ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 2-59/10
провадження № Б/н 53
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2010 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Щасної Т.В.

при секретарі Потапенко Т.М. Мірчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на житловий будинок ,-

ВСТАНОВИВ

Позивачі звернулися до суду з позовом про визнання права спільної часткової власності житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1. Позивачі вказують у позові, що спірний будинок був ними прийнятий у спадщину.

ОСОБА_4 заявлено позовну вимогу про визнання за нею права власності на 1/3 частину житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1. ОСОБА_2 заявлено позовну вимогу про визнання за нею право власності на 1/6 частину житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1. ОСОБА_3 заявлено позовну вимогу про визнання за нею право власності на 1/6 частину житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1.

Також, Позивачами заявлено позовну вимогу про визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 за Відповідачем, ОСОБА_5.

В процесі розгляду справи позивачі уточнили свої позовні вимоги та просили суд: визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/6 частину житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/12 частину житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/12 частину житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1; визнати за Відповідачем, ОСОБА_5 право власності на 1/6 частину житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1.

Позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 додатково уточнили позовні вимоги та просили суд: визнати за ними право власності на 1/6 частину житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1, за кожною відповідно.

Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_6. ОСОБА_6 доводиться Позивачам: ОСОБА_4 батьком, ОСОБА_2 дідом, ОСОБА_3 свекром.

За життя померлий ОСОБА_6 на земельній ділянці, що була йому надана у користування, побудував житловий будинок по АДРЕСА_1

Позивачі вважають, що вони є спадкоємцями померлого ОСОБА_6 та прийняли у спадщину цей будинок, в зв'язку з тим, що вони вступили в управління цим майном. Позивачі пояснюють, що вступили в управління спадковим майном, оскільки після смерті спадкодавця приходять до будинку, виконують ремонтні роботи у будинку.

Зберігають у господарських спорудах огородницький інвентар та обробляють земельні ділянку на якій розташований будинок.

Відповідач, після смерті її чоловіка, який ОСОБА_6 доводився сином почала здійснювати оформлення спадкового майна і саме ці дії є підставою для звернення до суду позивачів з позовною заявою про визнання права власності.

Відповідач проти позову заперечувала та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач вважає, що позивач - ОСОБА_3 взагалі не має права на спадкування майна за законом, оскільки не відноситься до кола спадкоємців першої черги.

Також, позивачі пропустили строк, встановлений законом у шість місяців для прийняття спадщини і не вчинили жодної дії, що свідчили б про прийняття ними спадщини. В зв'язку з цим у позивачів відсутні правові підстави для пред'явлення позовних вимог про визнання за ними права спільної часткової власності на житловий будинок.

Суд, заслухавши пояснення сторін та показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи встановив наступне.

Спадкодавець ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1) помер восьмого листопада 1997 року.

Спадкодавець мав трьох дітей: доньку, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується Свідоцтвом про народження НОМЕР_1 (прізвище змінено відповідно до Свідоцтва про одруження НОМЕР_2), позивач у справі; сина, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується Свідоцтвом про народження НОМЕР_3

Перший син ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (Свідоцтво про смерть НОМЕР_4). Тобто раніше за спадкодавця ОСОБА_6.

Другий син ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 (Свідоцтво про смерть НОМЕР_5).

Як вже було вказано, Позивач ОСОБА_2 доводилася спадкодавцю (ОСОБА_6) онукою. Вона є донькою сина спадкодавця - ОСОБА_7, що підтверджується Свідоцтвом про народження ОСОБА_9 НОМЕР_6 (прізвище змінено відповідно до Свідоцтва про укладення шлюбу з ОСОБА_10 НОМЕР_7, Свідоцтва про розірвання шлюбу з ОСОБА_10 НОМЕР_8 та Свідоцтва про одруження з ОСОБА_2 НОМЕР_9).

Позивач ОСОБА_3 доводилася дружиною сина спадкодавця ОСОБА_7, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу з ОСОБА_7 НОМЕР_10.

Відповідач у справі ОСОБА_5 - дружина другого сина спадкодавця ОСОБА_8, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу з ОСОБА_7 НОМЕР_11

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України визначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Отже, на спірні правовідносини в частині встановлення обставин щодо прийняття спадщини від спадкодавця ОСОБА_6 його спадкоємцями поширюються норми Цивільного кодексу УРСР, що мають бути застосовні. Правовідносини по оформленню свідоцтва про право на спадщину регулюються Цивільним кодексом України.

Згідно з ч.1 ч.2 ст.524 Цивільного кодексу УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до довідки наданої Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою, що розташована за місцем відкриття спадщини, судом встановлено, що спадкова справа після смерті ОСОБА_6 не заводилася.

Позивачами до матеріалів справи заповіту не надано та про його існування суд не повідомлено. Таким чином, спадкування здійснювалося за законом.

Відповідно до ст.525 Цивільного кодексу УРСР передбачено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Отже, спадщина після смерті спадкодавця ОСОБА_6 була відкрита ІНФОРМАЦІЯ_5.

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно зі ст.529 Цивільного кодексу УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Таким чином, в силу вимог Закону спадкоємцями першої черги при спадкуванні за законом спадщини, що відкрилася після смерті спадкодавця ОСОБА_6, могли б бути такі особи: його донька позивач у справі, ОСОБА_4, онука позивач у справі ОСОБА_2 на частину спадкового майна, яке належало б до спадкування її батьком, що помер до відкриття спадщини спадкодавця, ОСОБА_7 та син спадкодавця ОСОБА_8, нині покійний. ОСОБА_8 - чоловік відповідача у справі проживав разом зі своїм батьком, спадкодавцем.

Позивач ОСОБА_3, доводилася ОСОБА_7 дружиною. ОСОБА_7 помер до смерті свого батька спадкодавця й згідно з правилами ст.529 Цивільного кодексу УРСР його дружина (ОСОБА_3) не входить в коло осіб - спадкоємців першої черги за законом, які приймають спадщину. Такими спадкоємцями можуть бути тільки онуки й правнуки.

Відповідно до ст.548 Цивільного кодексу УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Дії, що свідчать про прийняття спадщини, встановлені в ст.549 Цивільного кодексу УРСР. Згідно з вищевказаною нормою визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені у присічний строк протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Позивачі у позовній заяві та поясненнях посилаються на те, що вони є такими, що фактично вступили в управління жилим будинком та зазначають, що після смерті спадкодавця користуються будинком, виконують ремонтні роботи у будинку, зберігають огородницький інвентар. Разом з тим, позивачі звертають увагу, що вони весь час обробляли земельну ділянку, що була надана спадкодавцю у користування для обслуговування будинку і яка відноситься до земель комунальної власності, що не була оформлена спадкодавцем у власність за його життя.

Суд не може погодитися з доводами позивачів, які на їх думку свідчать про прийняли спадщини в управління та підтверджували б фактичне прийняття спадщини.

У спірному будинку зі спадкодавцем, ОСОБА_6 постійно проживали син спадкодавця ОСОБА_8 зі своєю дружиною, Відповідачем по справі. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, а саме: довідкою, виданої Комунальним підприємством «Управління житлового господарства» Дарницького району м. Києва від 26.05.2004 р. № 961, що була видана відповідачу. Згідно з вказаною довідкою ОСОБА_7 проживав та був прописаний у приватному будинку АДРЕСА_1 з 26.08.81 р. по ІНФОРМАЦІЯ_7.. Відповідач також з 1981 р. та станом на момент розгляду счору прописана та проживає у спірному будинку по АДРЕСА_1

Також, згідно з відміткою про прописку (реєстрацію) в паспорті відповідача, ОСОБА_5 прописана по АДРЕСА_1 з 30.05.1981 року та з цього часу місце проживання не змінювала.

Отже, спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_6 фактично прийняв в управління його син ОСОБА_8, який проживав у цьому будинку сплачував відповідні комунальні витрати, здійснював оплату витрат на опалення та освітлення.

Після, смерті свого чоловіка ОСОБА_8 у ІНФОРМАЦІЯ_7 в управління спадковим майном вступила Відповідач у справі, ОСОБА_5, яка також проживає та зареєстрована за адресою місцезнаходження нерухомого майна, яке є предметом спадкування, що свідчить про факт прийняття спадщини.

Судом також встановлено, що оплату комунальних послуг, пов'язаних із обслуговуванням спірного будинку здійснювала відповідач - ОСОБА_5, що підтверджується наданими відповідачем у справу копіями квитанцій про сплату за вивіз сміття та сплату за електроенергію.

В свою чергу, позивачі суду не надали будь-яких доказів на підтвердження факту вступу в управління та володіння спадковим майном. Позивачі пояснюють, що вони приходили до житлового будинку, але ці дії не свідчать про прийняття цього будинку в управління.

Позивачі постійно проживають та проживали на час відкриття спадщини за іншим адресами, а не у спірному будинку. Позивачі не сплачували витрати на його утримання, не оплачували будь-яких комунальних платежів.

Показання свідків які б підтверджували фактичне прийняття спадкового майна в управління, суд не бере до уваги. Свідки не підтверджують посилання позивачів на проведення ними ремонту у спірному будинку, а підтверджують тільки факт обробляння земельної ділянки.

В силу вимог Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року, що діяв на момент відкриття спадщини право користування земельними ділянками не успадковується. Відповідно до ст. 6 Земельного кодексу України громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину. При цьому земельна ділянка, що успадковується має належати на праві приватної власності спадкодавцю.

