АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія - 26 (IV) ОСОБА_1
Доповідач Михайлів Л.В.
РІШЕННЯ

Іменем України

21 грудня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Михайлів Л.В., Соколан Н.О.

при секретарі: Бондаренко І.В.

за участю: позивача - ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3,

представника відповідача Державного підприємства «Рудоуправління ім. Кірова» -ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_2 -ОСОБА_3, Державного підприємства «Рудоуправління ім. Кірова» на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 лютого 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державною підприємства «Рудоуправління ім. Кірова» про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Рудоуправління ім. Кірова» (надалі - ДП РУ ім. Кірова) про відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив, що працюючи протягом тривалого часу в умовах важкої фізичної праці та несприятливого мікроклімату, він отримав професійне захворювання, у зв'язку з чим висновком МСЕК від 20.04.1998 року йому первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 35% та третю групу інвалідності.

Просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у сумі 200000

грн. ; ч

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 лютого 2010 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ДГІ РУ їм. Кірова на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 10000 грн., а також на користь держави - 51 гри. державного мита та 08 грн. 05 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі, посилаючи сі, на те, що при визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, судом не в повному обсязі враховано обставини справи, а саме: загальний стаж роботи позивача в шкідливих умовах праці, характер отриманого ним професійного захворювання та його наслідки.

В апеляційній скарзі відповідач ДП РУ ім. Кірова ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що судом безпідставно застосовано до врегулювання спірних правовідносин норми ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, які є не чинними, тоді як врегулюванню до спірних правовідносин підлягають норми ст.ст. 1167, 1193 ЦК України в редакції 2003 року, а також ч.2 ст. 237-1 КЗпП України.

1

не враховано, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з позовом, а також те, що з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач до підприємства ( в прядку, передбаченому Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, причиненої працівнику пошкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків». затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23.06.1993 року, не звертався. Крім того, позивачем факт моральної шкоди не доведений.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підлягає відхиленню, а апеляційна скарга ДП РУ ім. Кірова - задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2А, та стягуючи на його користь з відповідача моральну шкоду, суд першої інстанції виходив з права позивача на її отримання відповідно до норм ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року та Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472.

Однак, колегія суддів повністю не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав,

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 19.04.1989 року по 01.10.1998 року працював в умовах несприятливого мікроклімату та важкої фізичної праці на ДП РУ їм, Кірова на різних посадах.

Рішенням ЛЕК НДІ Промислової медицини від 13.03.1998р. у ОСОБА_2 встановлена наявність професійного захворювання з діагнозом - хронічна дискогенна полірадикулопатія.

Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 19.03.1998 року, встановлена причина зазначеного професійного захворювання - робота на протязі 17років 6 місяців в умовах несприятливого мікроклімату та важкої фізичної праці.

Висновком МСЕК від 20.04.1998 року ОСОБА_2А, первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 35% та третю групу інвалідності.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірні правовідносини повинні регулюватися законодавством, яке діяло на момент встановлення позивачу висновком МСЕК вперше стійкої втрати професійної працездатності, оскільки саме з 20.04.1998 року у ОСОБА_2 виникло право на відшкодування моральної шкоди.

Зазначений висновок суду узгоджується з положеннями п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 р. № 4, де вказується про те, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер взаємовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону праці» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Покладення обов'язку з відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним

2

трудових обов'язків, на власника підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган передбачено й Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 (далі - Правила), які діяли на час виникнення спірних правовідносин.

Проте, застосування судом першої інстанції ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року є неправомірним, оскільки спірні правовідносини регулюються нормами спеціальних нормативно-правових актів, й не можуть бути врегульовані положеннями ЦК України в редакції 1963 року.

Враховуючи вищенаведене та дослідивши надані докази, а саме: акт розслідування хронічного професійного захворювання від 19.03.1998 року, яким встановлено, що професійне захворювання отримано позивачем внаслідок тривалої його роботи в умовах несприятливого мікроклімату та важкої фізичної праці; висновок МСЕК від 20.04.1998 року про встановлення ОСОБА_2 первинно втрати професійної працездатності в розмірі 35% та третю групу інвалідності, а також виходячи з того, що мав місце факт заподіяння моральної шкоди позивачу, оскільки він змушений проходити амбулаторний та стаціонарний курс лікування, переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя, суд першої інстанції правильно визначив, що саме ДП РУ ім. Кірова, на якому працював позивач, й яке заподіяло йому моральну шкоду, повинно було її відшкодувати.

Доводи апеляційної скарги відповідача ДП РУ ім. Кірова щодо врегулювання спірних правовідносин у відповідності до положень ч,2 ст. 237-1 КЗпП України необґрунтовані, оскільки вказана норма закону набула чинності лише 13 січня 2001 року, тобто після виникнення спірних правовідносин. З цих підстав не підлягають застосуванню до врегулювання спірних правовідносин й норми ст.ст. 1167, 1193 ЦК України в редакції 2003 року, на які посилаються в апеляційних скаргах представник позивача та відповідач.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував положень ч.і ст. 233 КЗпП України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, якою передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - і; місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, а також роз'яснень, наведених в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 зі змінами та доповненнями.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» № 4 від 31.03.1995 року до вимог і про відшкодування моральної шкоди у випадках передбачених трудовим законодавством застосовується строк позовної давності в три місяці (ст.233 КЗПп України).

При цьому, п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практик) розгляду судами трудових спорів» передбачено, що, встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, право на відшкодування моральної шкоди /р ОСОБА_2 виникло з моменту первинного встановлення йому ступеня стійкої втрати професійної працездатності (а.с. 14) - 20.04.1998 року і саме з цього моменту він мав право звернутися з вимогою про відшкодування моральної шкоди.

З

Порядок відшкодування моральної шкоди передбачено п. 11 Правил, в якому зазначено, що моральна шкода відшкодовується власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом за умови звернення потерпілого з заявою про відшкодування такої шкоди.

13 суді апеляційної інстанції позивачем та його представником було підтверджено той факт, що з заявою про відшкодування моральної шкоди до ДП РУ їм, Кірова ОСОБА_2 не звертався.

З позовом про відшкодування моральної шкоди позивач до суду першої інстанції звернувся 16.02.2009 року (а.с. 1), тобто з порушенням строку, передбаченого законом й питання про його поновлення перед судом не ставив.

Оскільки позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з позовом до суду і ним не надано доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строк', колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для ухвалення рішення про часткове задоволення позовних вимог.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення відповідно до вимог п. З ч. 1 ст. 309 ЦПК України про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.З ч.І ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 -ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Рудоуправління ім. Кірова» -задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 лютого 2010 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову до Державного підприємства «Рудоуправління ім. Кірова» про відшкодування моральної шкоди.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді:

4