Справа № 2-69/10
«06» квітня 2010 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого-судді: Шишкіна О.В.,
при секретарі: Деркач М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Мінарді, компанії «CORONA ImpEx LLC» про визнання договорів недійсними, стягнення грошових коштів
На думку позивача, оскаржуваний договір було укладено з порушенням чинного законодавства, оскільки під ним було фактично приховано договір про надання фінансових послуг, який, в силу вимог закону, не міг бути укладений відповідачем, оскільки останній не має відповідної ліцензії на здійснення таких операцій, тому укладений договір є недійсним, а отже кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Позивач в судовому засіданні підтримав позов з викладених в ньому підстав та просив задовольнити його в повному обсязі.
Представники відповідача до суду не зявилися.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), також ст. 224 цього Кодексу зазначає, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких суд визнав можливим розглянути справу в заочному порядку на підставі наявних в справі доказів.
Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Частини 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України визначають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частина 1 ст. 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.
Статтею 1003 ЦК України обумовлено, що юридичні дії мають бути чітко визначеними предметом даного договору. До того ж дані юридичні дії мають бути правомірними.
Як вбачається із предмету оспорюваного договору доручення, довіритель уповноважує повіреного здійснити оплату рахунків, актів та інших документів за договором про надання послуг від 11.01.2007 року, що являє собою надання фінансових послуг, тобто здійснення певних фактичних дій з фінансовими активами, залученими від фізичних осіб, а не юридичних, як того вимагає цивільне законодавство.
Отже, зазначений договір відповідно до ст. 901 ЦК України є договором про надання послуг, і виходячи із нижче викладеного - договором про надання фінансових послуг.
Так, відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» фінансовою послугою є операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб. А у випадках передбачених законодавством і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження фінансової вартості фінансових активів.
Згідно із спірним договором доручення, повірений бере на себе зобов'язання від імені та за рахунок довірителя оплатити в Євро всі існуючі пропозиції, договори та рахунки компанії-нерезидента, що надає послуги по проживанню за межами п.п. 2.1.1, 3.2, 3.4 зазначеного договору).
Як різновид фінансової послуги, відповідно до п. 2 ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15- 93, визначається валютна операція (...операція пов'язана з використанням валютних цінностей як засобу платежу в міжнародному обігу, ввезенням, переказуванням, пересиланням на територію України, та вивезенням, переказуванням та пересиланням за її межі валютних цінностей).
Таким чином, відповідно до ст. 235 ЦК України сторони, уклавши спірний договір доручення, вчинили удаваний правочин, а саме уклали договір, предметом якого є проведення фінансових операцій, і тому відповідно до ч. 2 зазначеної статті правовідносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили.
Відповідно до п. 1 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності.
Відповідно до абз. 1 п. 1 ст. 1 вказаного Закону, фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідач за видом діяльності не здійснює фінансові послуги, а отже підприємство відповідача не є фінансовою установою в розумінні вимог закону.
Відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачає пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб обов'язково ліцензується. Здійснення такої діяльності дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України.
Таким чином, відповідач не маючи відповідної ліцензії не мав права надавати позивачу фінансові послуги.
До того ж згідно із ст. 7 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93 у розрахунках між резидентами і нерезидентами в межах торгівельного обороту як засіб платежу використовується іноземна валюта. Такі розрахунки здійснюються лише через уповноважені банки. Постановою ВРУ № 491/95-ВР «Про усунення зловживань в процесі залучення суб'єктами підприємницької діяльності грошових коштів громадян» встановлено, що до законодавчого врегулювання діяльності небанківських фінансових установ забороняється залучення грошових коштів громадян (за винятком випуску і розміщення цінних паперів відповідно до чинного законодавства України) суб'єктами підприємницької діяльності, для яких цей вид діяльності не передбачений спеціальним законодавством України.
Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду завдану таким правочином.
Крім того, що стосується договору про надання послуг в якому стороною є компанія «CORONA ImpEx LLC», то суд вважає за необхідне зазначити, що згідно листа відділу НЦБ Інтерполу в Харківській області названа юридична особа зареєстрована в США та зупинила свою діяльність 01.06.2003 року. Отже, фактично спірний договір був укладений під впливом обману, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. В судовому засіданні позивач пояснив, що на момент укладення договору йому не було відомо, що діяльність компанії призупинено.
Таким чином, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо визнання недійсним договорів доручення та стягнення грошових коштів є законними і обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.
Відповідно до укладеного договору позивачем було, сплачено 53 600 грн., отже з врахуванням індексу інфляції за 2007-2009 року та трьох процентів річних від простроченої суми та ч. 2 ст. 230 ЦК України сума заборгованості відповідачів перед позивачем становить 147879, 74 грн.
Також, оскільки суд задовольняє позов, то і відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 81 грн. у відшкодування понесених позивачем і документально підтверджених судових витрат.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 23, 202, 203, 215, 216, 227, 235, 1000, 1003 ЦК України, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. ст. 1, З, 4, 8, 10, 11, 15, 57, 58, 60 88, 209, 212 - 215, 223 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Мінарді, компанії «CORONA ImpEx LLC» про визнання договорів недійсними, стягнення грошових коштів - задовольнити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Мінарді на користь ОСОБА_1 147879 (сто сорок сім тисяч вісімсот сімдесят девять) грн. 74 коп., а також 81 грн. судових витрат, а всього: 147960 (сто сорок сім тисяч девятсот шістдесят) грн. 74 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 ти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через районний суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження рішення протягом десяти днів з дня проголошення рішення та подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано.

Головуючий: О.В. Шишкін