Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області
Справа № 2 849
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2010 р. Коломийський міськрайонний суд

Івано-Франківської області

У складі: головуючого судді Димашка В.П.

За участі секретаря Чернової О.А.

Позивача ОСОБА_1

Представника позивача ОСОБА_2

Представників відповідачів ОСОБА_3

ОСОБА_4

Розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Коломия справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 РДА, відділу освіти ОСОБА_5 РДА, ОСОБА_6 сільської ради про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулася з позовом який уточнила та просила поновити її на роботі вихователя у ОСОБА_6 дошкільний навчальний заклад «Струмочок», стягнути з відділу Освіти ОСОБА_5 РДА на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу, та 5000 грн. моральної шкоди.

Вимоги мотивувала тим, що 30 листопада 2009 р. відповідно до наказу відділу освіти ОСОБА_5 РДА № 917-К її було прийнята на посаду вихователя до ОСОБА_6 дитячого навчального закладу „Струмочок", що в с. Мишин, Коломийського району. Свої обовязки виконувала чесно і сумлінно. Керівництво ОСОБА_6 ДНЗ „Струмочок" очолювала завідувач ОСОБА_7, яка крім своєї основної посади, у відповідності до Інструкції „Про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти", затвердженої Наказом Міністерства освіти України № 102 від 15.04.1993 р., зобов'язана була вести виховательську роботу з дітьми в групі протягом 3-х годин на день. Незважаючи на це, ОСОБА_7 на протязі грудня 2009 р., січня 2010 р. не вела виховательську роботу з дітьми в групі, а зловживаючи своїми посадовими повноваження, в супереч трудовому законодавству безоплатно перекладала свою роботу на неї та на інших працівників ДНЗ.

В ст. 30 КЗпП України законодавець вказав, що працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має права передоручати її виконання іншій особі. А в ст. 31 КЗпП України зазначено, що власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором. Вона неодноразово попереджувала ОСОБА_7 про те, що вона вчиняє незаконні дії та про небажання в подальшому виконувати її забаганки. З цього ж приводу вона зверталася до начальника відділу освіти ОСОБА_5 РДА ОСОБА_8, але її звернення залишалися поза увагою.

Все це привело до того, що ОСОБА_7 почала створювати навколо неї негативний морально-психологічний клімат в робочому колективі образливо чіплялась до неї, давала упереджену оцінку її роботі тим самим принижувала її честь і людську гідність. 22 січня 2010 р. вона запросила її до свого робочого кабінету і погрожуючи звільненням за ст. 40 КЗпП України, примусила її під її диктовку написати заяву на звільнення за власним бажанням з 22 січня 2010 р. Незважаючи на те, що вона свої години 22 січня 2010 р. відпрацювала, але ці години не проставлені в табель обліку використання робочого часу за січень 2010 р. і не оплачені. Після вихідних днів, вона 25 січня 2010 р. вийшла на роботу, але не була до неї допущена завідувачем ДНЗ, яка пояснила, що на її місці вже працює вихователем ОСОБА_9. 26.01.2010 року отримавши консультацію у юриста та ознайомившись у нього з чинним трудовим законодавством України, вона в цей же день звернулась до начальника відділу освіти ОСОБА_8 з заявою про відкликання раніше поданої заяви про звільнення. Однак він відмовився вислухати її про дійсні обставини, при яких писалася нею заява на звільнення та заборонив своєму секретарю реєструвати її заяву про відкликання попередньої заяви.

27.01.2010 р. вона вимушена була через пошту відправити заяву у відділ освіти що підтверджується поштовим чеком і карткою повідомлення. 15 лютого 2010 р. вона знову звернулася до відділу освіти і передала свою заяву на поновлення на роботі, але відповіді не отримала.

Їй відділом освіти не вручена копія наказу про звільнення і в трудову книжку не зроблений відповідний запис. В ст. 40 Конституції України вказано, що усі мають право на письмове звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Звільнення з посади вихователя за власним бажанням з 22 січня 2010 р. вважає

незаконним та безпідставним.

Так, ст. 38 КЗпП України передбачає розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк з ініціативи працівника. Але ж вона не мала бажання на звільнення і не виявляла ініціативу на розірвання трудового договору. Заява на звільнення писалася нею з ініціативи та під психічним примусом завідуючої ДНЗ „Садочок" ОСОБА_7 і це можуть підтвердити свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11 Цими ж свідками, а також свідком ОСОБА_12 може бути підтверджений той факт, що вона працювала 22 січня 2010 р. і про те, що вона виходила на роботу 25. 01. 2010 р.

Наказ на її звільнення № 51-К був винесений і підписаний начальником відділу освіти ОСОБА_5 РДА ОСОБА_8 22 січня 2010 р., тобто днем, який зазначений в незаконній заяві на звільнення. Вважає, що цей наказ не відповідає вимогам ст. 38 КЗпП України, з наступних підстав: у цілій низці випадків ця норма закону дійсно зобов'язує власника звільнити працівника

з роботи у такий строк, про який просить працівник, при цьому мова йде про скорочення

двотижневого строку. Але такі випадки об'єднані однією загальною ознакою - неможливістю для працівника продовжувати роботу, яка виявляється, зокрема у такий спосіб: переїзд на нове місце проживання і цей факт повинен бути підтверджений, наприклад паспортом з відміткою про виписку, переведення одного з подружжя в іншу місцевість і це повинно бути підтверджено довідкою про переведення, неможливістю проживання в даній місцевості, вагітність, доглядом за хворим членом сім'ї - підтверджується відповідним медичним висновком.

Тобто при звільненні працівника з вказаних підстав закон вимагає, щоб в заяві був вказаний не тільки строк звільнення, а й підстава та підтвердження її відповідним документом. Незважаючи на те, що в її заяві не вказувалась така ознака і вона не підтверджувалась відповідним документом, а також вона не посилалась в ній на те, що власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю або умови колективного чи трудового договору з цих питань, вона була звільнена 22. 01. 2010 р.

В ст. 38 КЗпП України також вказується про випадок, коли працівник позбавляється права відкликати заяву про звільнення за власним бажанням. Таке право він втрачає коли у зв'язку з подачею заяви про звільнення власник запросив на його місце іншого працівника в порядку переведення, що відповідає ч. 5 ст. 24 і ч. 2 ст. 232 КЗпП України.

Нею була подана заява про відкликання попередньої заяви 26.01.2010 р. коли їй стало відомо, що на її місце була запрошена на посаду вихователя ОСОБА_9, яка не є тією особою, якій не можна відмовити у прийнятті на роботу. Цей факт підтверджується заявою ОСОБА_9 про оформлення на роботу від 25.01.2010 р., наказом відділу освіти № 54-К від 25. 01. 2010 р., направленням ОСОБА_5 міськрайонного центру занятості на ОСОБА_9 від 25. 01. 2010 р., табелем обліку використання робочого часу ОСОБА_6 ДНЗ „Струмочок" за січень 2010 р. Таким чином, з викладеного вбачається, що відповідач звільнив її з роботи «за власним бажанням» без законної на те підстави, а тому згідно ст. 235 КЗпП України вона повинна бути поновлена на попередній роботі. Одночасно з цим повинно бути вирішене питання про виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вказані дії з боку вказаних осіб є порушення її законних прав на працю, які завдали їй моральних страждань. Моральна шкода завдана їй в результаті незаконного звільнення і полягає у тому, що вона була позбавлена права на працю, та заробляти собі на життя. Вказані незаконні дії призвели до її моральних переживань, вона втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, оскільки її фактично звільнили шляхом приниження її честі і людської гідності. Всі зазначені моральні страждання нанесені їй незаконними діями начальника відділу освіти і завідувача ОСОБА_6 ДНЗ „Струмочок" ОСОБА_7, що негативно відобразилися на її здоровї.

Позивач позов підтримала та додатково пояснила, що вона не мала наміру звільнятись, однак її до цього вимусила завідуюча, оскільки погрожувала що звільнить за 40 статтею. Їй не було видано наказу про звільнення та трудової книжки, не намагалися вручи дублікат. Просила стягнути середній заробіток за увесь час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

Представник відповідача відділу освіти ОСОБА_5 РДА ОСОБА_13 просила в задоволенні позову відмовити, вказала, вона працює завідуючою по кадровій роботі у відділі освіти. 22.01.2010 року кочегар привіз до відділу освіти ОСОБА_5 РДА заяви про звільнення ОСОБА_1, ОСОБА_10 і Миронюк. 25.01.2010 року вони на роботу не вийшли. Було прийнято на роботу Тимків, яку направив Центр зайнятості, і яка не мала ніяких пільг при прийнятті на роботу. ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в лютому 2010 року звернулися з заявами і їх було прийнято назад на роботу. Позивач не має відповідної освіти. Виписку з наказу про звільнення ОСОБА_1 було передано через завідуючу садком ОСОБА_7, яка мала вручити позивачу, однак з її слів відомо що та відмовилась. В книзі наказів підпису позивача про те, що вона отримала наказ про звільнення немає.

Представник відповідача відділу освіти ОСОБА_5 РДА ОСОБА_3 позову не визнала, просила в його задоволенні відмовити, оскільки звільнення проведено згідно вимог чинного законодавства, позивач сама подала заяву на звільнення з 22 січня 2010 року. Доказів вручення наказу про звільнення немає, а відповідач відмовилась від одержання дублікату трудової книжки, про що свідчить акт від 17.02.2010 року.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_14 просила в задоволенні позову відмовити, вказала, що позивач написала заяву про звільнення за власним бажання з 22.01.2010 року, вона з 14.01.2010 року на роботі не була і за неї працювала завідуюча. При прийнятті позивача на роботу остання не надала оригінал своєї трудової книжки, а тому вона в неї на руках. 22.01.2010 та 25.01.2010 року позивач на роботу не виходила та не працювала, про що було складено акти.

Представник відповідача ОСОБА_5 РДА ОСОБА_15 просила в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_6 сільської ради ОСОБА_4 вказав, що йому відомо, що одночасно троє працівників написали заяви на звільнення і кочегар відвозив ці заяви у відділ освіти. Двох працівників поновили, а позивача ні, тому що як йому відомо вона не має відповідної освіти. Звільнені говорили, що заяви їм продиктувала завідувач садочка.

Свідок ОСОБА_7 вказала, що вона працює завідуючою дошкільного навчального закладу «Струмочок», зранку 22.01.2010 року позивач прийшла на роботу, зайшла в її кабінет і написала заяву на її імя на звільнення. В той же день вона прийшла з ОСОБА_11 та ОСОБА_10, які теж написали заяви на звільнення, а позивач переписала заяву на імя начальника відділу освіти. Вона не заставляла позивача писати заяву на звільнення, та працювати за неї, свої обовязки ні на кого не перекладала та не погрожувала позивачу звільненням. Вона намагалася вручити позивачу наказ про звільнення, позивач відмовлялася від одержання, однак цього ніхто не бачив. Позивач три години не відпрацьовувала, однак вона ставила відмітку про те, що та насправді працювала. 22.01.2010 року кочегар ОСОБА_16 за її вказівкою відвіз заяву позивача у відділ освіти.

Свідок ОСОБА_11 вказала, що з 30.11.2009 року вони усі приступили до роботи, вона працювала вихователем, завідуюча дошкільного навчального закладу «Струмочок», ОСОБА_7 неодноразово створювала конфліктні ситуації, ображала працівників, та пропонувала звільнитися. Позивач працювала на посаді вихователя також. 22.01.2010 року завідуюча викликала до себе її, позивача та ОСОБА_17, і вони під її диктовку написали заяви на звільнення на імя начальника відділу освіти. Якщо б не було тиску, цих заяв вони б не написали. ОСОБА_7 погрожувала звільненням по статті, створювала психологічний клімат для звільнення, заставляла виконувати надурочну роботу, і роботу яку б мала виконувати вона сама. 22.01.2010 року позивач працювала, а в понеділок 26.01.2010 року позивач, вона та ОСОБА_17 заходили на прийом до начальника відділу освіти з метою відкликати заяви, але їх не прийняли, і вони через почту їх надіслали. 25.01.2010 року коли вона хотіла забрати заяву про звільнення позивач теж була на роботі. Копію наказу про звільнення їй не вручали, а трудову книжку при оформленні на роботу вона давала завідуючій садочка.

Свідок ОСОБА_10 вказала, що 13.01.2010 року вона написала заяву про звільнення на імя завідуючої з тих причин, що остання перекладала своє навантаження на неї. Завідуюча також заставляла працювати замість себе позивача ОСОБА_1, та ОСОБА_11, погрожувала що звільнить з власної ініціативи, якщо вони не будуть працювати за неї. 22.01.2010 року у пятницю вона, позивач та ОСОБА_11 переписали заяви під тиском та під диктовку на звільнення на імя начальника відділу освіти. У понеділок 26.01.2010 року, вони хотіли забрати заяви, однак завідуюча сказала, що вони у відділі освіти. Всі троє вони пішли у відділ освіти, але їх заяви про відкликання поданих заяв не прийняли, а тому вони відправили їх поштою. Її та ОСОБА_11 було знову прийнято на роботу після звільнення, тому що вони добивалися, ходили скаржитись у РДА а позивачку не поновили та не прийняли назад. Трудову книжку при прийнятті на роботу вона 30.11.2009 року віддавала завідуючій садочком.

Свідок ОСОБА_12 вказала, що вона 22.01.2010 року бачила, як позивач ОСОБА_1 на роботі була заплакана, і сказала, що її завідуюча заставляла працювати за неї, а тому вона написала заяву на звільнення, а близько обіду позивач ОСОБА_1, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 писали заяви про звільнення у кабінеті завідуючої. 25.01.2010 року позивач була на роботі, хотіла забрати заяву, а завідуюча ОСОБА_7 не допустила її до роботи, та сказала що її розраховано.

Заслухавши пояснення позивача, представників відповідачів, свідків, дослідивши матеріали справи суд вважає що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 за її заявою наказом № 917-К від 30.11.2009 року прийнято на посаду вихователя у ОСОБА_6 ДНЗ «Струмочок» з 01.12.2009. (а/с 5-9)

Наказом № 51-К від 22.01.2010 року ОСОБА_1 за її заявою від 22.01.2010 року було звільнено з посади вихователя ОСОБА_6 ДНЗ «Струмочок» за власним бажанням з 22.01.2010 року на підставі ст. 38 КЗпП України.(а/с 14, 15, 63)

Наказом №54-К ОСОБА_9 прийнято на посаду вихователя у ОСОБА_6 ДНЗ «Струмочок» з 25.01.2010 року (а/с 20, 21, 24)

Згідно заяви від 26.01.2010 року адресованої начальнику відділу освіти ОСОБА_1 просила її заяву від 22.01.2010 року про звільнення за власним бажанням з посади вихователя ОСОБА_6 ДНЗ «Струмочок» вважати не чинною. (а/с 17)

Згідно заяви від 15.02.2010 року адресованої начальнику відділу освіти ОСОБА_1 просила відновити її на посаді вихователя у ОСОБА_6 ДНЗ «Струмочок» з 18.02.2010 року.(а/с22)

Згідно ст. 38 КЗпП України «Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за

конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.»

З наведеної статті вбачається, що начальник відділу освіти ОСОБА_5 РДА, виносячи наказ про звільнення, враховуючи, що позивачем ОСОБА_1 не було вказано причин, які б унеможливлювали її роботу, повинен був звільнити її через два тижні.

Порушення начальником відділу освіти ОСОБА_5 РДА вимог ст. 38 КЗпП України в частині не надання двотижневого строку, унеможливило для позивача не залишати місця роботи, та потягло за собою прийняття на посаду яку займала позивач іншого працівника, ОСОБА_9, яку у випадку дотримання вище зазначених вимог не можливо було б прийняти, так як вона не відноситься до осіб якій згідно законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. (а/с 20, 21, 24)Що крім того не заперечували представники відповідачів.

Крім того як вбачається з пояснень позивача, які підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_12, та допитаної в якості свідка ОСОБА_1 завідуюча ОСОБА_6 ДНЗ «Струмочок» ОСОБА_7 примусила позивача подати заяву на звільнення, психологічно здійснюючи на неї тиск, заставляючи її працювати за себе, та погрожуючи звільненням. Не бажання позивача бути звільненою підтверджується як показаннями свідків, так і тим, що вона намагалася відкликати подану нею заяву на звільнення, направивши у відділ освіти 26.01.2010 року заяву про відкликання поданої заяви про звільнення,(а/с17) та направивши у відділ освіти 15.02.2010 року заяву про відновлення її на посаді. (а/с 22)

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган який розглядає трудовий спір одночасно вирішує вимоги про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Наведені обставини свідчать про звільнення позивача без законних на те підстав, а тому суд вважає, що це є підставою для поновлення позивача на посаді, з якої її було звільнено, та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно довідки ОСОБА_6 сільської ради №76 від 08.02.2010 року середня заробітна плата позивачки за останні не повних два місяці роботи становить 1397 грн. 46 коп., а середньоденний заробіток відповідно до відпрацьованих, згідно табелів обліку використаного робочого часу за грудень 2009 та січень 2010 років днів, становить 43 грн. 67 коп.

Враховуючи, що позивачкою допущено 231 день вимушеного прогулу на її користь необхідно стягнути з відповідача, відділу освіти ОСОБА_5 Районної державної адміністрації 10087 грн. 77 коп., та судові витрати.

Позивачем не представлено суду доказів моральної шкоди, а тому в цій частині позову необхідно відмовити.

Необхідно відмовити в задоволенні даного позову в частині до ОСОБА_5 РДА та ОСОБА_6 сільської ради, оскільки вони не є належними відповідачами.

Суд вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки згідно ст. 233 КЗпП України у справах про звільнення працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору у місячний строк з дня вручення наказу про звільнення, або з дня видачі трудової книжки.

Наказ про звільнення не вручено, а трудову книжку позивачу не видано, що підтверджується відсутністю її підписів в особовій картці працівника, (а/с 114) книзі наказів, (а/с 65) та оглянутою в судовому засіданні книзі обліку трудових книжок.

Навіть якщо врахувати, що позивач відмовилась від одержання дублікату трудової книжки, про що свідчить акт складений 17.02.2010 року, (а/с 116) то враховуючи, що позовну заяву подано 15.03.2010 року місячний строк звернення передбачений ст. 233 КЗпП України позивачем не пропущено.

На підставі наведеного ст.ст. 88, 213-215, п.п. 2, 4 ст. 367 ЦПК України, -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді вихователя ОСОБА_6 дошкільного закладу «Струмочок» з 22 січня 2010 року.

Стягнути з відділу освіти ОСОБА_5 Районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 10087 грн. 77 коп. заробітної плати за час вимушеного прогулу, а в користь держави 100 грн. 87 коп. судового збору та 120 грн. витрат на інормаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах за один місяць звернути до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційну скаргу на рішення суду до апеляційного суду Івано-Франківської області може бути подано протягом 10 днів з дня проголошення рішення через Коломийський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання цього рішення.

Суддя: Димашок В.П.