Отже, обробляння земельної ділянки, як окремого об'єкту, що не належала спадкодавцю на праві приватної власності, а була надана йому у користування не може вважатися підтвердженням прийняття спадщини. Крім того, сплату земельного податку за користування земельною ділянкою здійснювала безпосередньо відповідач, що підтверджується копіями квитанцій про сплату земельного податку, наданих до матеріалів справи відповідачем.

З огляду на вищенаведене, належних та допустимих доказів, які підтверджували б факт прийняття спадкового майна в управління позивачами суду не надано.

За положеннями ст. 549 Цивільного кодексу УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Обставини, що наведені позивачами як дії з якими Закон пов'язує прийняття спадщини не є такими підставами, як прийняття спадщини. Вони не свідчать про вступ позивачів в управління або володіння спадковим майном.

Оскільки, доказів на підтвердження факту вступу в управління та володіння спадковим майном позивачі суду не надали, то підстав вважати, що вони вступили у володіння та управління спадковим майном за ст.549 Цивільного кодексу УРСР у суду немає, а тому й немає підстав для визнання за ними права власності на майно в порядку спадкування за заповітом та правилами Цивільного кодексу УРСР.

Факт прийняття спадщини за правилами ст.549 Цивільного кодексу УРСР позивачами не доведений - спадщина ними фактично не прийнята.

Позивачі протягом шести місяців, які обчислюються з ІНФОРМАЦІЯ_5, дати відкриття спадщини, після смерті ОСОБА_6 не вчинили жодної дії, які свідчили б про прийняття ними спадщини: вони не вступили в управління та володіння спадковим майном та не звернулися з відповідно заявою до державної нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Позивачами також не подану суду докази про те що ним рішенням суду було продовжено строк для прийняття спадщини.

Таким чином, суд приходить до висновку, що єдиним спадкоємцем, який успадкував спірний жилий будинок після смерді спадкодавця ОСОБА_6 є син, що з ним проживав ОСОБА_8.

З ІНФОРМАЦІЯ_7. у зв'язку зі смертю ОСОБА_8 відкрилася спадщина на спірний будинок, що був ним успадкований після смерті батька.

Спадкування після смерті ОСОБА_8 - спадкодавця також здійснюється за законом.

Відповідно до вимог закону (ст.529 ЦК України) спадкоємцями першої черги при спадкоємстві за законом спадщини, що відкрилася після смерті спадкодавця ОСОБА_7, є його дружина ОСОБА_5 - відповідач у справі.

При цьому, позивачі не входять в коло спадкоємців першої черги при спадкоємстві за законом спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_8.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач прийняла спадщину в розумінні ст.549 Цивільного кодексу України, про що свідчить: постійне місце проживання відповідача в спірному будинку, що підтверджується даними з паспорту про приписку (реєстрацію), яке є фактичним володінням та управлінням цим будинком; оплата відповідачем витрат, пов'язаних з утриманням спірного будинку після смерті чоловіка.

Отже, з часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8 його дружина Відповідач у справі володіє та управляє спірним будинком.

На момент звернення до суду позивачів вступив в силу та діє Цивільний кодекс України від 16.01.2003 р..

Згідно з ч.1 ст.1296 Цивільного кодексу України, визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Тобто присічного строку для отримання свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно законодавець не встановлює.

Відповідно до ст.1297 Цивільного кодексу України встановлений обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно: спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Для отримання свідоцтва про право на спадщину, Відповідач звернулася до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори. Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою був направлений листи від 04.03.2004 р. за № 380 та за №381 до Київського міського БТІ та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна і до Головного управління житлового забезпечення Київської міської держадміністрації для оформлення Відповідачу довідки характеристики на спірний будинок та оформлення й видачу свідоцтва на право власності на спірний будинок.

Відповідачем отримано Технічний паспорт на спірний будинок, який виготовлено станом на 09.10.2007 р..

Згідно з ч.1 ст.1299 Цивільного кодексу України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна.

Отже, відповідач як єдиний спадкоємець спірного будинку виконує вимоги Закону щодо обов'язку оформлення нерухомого майна, що входить до складу спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1299 Цивільного кодексу України право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

Згідно зі ст. 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності насувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Однією з таких підстав є перехід права власності від одних осіб до інших, незалежно від наявності волі попереднього власника в порядку спадкування.

Згідно зі ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Дослідивши матеріали справи всі наявні у справі докази, вислухавши пояснений сторін, показання свідків, суд приходить до висновку, що позивачі не набули право власності на спірний будинок. Позивачі не вступили в управління та володіння спадковим майном й фактично не прийняли спадщину. Позивачі пропустили строки для звернення до нотаріальної контори з заявою про відкриття спадщини.

З огляду на вищенаведене суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог та приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмиту в повному обсязі.

Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.328, ст.392, ст.1296, ст.1297, ст.1299 та п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, ст.525, ст.527, ст.529, ст.548 та ст.549 Цивільного кодексу УРСР, ст.10, ст.60, ст.88, 212, ст.213, ст.214, ст.215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на житловий будинок відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя: