АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-9866/10 Головуючий у 1-й інстанції Гудков С.В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2010 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого: Пікуля В.П.,

суддів: Мартєва С.Ю., Акопян В.І.,

при секретарі : Колодюк О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21 червня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до відкритого акціонерного товариства «Лубенський мясокомбінат» про визнання договорів позики недійсними,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача та просив визнати недійними договори позики №127 від 4 лютого 2005 року та №632 від 25 листопада 2004 року, укладені між сторонами, оскільки гроші в сумі 33659 грн. та 10000 грн. відповідно до вказаних договорів він не отримував.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21 червня 2010 року в позовних вимогах ОСОБА_2 до відкритого акціонерного товариства «Лубенський мясокомбінат» відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду представник позивача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2, обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу тим, що під час ухвалення рішення судом першої інстанції було неповно зясовано обставини справи, що мають значення для справи та порушено норми процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, у межах доводів апеляційної скарги, дійшла до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частина 2 статті 308 ЦПК України передбачає, що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, згідно наказу №133-к від 25 листопада 2004 року прийнято на роботу в ВАТ «Лубенський мясокомбінат» ОСОБА_2 приймальником худоби служби заготівлі сировини з повною матеріальною відповідальністю.

Згідно наказу №46-к від 12 квітня 2005 року звільнено з роботи в ВАТ «Лубенський мясокомбінат» ОСОБА_2 з 3 березня 2005 року за прогул без поважних причин.

Під час роботи в ВАТ «Лубенський мясокомбінат» між ОСОБА_2 та ВАТ «Лубенський мясокомбінат» було укладено 2 договори позики: №632 від 25 листопада 2004 року на суму 10000 грн. та №127 від 4 лютого 2005 року на суму 33659 грн. відповідно.

Отримання грошей за вказаними договорами позики підтверджується видатковими касовими ордерами 3862 від 25 листопада 2004 року та 278 від 4 лютого 2005 року.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин є оспорюваним та може бути визнаний недійсним.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п.8) Верховний Суд України дав розяснення, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтю 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

З моментом передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, закон повязує лише момент укладення договору позики, а не умови його дійсності.

Стаття 1047 ЦК України визначає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Стаття 1051 ЦК України обумовлює оспорення безгрошовості договору позики у випадку, коли позичальник стверджуватиме, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, щодо відсутності передбачених ст.ст. 203, 215 ЦПК України підстав для визнання спірних договорів позики недійсними.

Крім того, намір одержати кошти підтверджуються заявою ОСОБА_2 про надання позики, а факти отримання коштів ОСОБА_2 - його підписами на видаткових касових ордерах та поясненнями наданими ним в судовому засіданні по справі за позовом ВАТ «Лубенський мясокомбінат» до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договорами позики.

Не знайшли під час апеляційного розгляду справи свого підтвердження доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, судова колегія вважає, що підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21 червня 2010 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя

Судді: