Крюківський районний суд м.Кременчука
Справа №2 402/2010р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2010 р. м.Кременчук

Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі головуючого судді Сьорі С.І., при секретарі Нікітенко А.Г. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кременчуці Полтавської області цивільну справу за позовом фізичної особи ОСОБА_1 до органів місцевого самоврядування Крюківської районної ради м.Кременчука Полтавської області, Кременчуцької міської ради Полтавської області, фізичних осіб ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третіх осіб управління Держкомзему у м.Кременчук Полтавської області, КП «Кременчуцьке МБТІ», управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання права власності, визнання частково недійсними Державних актів про право власності на земельну ділянку, визнання частково недійсним договору купівлі продажу земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на будівлю сараю, розташовану біля б.19 А по вул.Цюрюри в м.Кременчуці, визнати частково недійсними Державний акт про право власності на земельну ділянку сер.ПЛ №005732, що виданий Крюківською районною радою м.Кременчука 26.01.2004 року, згідно з яким ОСОБА_3 набув права власності на земельну ділянку площею 707 кв.м. за адресою м.Кременчук вул.Шевченко, 50 Б в частині права власності на земельну ділянку площею 22 кв.м. на якій розташований сарай та скасувати право власності на частину земельної ділянки площею 22 кв.м., визнати частково недійсним договір купівлі - продажу земельної ділянки від 21.12.2005 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про купівлю - продаж земельної ділянки площею 707 кв.м. за адресою м.Кременчук вул.Шевченко, 50 б в частині купівлі продажу земельної ділянки площею 22 кв.м., на якій розташований сарай та скасувати право власності на частину земельної ділянки площею 22 кв.м., визнати частково недійсним Державний акт про право власності на земельну ділянку сер. ЯА №906489, виданий Крюківською районною радою м.Кременчука 21.02.2006 року, згідно з яким ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку площею 707 кв.м. за адресою м.Кременчук вул.Шевченко 50 б в м.Кременчуці в частині права власності на земельну ділянку площею 22 кв.м., на якій розташований сарай та скасувати право власності на частину земельної ділянки площею 22 кв.м.

В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та остаточно просив суд визнати за ним право власності на нерухоме майно будівлю сараю з підвалом, розташовану біля б.19 А по вул..Цюрюпи в м.Кременчуці, визнати частково недійсним Державний акт про право власності на земельну ділянку сер. ПЛ №005732, виданий Крюківською районною радою м.Кременчука 26.01.2004 року та зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі №006, кадастровий номер земельної ділянки :08:002:0152, згідно з яким ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку площею 707 кв.м. за адресою м.Кременчук вул.Шевченко б.50 Б в м.Кременчуці в частині визнання права власності на частину земельної ділянки площею 22 кв.м., визнати частково недійсним договір купівлі продажу земельної ділянки від 21.12.2005 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про купівлю продаж земельної ділянки площею 707 кв.м. за адресою м.Кременчук вул..Шевченко б.50 Б в частині купівлі продажу земельної ділянки площею 22 кв.м., на якій розташований сарай та скасувати право власності на частину земельної ділянки площею 22 кв.м., визнати частково недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку сер.ЯА 906489, виданий Крюківською районною радою м.Кременчука 21.02.2006 року, згідно яким ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку площею 707 кв.м. за адресою м.Кременчук вул..Шевченко, 50 Б в частині права власності на земельну ділянку площею 22 кв.м., на якій розташований сарай та скасувати право власності на частину земельної ділянки площею 22 кв.м.

Свої вимоги мотивував тим, що він є власником квартири №2 в будинку №19 А по вул..Цюрюпи в м.Кременчуці, а до цього ця квартира належала його матері ОСОБА_4 Будинок у якому розташована квартира будувався після війни та на той час був облаштований пічним опаленням. Для забезпеченням мешканцям умов для зберігання палива, поряд з будинком було побудовано дерев»яні сараї для кожної квартири. Всі мешканці будинку, в тому числі і його мати, а після 1994 року і він, користувалися цими сараями, а в подальшому на місці цих сараїв їх власниками було побудовано гаражі. Таким чином вказані сараї належать до вказаного будинку, так як необхідні для його обслуговування.

