами справи та відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Зарічному районі м. Суми, отримує пенсію на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно п. «г» ст. 77 вказаного Закону, призначені пенсії підвищуються громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Позивач, наполягаючи на підвищенні його пенсії як члену сімї реабілітованого на підставі вказаної норми Закону, посилався на видану йому 5 серпня 2005 року прокуратурою Республіки Калмикія Російської Федерації довідку про реабілітацію, згідно якої на підставі ст. 1-1 Закону РФ «Про реабілітацію жертв політичних репресій» (в редакції Федерального Закону від 9 лютого 2003 року №26-ФЗ) як дитина, яка залишилась в неповнолітньому віці без піклування батька, безпідставно репресованого з політичних мотивів, він визнаний таким, що підданий політичним репресіям і реабілітований, а також на довідку про реабілітацію від 29 липня 2005 року, видану вказаною прокуратурою про те, що його дід ОСОБА_2 на підставі ст. 3 п. «б» вказаного Закону РФ визнаний необґрунтовано репресованим з політичних мотивів та реабілітований (а.с.6-9).

Звертаючись до відповідачів з питання підвищення пенсії, позивач також посилався на вказані довідки.

Ст. 1-1 Закону Російської Федерації в редакції Федерального закону від 9 лютого 2003 року № 26-ФЗ «Про реабілітацію жертв політичних репресій» передбачає, що визнаються такими, що були піддані політичним репресіям та підлягають реабілітації, зокрема, діти, які залишились в неповнолітньому віці без піклування батьків або одного з них, необґрунтовано репресованих з політичних мотивів.

З наданих на звернення позивача відповідей Сумської обласної державної адміністрації, комісії з питань поновлення прав реабілітованих Сумської обласної ради, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області вбачається, що йому розяснювалась відсутність у нього права на отримання підвищення до пенсії на підставі п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки він не є особою, яка підпадає під дію вказаної норми Закону.

Згідно підпункту 6 пункту 2.1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 квітня 2002 року № 8-2, саме ці управління є органами, які призначають (здійснюють перерахунок) і виплачують пенсії.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (підпункт «г» п. 13) передбачено, що для призначення зазначених підвищень до пенсії особа має подати до територіального управління Пенсійного фонду документи про визнання заявника реабілітованим або членом сімї реабілітованого.

Згідно п.20 вказаного Порядку, за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається завірена в установленому порядку копія посвідчення реабілітованого, а для осіб, реабілітованих згідно зі ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на виселених (в редакції постанови правління Пенсійного фонду України під 15 жовтня 2009 року № 23-1 висланих) осіб, тощо), а за відсутності таких документів довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту виселення (в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 15 жовтня 2009 року № 23-1 переселення).

Таких документів управлінню Пенсійного фонду України в Зарічному районі м. Суми позивач не надав, тому у цього управління не було підстав для підвищення його пенсії відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Вказана довідка, на яку посилається позивач, не дає підстав для підвищення йому пенсії відповідно до зазначеної норми Закону, оскільки вказана в ній підстава визнання його таким, що був підданий політичним репресіям та реабілітований, не передбачена вказаною нормою Закону. Закон України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» не визначає статус дітей репресованих осіб як таких, що зазнали політичних репресій, за виключенням тих, які, відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», були примусово переселені у складі сімей репресованих осіб.

Позивач не надав управлінню Пенсійного фонду документи, які б підверджували його статус реабілітованого як репресованого в результаті факту переселення його в складі його сімї за рішенням відповідних органів, у тому змісті, в якому про це іде мова як в ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», так і в розумінні такого переселення, яке визначено в ст. 7 Постанови Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні».

За таких обставин суд прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Обставини, на які посилається позивач, були предметом дослідження суду першої інстанції і отримали обєктивну оцінку.

Рішення суду узгоджується з доказами, наявними у справі, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Постанову Зарічного районного суду м.Суми від 19 березня 2010 року даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуюча

Судді