В 1997 році на місці дерев»яного сараю він, з метою збереження майна, відновив стіни з цегли та встановив ворота, але у зв»язку з сімейними обставинами припинив відновлювальні роботи і до цього часу на цьому місці стоїть будівля з недобудованим дахом.

Після звернення ОСОБА_2 до нього з позовом, він дізнався, що в 2004 році ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності сер. ПЛ № 005732 від 26.01.2004 року на земельну ділянку площею 707 кв.м. за адресою вул. Шевченко 50-Б, а 21.12.2005 року продав цю ділянку ОСОБА_2, який в свою чергу додатково отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку сер. ЯА № 906458 від 21.02.2006 року.

Зараз, посилаючись на ці правовстановлюючі документи та план меж земельної ділянки ОСОБА_2 стверджує, що він самовільно зайняв під будівництво гаражу частину його земельної ділянки і вимагає від нього її знесення.

Згідно з Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду полягала у відчудженні квартир (будинків), квартир в гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких громадян, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де напікають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

До прийняття даного закону існував закон, який дозволяв наймачам державного житлового фонду викупити свої квартири за гроші. Саме цим нормативним актом і скористалася його мати свого часу і в квітні 1992 року викупила у держави квартиру, що було посвідчено відповідним договором.

Але з незрозумілих їм причин, під час оформлення договору купівлі-продажу в нього не була записана будівля сараю, яка відносилася до цієї квартири. Тоді вони не придали цьому уваги, так як ніхто не позбавляв їх права користуватися нею.

Сараєм, розташованим поряд з будинком № 19-а по вул.. Цюрупи в м. Кременчуці, вони користувалися починаючи з 1952 року, лише він користується цим майном з 1994 року, тобто більше 10 років, а тому набув на нього право власності у відповідності до ст. 344 ЦК України

Відповідно до ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито та безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які би посвідчували про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу у його власність або у користування даної земельної ділянки.

Відповідно до ст. 120 ЗК України до особі, яка придбала жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни його цільового призначення.

Він безперервно користуюся земельною ділянкою, на якій встановлений сарай, з жовтня 1994 року, тобто більше 15 років, а з 1952 року цією земельною ділянкою користувалися його батьки, що значно перевищує встановлений законом термін. Виходячи з цього положення він звернувся до Крюківської районної ради м. Кременчука та Кременчуцької міської ради з клопотанням про передачу йому у власність земельної ділянки, на якій розташована належна йому споруда сараю.

Відповідно до ст. 144 Земельного Кодексу України у випадку виявлення порушень земельного законодавства державний інспектор з використання та охорони земель складає протокол про порушення та видає особі, яка допустила порушення, вказівку про його усунення 30-ти-денний строк. У випадку не усунення порушення земельного законодавства державний інспектор звертається до відповідного органу виконавчої влади або орган місцевого самоврядування з клопотанням про припинення права користування земельною ділянкою, а рішення цього органу може бути оскаржено в судовому порядку.

До цього часу його ніхто не зобов'язував звільнити земельну ділянку, на якій розташований сарай, і не приймав рішення про припинення його права користування нею, а тому він безперешкодно, безперервно, добросовісно користувався даною земельною ділянкою більше ніж 15 років і набув право на отримання цієї ділянки у власність.

Відповідно до чинного законодавства земельна ділянка не може бути виділена інший особі в користування або передана у власність (приватизована), якщо вона зайнята іншою особою, або якщо на ній розташована будівля, споруда, яка не належить на праві власності тій особі, яка заявила клопотання про приватизацію земельної ділянки. Тобто Державний акт на право власності на земельну ділянку не може бути виданим раніше, ніж ця земельна ділянка не буде вилучена у попереднього користувача, незалежно від того, законно чи ні він користується нею.

На час видачі Державних актів на право власності на земельну ділянку сер. ПЛ № 005732 від 26.01.2004 року на імя ОСОБА_3 та сер. ЯА № 906458 від 21.02.20056 року на імя ОСОБА_2, сарай, яким він постійно користується з жовтня 1994 року, а його батьки користувалися з 1952 року, стояв на своєму місці, тому, якщо відповідачі вважали, що він знаходиться на тій земельній ділянці, яку вони мали намір приватизувати та купити, ці Державні акти не мали бути виданими, а якщо вони видані, то повинні бути визнані недійсними.

Відповідно до ст. 659 ЦК України продавець зобовязаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається. У випадку невиконання даної вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар.

При ознайомленні з текстом договору купівлі-продажу вбачається, що сторони ввели в оману нотаріуса та повідомили йому неправдиву інформацію про те, що спірна земельна ділянка вільна від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб, про які в момент складання договору Продавець та Покупець не міг не знати.

Відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на час укладання договору було відомо, що на частині земельної ділянки, право власності на яке переоформлялося, встановлена будівля сараю, яким він користується з 1994 року. Свідченням даної обставини є наявність у ОСОБА_2 документу - копії відповіді виконкому на звернення ОСОБА_3, датований вереснем 2005 року.

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка уклала угоду, помилялася стосовно обставин, які мають суттєве значення, така угода може бути визнана судом недійсною. Суттєве значення має помилка стосовно природи угоди, прав та обовязків сторін, таких якостей речі, які суттєво знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Тобто, якщо ОСОБА_2 добросовісно помилявся стосовно такої суттєвої умови договору, як розмір земельної ділянки і права на ту частку, на якій розташований належний йому сарай, та права ОСОБА_3 щодо його відчудження, такий договір повинен бути визнаний судом недійсним з приведенням сторін в попереднє становище.

Згідно зі ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін намірено ввела в оману іншу сторону стосовно обставин, які мають суттєве значення, така угода визнається судом недійсною. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати укладенню угоди, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати іншій стороні збитки у двократному розмірі та моральну шкоду.

Тому, якщо ОСОБА_3 ввів в оману ОСОБА_2 про відсутність прав третіх осіб на частину земельної ділянки, то угода купівлі-продажу від 21.12.2005 року повинна бути визнана недійсною, а ОСОБА_3 повинен відшкодувати ОСОБА_2 збитки та моральну шкоду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_5 позов підтримала у повному обсязі з підстав, що зазначені в ньому.

Представники відповідача Крюківської районної ради м.Кременчука в судовому засіданні в задоволенні позову просили відмовити у зв»язку з його безпідставністю.

Представник відповідача Кременчуцької міської ради Полтавської області в судовому засіданні в задоволенні позову просив відмовити у зв»язку з його необґрунтованістю. Після оголошення в судовому засіданні перерви, представник відповідача до судового засідання не з»явився, направив до суду письмові заперечення проти позову в яких в задоволені позову просить відмовити, а справу розглянути у його відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні в задоволенні позову просив відмовити у зв»язку з його безпідставністю.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні в задоволенні позову просив відмовити у зв»язку з його безпідставністю.

Представник третьої особи управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Кременчуцької міської ради в судовому засіданні в задоволенні позову просив відмовити у зв»язку з його безпідставністю.

Представник третьої особи КП «Кременчуцьке МБТІ» до судового засіданні не з»явився, направив до суду заперечення проти позову, згідно яких проти позову заперечує та просить розглянути справу у його відсутність.

Представник третьої особи Управління Держкомзему у м.Кременчук Полтавської області до судового засідання не з»явився з невідомих суду причин.

Вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи суд встановив наступне.

Відповідно до договору купівлі продажу від 01.04.1992 року, що укладений між ОСОБА_4 та Кременчуцькою міською радою, ОСОБА_4 придбала кв. №2 в буд. №19 А по вул..Цюрюпи в м.Кременчуці та вказана квартира в цілому складається із передньої (1), кімнати (2), кімнати (3), кухні (4), санвузла (5), комірки (6).

Згідно договору дарування від 27.10.1994 року ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв у дар кв. №2 в буд. №19 А по вул..Цюрюпи в м.Кременчуці та вказана квартира в цілому складається із передньої (1), кімнати (2), кімнати (3), кухні (4), санвузла (5), комірки (6).

Відповідно до повідомлення управління Держкомзему у м.Кременчук згідно земельно кадастрової документації Управління, земельна ділянка по вул..Цюрюпи, 19 А у приватну власність чи користування не передавалась.

Відповідно до рішення Крюківської районної ради м.Кременчука від 26.12.2003 року затверджено технічну документацію зі складання державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 по вул..Шевченка, 50 Б в м.Кременчуці та передано ОСОБА_6 безоплатно у власність земельну ділянку площею 707 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель у споруд по вул..Шевченко, 50 Б в м.Кременчуці.

На підставі вказаного рішення Крюківської районної ради м.Кременчука від 26.12.2003 року, ОСОБА_3 26.01.2004 року Крюківською районною радою м.Кременчука видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ПЛ №005732 та відповідно до якого останній є власником земельної ділянки площею 0,0707 га по вул..Шевченка, 50 Б в м.Кременчуці.

Відповідно до договору купівлі продажу від 21.12.2005 року, що посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_7 ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 придбав земельну ділянку площею 707 кв.м., що розташована за адресою м.Кременчук вул..Шевченко, 50 Б.

На підставі вказаного договору купівлі продажу земельної ділянки та технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку, 21.02.2006 року Крюківською районною радою м.Кременчука ОСОБА_2 видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯА №906458 та відповідно до якого останній є власником земельної ділянки площею 707 кв.м. по вул..Шевченка, 50 Б в м.Кременчуці.

Із повідомлення виконавчого комітету Крюківської районної ради м.Кременчука від 09.09.2005 року вбачається, що під час обстеження та вивчення технічної документації в.о. районного архітектора щодо земельної ділянки по вул..Шевченка, 50 Б в м.Кременчуці встановлено, що ОСОБА_1 будує цегляну будівлю не маючи на те дозволу.

Із листа державного інспектора з контролю за використанням і охороною земель Полтавської області вбачається, що на виконання доручення Інспекції було проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства ОСОБА_1 на земельній ділянці по вул..Шевченка, 50 Б в м.Кременчуці та в результаті перевірки встановлено, що частина земельної ділянки площею близько 22 кв.м. самовільно використовуються ОСОБА_1 для розміщення цегляного гаражу.

Згідно повідомлення ТОВ «Добробит» від 06.05.2010 року сараї, які розташовані між б.19 А по вул.Цюрюпи в м.Кременчуці та будинком №50 Б по вул.Шевченка в м.Кременчуці на балансі КГЖЕП «Крюківське» ніколи не знаходились.

Відповідно до висновку судової будівельно технічної експертизи №128 10 від 08.10.2010 року будівля сараю ( гаражу) що розташована в м.Кременчуці Полтавської області по вул.Цюрюпи, 19 А являє собою незавершене будівництво цегляного гаражу з підвалом, вона є капітальною будівлею та відноситься до об»єктів нерухомого майна. Вказана будівля відповідає вимогам будівельних норм та правил. Конструктивні елементи будівлі сараю (гаражу) з підвалом знаходяться у доброму стані.

Тобто судом встановлено, що позивачем, на земельній ділянці, що знаходиться по вул.Шевченко, 50 Б в м.Кременчуці і яка на даний час на праві власності належить ОСОБА_2 побудовано капітальну будівлю, яка є нерухомим майном та являє собою незавершене будівництво цегляного гаражу з підвалом.

Встановлена законодавством процедура будівництва регулюються Законами України "Про планування і забудову територій" "Про основи містобудування", "Про архітектурну діяльність", а також регіональними й місцевими правилами забудови, державними будівельними нормами й правилами..

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про основи містобудування» забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому законом, та отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Право на забудову (будівництво) виникає щодо земельних ділянок, визначених для містобудівних потреб містобудівною документацією, місцевими правилами забудови. Право на забудову (будівництво) полягає у можливості власника, користувача земельної ділянки здійснювати на ній у порядку, встановленому законом, будівництво обєктів містобудування, перебудову або знесення будинків та споруд.

Згідно до ст.9 Закону України « Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) обєкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному статтею 24 Закону України Про планування і забудову територій".

Із змісту вказаних Законів вбачається, що встановлена чинним законодавством процедура будівництва ( реконструкції, реставрації) об»єктів архітектури передбачає зокрема оформлення прав на земельну ділянку й отримання правовстановлюючого документа (державного акту про право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, договір оренди земельної ділянки, договір про право забудови чужої земельної ділянки або отримання нотаріально засвідченої згоди власника (користувача) земельної ділянки на її забудову), отримання дозволу на будівництво обєкту містобудування, отримання вихідних даних на проектування, розробка, погодження й затвердження проекту, отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Як встановлено судом, жодна із вказаним вимог Закону позивачем при будівництві на спірній земельній ділянці сараю з погребом не додержана.

Згідно ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Таким чином суд приходить до висновку, що незавершене будівництво сараю (гаражу), що розташований в м.Кременчуці Полтавської області по вул.Шевченко, 50 Б є самочинним будівництвом.

Згідно ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно п.1, 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, він набирає чинності з 01.01.2004 року. Правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим кодексом.

Таким чином, перебіг строку володіння майном для визнання права власності на нього за набувальною давністю слід рахувати з 01.01.2001 року та відповідно право власності на нерухоме майно за набувальною давністю за рішення суду може бути визнано за особою починаючи з 01.01.2011 року.

Відповідно до ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Враховуючи викладене, встановлені судом обставини спарви, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на нерухоме майно будівлю сараю з підвалом на підставі ст.344 ЦК України є безпідставними, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно п.1 розділу IX "Прикінцеві положення" ЗК України (в ред..2001 р.) цей Кодекс набирає чинності з 01.01.2002 року, тобто норма ст. 119 ЗК України щодо набуття права на земельну ділянку за набувальною давністю може застосовуватися з 1 січня 2017 року.

Посилання позивача на ст.120 ЗК України як на підставі для задоволення позову суд до уваги не приймає, оскільки вказані положення законо до правовідносин, що винкли між сторонами застосуванню не підлягають.

Згідно ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Тобто за змістом цієї статті право вимагати визнання недійсним правочину із зазначених підстав має саме сторона правочину, а не інша особа, яка вважає, що внаслідок укладення такого правочину порушено її права.

Відповідно до ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Знаведеної норми закону вбачється, що підставою для визнання судом правочину недійсним, як такого, що укладений внаслідок омани, є введення однією із сторін правочину іншої сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а введення сторонами правочину в оману нотаріуса, який посвідчував цей правочин за змістом закону не є підставою для визнання його недійсним.

Крім того, позивачем, в порушення вимог ст.60 ЦПК України суду не надано належних доказів того, що при укладенні договору купівлі продажу земельної ділянки ОСОБА_3 ввів в оману ОСОБА_2 щодо обставин, які мають істотне значення, та ОСОБА_2 при укладенні цього договору помилався щодо обставин, що мають істотне значення, а тому суд вказані посилання позивача, як на підставу для визнання частково недійсним договору купівлі продажу до уваги не приймає.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання частково недійсним договору купівлі продажу земельної ділянки від 21.12.2005 року, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про купівлю продаж земельної ділянки площею 707 кв.м. за адресою м.Кременчук вул..Шевченко б.50 Б в частині купівлі продажу земельної ділянки площею 22 кв.м. є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Порядок складання та видачі державних актів про право власності на земельну ділянку на даний час врегульовано Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, що затверджена Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах №43 від 04.05.1999 року.

Оскільки позовні вимоги про визнання договору купівлі продажу земельної ділянки від 21.12.2005 року, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про купівлю продаж земельної ділянки площею 707 кв.м. за адресою м.Кременчук вул..Шевченко б.50 Б не підлягають задоволенню, а також враховуючи те, що позивачем не надано доказів, щоб свідчили про наявність порушень вимог Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди, то суд підстав для задоволення позовних вимог про визнання частково недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку сер.ЯА 906489, що виданий Крюківською районною радою м.Кременчука 21.02.2006 року в частині визнання права власності на земельну ділянку площею 22 кв.м. не вбачає, а тому в задоволенні позову в цій частині також необхідно відмовити.

Що стосується позовних вимог позивача про визнання частково недійсним Державного акту про право власності на земельну ділянку сер. ПЛ №005732, що виданий Крюківською районною радою м.Кременчука 26.01.2004 року, згідно з яким ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку площею 707 кв.м. за адресою м.Кременчук вул.Шевченко б.50 Б в м.Кременчуці в частині визнання права власності на частину земельної ділянки площею 22 кв.м, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають, оскільки вказаний держаний акт видано на підставі рішення Крюківської районної ради м.Кременчука від 26.12.2003 року про передачу ОСОБА_3 у власність земельної ділянки, яке є чинним та в установленому законом порядку не скасоване.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст.ст.203, 229, 230, 328, 331, 344, 376 ЦК України, ст.ст.119, 120, 144 ЗК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Крюківської районної ради м.Кременчука Полтавської області, Кременчуцької міської ради Полтавської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності, визнання частково недійсними Державних актів про право власності на земельну ділянку, визнання частково недійсним договору купівлі продажу земельної ділянки відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: