Справа № 2-781/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2010 року Балаклійський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Тімонової В.М.,

при секретарі Грідіній Г.О.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача Управління пенсійного фонду України у Балаклійському районі Харківської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України у Балаклійському районі Харківської області про зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

29.03.2010 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому просить визнати незаконною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Балаклійському районі Харківської області щодо не нарахування та не виплати пенсії виключно із законодавчо встановлених розмірів мінімальної пенсії за віком;

зобовязати відповідача, починаючи з 01 січня 2004 року здійснити перерахунок та виплату пенсії відповідно до вимог ст.ст. 50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», встановивши основну пенсію в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоровю, в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком;

зобовязати відповідача, починаючи з 01 вересня 2004 року, підвищити їй розмір пенсії на 12 % відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 13.07.2004 року № 894 та провести відповідні виплати;

зобовязати відповідача провести перерахунок підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», встановивши підвищення до пенсії як дитині війни в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, починаючи з 01 січня 2006 року, та провести відповідні виплати;

зобовязати відповідача і в наступні роки проводити нарахування та виплату пенсії виключно із законодавчо встановлених розмірів мінімальної пенсії за віком на день фактичного виконання нарахування та виплат.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що вона є інвалідом ІІІ групи внаслідок захворювання, повязаного з аварією на Чорнобильській АЕС. Відповідно до ст.ст. 50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильскої катастрофи» вона з 01 січня 2004 року має право на отримання державної пенсії в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком. Крім цього, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 894 від 13.07.2004 року, починаючи з 01 вересня 2004 року, вона має право на збільшення розміру пенсії на 12 %. Також відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» вона має право на отримання підвищення до пенсії в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком.

У звязку з тим, що пенсія не виплачувалась їй у належному розмірі, в березні 2010 року вона звернулась до Управління Пенсійного фонду України у Балаклійському районі Харківської області із заявою про здійснення перерахунку пенсії, в чому їй було відмовлено. Таким чином відповідачем були порушені її права, гарантовані Конституцією та законами України.

В судове засідання позивачка не зявилась, надала заяву, в якій підтримала позовні вимоги, просила розглянути справу без її участі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав письмові заперечення за змістом яких позовні вимоги не визнав, просив розглянути справу без участі представника Управління Пенсійного фонду у Балаклійському районі Харківської області.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначив, що позивачка дійсно перебуває на обліку в Управлінні пенсійного фонду України у Балаклійському районі Харківської області. З 01.07.1991 року позивачка отримувала пенсію згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення» та ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». З 05.04.1996 року пенсію позивачці було перераховано по інвалідності ІІІ групи загального захворювання, повязаного з аварією на Чорнобильській АЕС за нормами закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». З 02.01.2004 року і по теперішній час позивачка отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» як більш вигідний варіант. Відповідач вважає, що порушень при призначенні позивачці пенсії з боку Управління не має. Розмір пенсії, яку отримує позивачка, відповідає чинному законодавству.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, повязаного з аварією на Чорнобильскій АЕС, що підтверджується довідкою МСЕК серії 2-18 АЄ № 161651 від 05.04.1996 року, посвідченням серії А № 044047 від 16.05.1996 року / а.с. 6-7/

Пенсія позивачці була призначена згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення» та ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

З 05.04.1996 року позивачці було перераховано пенсію по інвалідності ІІІ групи загального захворювання, повязаного з аварією на Чорнобильській АЕС за нормами Закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»

З 02.01.2004 року позивачка одержує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування» як більш вигідний варіант.

Судом встановлено, що пенсія була призначена позивачці, виходячи із розміру 19,91 грн.

Відповідно до ст. 10 п.13 розділу ХV прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» призначається одна пенсія за її вибором.

10.03.2010 року позивачка звернулась до Управління пенсійного фонду України у Балаклійському районі із заявою про здійснення їй перерахунку пенсії відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

15.03.2010 року Управління пенсійного фонду України у Балаклійському районі Харківської області відмовило позивачці у здійсненні перерахунку.

Відповідно до ч.1 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції від 06.06.1996 року пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у звязку зі втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно з законодавством.

Відповідно до вищенаведеної статті в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено звязок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими:

по I групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком;

по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком;

по III групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком;

дітям-інвалідам - 3 мінімальних пенсій за віком.

Згідно зі ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», особам, віднесеним до 1 категорії призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірах:

інвалідам І групи 100 % мінімальної пенсії за віком,

інвалідам ІІ групи 75% мінімальної пенсії за віком,

інвалідам ІІІ групи 50 % мінімальної пенсії за віком.

Таким чином, вихідним критерієм для обчислення основної та додаткової пенсії, особам, щодо яких встановлено звязок Чорнобильською катастрофою, визначено мінімальну пенсію за віком.

Порядок обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, визначається Кабінетом Міністрів України.

Також ст.54 вищезазначеного Закону передбачено, що обчислення і призначення вказаного виду пенсії провадиться відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (після внесення змін Законом України від 17.11.2005 № 3108-IV - відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»).

Відповідно до ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 25, а у жінок - 20 років страхового стажу встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Згідно ч.3 ст. 67 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції від 05.10.2006 року встановлено, що у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, визначений відповідно до ст. 54 цього Закону, а також розмір додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю. Перерахунок пенсії здійснюється з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму.

Згідно вимог частини 3 статті 46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначаються Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

За змістом абзацу 3 статті 1 цього Закону державні соціальні гарантії це встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами, які забезпечують рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму.

Відповідно до вимог Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоровя, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Згідно ч.1 ст. 2 Закону України "Про прожитковий мінімум", прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком, визначення розмірів соціальної допомоги сімям з дітьми, допомоги по безробіттю, а також стипендій та інших соціальних виплат, виходячи з вимог Конституції України та законів України.

Прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України і щороку затверджується Верховною Радою України в Законі «Про державний бюджет України» на відповідний рік.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності з 01.01.2004 року, мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Визначений статтею 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком, для визначення якого застосовується прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, визначений Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік, є певним стандартом, в порівнянні з яким визначаються розміри інших видів соціальних виплат та допомоги.

Тобто мінімальний розмір пенсії за віком, для визначення якого застосовується прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, є відправною величиною, від якої проводиться розрахунок пенсій, зазначених в статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ст. 1Закону України «Про затвердження прожиткового мінімуму на 2004 рік» від 11.05.2004 року, який набрав чинності 27.05.2004 року на 2004 рік затверджено прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, - 284,69 грн.

Згідно зі ст. 63 Закону України «Про державний бюджет України на 2005 рік» від 23.12.2004 року, на 2005 рік затверджено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність в розмірі 332 грн.

Відповідно до ст.65 Закону України «Про Державний бюджет на 2006 рік» від 20.12.2005 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність, встановлено в розмірі: з 01.01.2006 року 350 грн., з 01.04.2006 року 359 грн., з 01.10.2006 року по 31.12.2006 року 366 грн.

Статтею 62 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" від 19.12.2006 року був затверджений прожитковий мінімум на одну особу, яка втратила працездатність з 1 січня - 380 грн., з 1 квітня - 387 грн., з 1 жовтня - 395 грн.

Зазначена стаття була змінена Законом України від 15.03.2007 року № 749-5 та існує в новій редакції з 28.03.2007 року, якою прожитковий мінімум для особи, яка втратила працездатність, визначений з 1 січня - 380 грн., з 1 квітня - 406 грн., з 1 жовтня - 411 грн. При цьому, зазначена стаття доповнена абзацом, яким передбачено встановити, що для визначення мінімального розміру пенсії за віком відповідно до абзацу першого частини 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з 1 квітня та з 1 жовтня 2007 року застосовується прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, визначений абзацом п'ятим частини першої цієї статті, збільшений на 1 відсоток, що складає відповідно 410,06 грн.; 415,11 грн.

Незважаючи на це, розмір, з якого виходив відповідач при розрахунку пенсії позивачці, був нижчій, ніж прожитковий мінімум ( відповідно мінімальна пенсія за віком ), встановлений Законом України «Про державний бюджет на 2005-2007 роки».

Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 27.12.2008 року було внесено зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до нової редакції вищезазначеного Закону з 01.01.2008 року вихідним критерієм для розрахунку пенсії по інвалідності та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю особам, щодо яких встановлено звязок із Чорнобильською катастрофою визначено прожитковий мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до змін, внесених до ч.3 та 4 ст. 54 Закону передбачено, що у всіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено звязок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими для інших інвалідів ІІІ групи, щодо яких встановлено причинний звязок з Чорнобильською катастрофою» - 110 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;

Згідно нової редакції ст. 50 цього ж закону встановлено, що о собам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, інвалідам IIІ групи у розмірі - 15 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;

Рішенням Конституційного Суду України №10-рп/2008 р. від 22.05.2008 року зміни внесені Законом України «Про Державний України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України» до ст.ст. 50, 54, 67 Закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визнано неконституційними.

Відповідно до ч.2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визначні неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, з 22 травня 2008 року, особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», пенсія повинна була нараховуватися, виходячи із розміру мінімальної пенсії за віком, для визначення якого застосовується прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, визначений Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік.

Статтею 58 Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік" від 26.12.2007 року на 2008 рік був затверджений прожитковий мінімум на одну особу, яка втратила працездатність з 1 січня - 470 грн., з 1 квітня 481 грн., з 1 липня 482 грн. з 1 жовтня 498 грн.

Статтею 54 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» на 2009 рік затверджено прожитковий мінімум на одну особу для тих, що відносяться до основних соціальних і демографічних груп населення в розмірах, що діяли у грудні 2008 року, тобто 498 грн..

Законом України «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати» від 20.10.2009 року з 01 листопада 2009 року встановлено прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність в розмірі 573 грн.

Таким чином, позивачці нижній розмір основної та додаткової пенсії повинен розраховуватися, виходячи із наведених розмірів прожиткового мінімуму.

Як вбачається із письмових пояснень Управління Пенсійного фонду України у Балаклійському районі, відповідач при нарахуванні та виплаті позивачу основної та додаткової пенсії керувався постановами Кабінету Міністрів України № 1 від 03.01.2002 року «Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету», № 894 від 13.07.2004 року «Про підвищення розмірів пенсій, призначених відповідно до ч. 4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильскої катастрофи», № 1293 від 27.12.2005 року «Про збільшення розмірів пенсій деяким категоріям громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», № 530 від 28.05.2008 року «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян», та № 654 від 16.07.2008 року «Про підвищення пенсійного забезпечення громадян»,

Згідно з положенням ч. 4 ст. 9 КАС України, у разі невідповідності нормативно -правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України або іншому нормативно-правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Виходячи із загальних засад пріоритету законів над підзаконними актами при нарахуванні та виплаті позивачу пенсії відповідач повинен був керуватися ст. 50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» і нормами відповідного Закону України про визначення мінімальної пенсії за віком на момент виплати, а не Постановами Кабінету Міністрів України, які істотно звужують обсяг прав позивача, встановлених законом.

Суд визнає безпідставним посилання відповідача на ч. 5 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якою передбачено, що порядок обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначається Кабінетом Міністрів України. Надання законодавцем такого права Кабінету Міністрів України не означає, що останній може допустити звуження змісту та обсягу прав позивачки, встановлених цим законом та іншими законами, якими встановлений розмір мінімальної пенсії за віком.

Як вбачається із довідки Управління пенсійного фонду України у Балаклійському районі Харківської області розмір пенсії, яку отримувала позивачка з 01 січня 2004 року, не відповідає Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Таким чином, відповідачем було порушено законне право позивачки на отримання пенсії, в належному розмірі.

Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне прийняти рішення щодо зобовязання відповідача Управління Пенсійного фонду у Балаклійському районі здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії по інвалідності відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як інваліду ІІІ групи, виходячи із розрахунку 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії у розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком.

Що стосується періоду, за який необхідно здійснити перерахунок пенсії, то суд приходить до наступного.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 50, 54 Закону України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», п.3 ст. 268 ЦПК України, суд вважає, що на вимоги щодо здійснення перерахунку основної та додаткової пенсії строки позовної давності не поширюються та трирічний строк звернення до адміністративного суду не застосовується.

Крім того, відповідно до ч.2 ст. 87 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне забезпечення» суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачується за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, позовні вимоги повинні розглядатися без обмеження строку, за який вони заявлені.

Суд вважає, що позивачка має право на перерахунок та виплату основної та додаткової пенсії за період з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2006 року, з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 30 квітня 2010 року.

Наявність такого права у позивача є визначальною для вирішення вказаного спору, крім того, це право гарантується Конституцією України.

Ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд не може погодитися з розрахунком, проведеним відповідачем щодо обчислення пенсії позивача та з посиланнями відповідача на ст.ст. 50, 54 Закону України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» згідно з якою порядок обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у звязку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначається Кабінетом Міністрів України, як і не може погодитися з тим, що застосування до спірних правовідносин ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» суперечить вимогам частини 3 цієї статті, згідно з якою мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини 1 тієї ж статті застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим законом.

За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо застосування положення ч.3 ст.28 зазначеного Закону, з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини 1 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії, встановленої ст.46 Конституції України та права на отримання пенсії, передбаченої ст.ст.50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Суд вважає за можливе застосувати саме частину 1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки в даному випадку мінімальний розмір пенсії за віком використовується не для визначення розміру будь-якої пенсії, а лише як коефіцієнт для визначення розміру пенсії, передбаченої Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки цей закон передбачає в якості критерію визначення розміру пенсії, що на думку суду, не суперечить вимогам частини 3 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Що стосується позовних вимог щодо зобовязання відповідача здійснити позивачці підвищення розміру пенсії на 12 % відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 13.07.2004 року № 894 з 01 вересня 2004 року та провести відповідні виплати, то зазначені вимоги не підлягають задоволення, оскільки згідно п.6 ч.1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно Законами України.

Таким чином застосуванню підлягає Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», як нормативно-правовий акт, який має вищу юридичну силу ніж Постанови Кабінету Міністрів України № 894 та № 1293.

Що стосується позовних вимог щодо здійснення перерахунку та виплати підвищення до пенсії як дитині війни, починаючи з 01 січня 2006 року, суд приходить до висновку, що зазначені вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" дитиною війни є особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення Другої світової війни (2 вересня 1945 року) було менше 18 років.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народилась 17 грудня 1939 року /а.с. 5 / Позивачка має статус «дитини війни» і перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Балаклійському районі Харківської області. /а.с.5-6/.

Враховуючи зазначений статус, позивачка відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» має право на отримання державної соціальної підтримки, а саме підвищення до пенсії в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком.

Розмір мінімальної пенсії за віком, визначений ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року. Згідно цієї норми мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Із заперечень відповідача встановлено, що позивачці за 2006 р. виплата зазначеного підвищення не здійснювалась.

З 01.01.2007 року позивачці встановлено підвищення до пенсії в сумі 19,00 грн., з 01.04.2007 року 20,30 грн.

З 01.01.2008 року позивачці встановлено підвищення до пенсії як особі, яка має статус «дитина війни» в сумі 47 грн. щомісячно, з 01.04.2008 року 48,10 грн. щомісячно, з 22.05.2008 року 48,10 грн. щомісячно, з 01.07.2008 року 48,20 грн. щомісячно.

З 01.04.2009 року отримує підвищення до пенсії в розмірі 49,80 грн. щомісячно.

Згідно ст. 7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Законом України «Про Державний бюджет на 2006 рік» від 20.12.2005 року дію ст. 6 зазначеного Закону на 2006 рік зупинено.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет на 2006 рік» від 19.01.2006 року, який набрав чинності 15.03.2006 року, до статті 110 Закону України «Про Державний бюджет на 2006 рік» було внесено зміни, якими встановлено, що пільги дітям війни, передбачені ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у 2006 році запроваджуються поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету.

Проте, у 2006 році пільги, встановлені ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» запроваджені не були.

Закон України «Про Державний бюджет на 2006 рік» від 20.12.2005 року та «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет на 2006 рік» від 19.01.2006 року неконституційними не визнані та діяли протягом 2006 року.

Таким чином, відповідно до вищезазначених Законів, у відповідача не було підстав нараховувати та сплачувати позивачці доплату до пенсії, передбачену ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», оскільки до 15.03.2006 року дію зазначеної норми було зупинено, а потім передбачені нею виплати не запроваджені.

Крім того, надаючи перевагу Законам України «Про Державний бюджет на 2006 рік» від 20.12.2005 року та «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет на 2006 рік» від 19.01.2006 року, суд виходить з того, що закони є актами єдиного органу законодавчої влади- Верховної Ради України. Конституція України не встановлює пріоритету в застосуванні того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає такого закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Конституційний Суд України у п.3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 року №4-зп (справа про набуття чинності Конституцією) зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

Виходячи із системного аналізу наведених норм законодавства, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивача, які стосуються виплати доплати до пенсії за 2006 рік. Відповідач по справі протягом 2006 року діяв у відповідності з діючим законодавством та не мав підстав здійснювати позивачці щомісячні доплати до пенсії, оскільки до 15.03.2006 року дія ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» була зупинена, а з 15.03.2006 року здійснення доплат, визначено у інший спосіб, тобто поставлено в залежність від виконання у другому півріччі 2006 року Закону України «Про Державний бюджет на 2006 рік».

Відповідно до п.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік», дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», з урахуванням ст.111 цього Закону, було зупинено.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року за №6-рп/2007, у справі за поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 29, 36, ч.2 ст.56, ч.2 ст.62, ч.1 ст.66, п.п. 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 ст.71, ст.ст.98, 101, 103, 111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» (справа про соціальні гарантії громадян), визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення п.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік», яким зупинено дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», з урахуванням ст.111 цього Закону.

Рішення Конституційного Суду України у цій справі має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у звязку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначеного закону, що визнані неконституційними. Рішення Конституційного Суду України є обовязковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність.

Виходячи з приписів ч.2 ст.152 Конституції України та дати ухвалення рішення Конституційним Судом України УПФУ в Балаклійському районі Харківської області повинно було нараховувати та сплачувати позивачці підвищення до пенсії, передбачене ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з 09.07.2007 року.

Враховуючи викладене, позовні вимоги, які стосуються виплати підвищення до пенсії за період з 01.01.2007 року по 08.07.2007 року не ґрунтуються на законі, а тому задоволенню не підлягають. Задоволенню підлягають лише позовні вимоги, які стосуються виплати підвищення до пенсії за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року

Стосовно позовних вимог щодо зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату підвищення до пенсії за 2008 рік, суд вважає ці вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п.41 розділу 2 Закону України „Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України текст статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" викладено в наступній редакції.: «Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Ветеранам війни, які мають право на отримання підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до цього Закону та Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту дане підвищення провадиться за їх вибором згідно з одним із законів».

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 за №10-рп/2008 року, у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень ст.65 розділу 1, пунктів 61, 62, 63, 66 розділу 2, пункту 3 розділу 3 Закону України „Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України і 101 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 67 розділу 1, п.п. 1-4, 6-22, 24-100 розділу 2 Закону України „Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення п.п.41 розділу 2 Закону України „Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України.

Рішення Конституційного Суду України у цій справі має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначеного закону, що визнані неконституційними. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм законодавства, рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року та приписів ч.2 ст.152 Конституції України, суд дійшов висновку, що до 22.05.2008 року, тобто до ухвалення зазначеного рішення Конституційним Судом України, відповідач, здійснюючи позивачці підвищення до пенсії, передбачене ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни в редакції від 01.01.2008 року, з урахуванням п.п.41 розділу 2 Закону України „Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України, діяв на підставі та у відповідності з діючою нормою зазначених законів, а тому позовні вимоги щодо стягнення підвищення до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком з 01.01.2008 року по 21.05.2008 року задоволенню не підлягають.

Таким чином з 22.05.2008 року відповідач повинен був нараховувати та сплачувати позивачці підвищення до пенсії, передбачене ст.6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни в редакції, яка діяла до 01.01.2008 року, оскільки з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення щодо неконституційності пп..41 розділу 2 Закону України „Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України, ця норма втратила чинність та не підлягала застосуванню.

Оскільки в 2009 році ніяких змін до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» не вносилось, таким чином позивачка в 2009 році мала право на отримання підвищення до пенсії в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком. Така доплата позивачці в 2009 році нараховувалась, однак виплачувалась не в повному обсязі.

Таким чином, нарахування та виплата позивачці підвищення до пенсії як дитині війни здійснювалось відповідачем в розмірі нижчому, ніж передбачено діючим законодавством, чим було порушено її права на отримання підвищення до пенсії як дитині війни в належному розмірі. Крім того, виплата зазначеного підвищення здійснювалась відповідачем підставі Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян» №530 від 28.05.2008 року.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача про відсутність бюджетного фінансування в обсязі, передбаченому Законом України «Про соціальний захист дітей війни» для здійснення соціальних виплат, оскільки відповідно до вимог ст. 3 Конституції України права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, головним обовязком якої є утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Постановляючи рішення у даній справі, суд виходить з того, що конституційні принципи, на яких базується здійснення прав та свобод людини і громадянина України, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачене Конституцією України та іншими Законами України, не може бути скасоване, звужене. Правовою гарантією забезпечення державою даного права є виконання прийнятих на себе зобовязань.

Виходячи з принципу верховенства права, закріпленого ст. 8 Конституції України, принципу пріоритетності законів над урядовими нормативними актами, у звязку з чим Закони України мають вищу юридичну силу, суд вважає, що при вирішенні даного спору, підлягає застосуванню саме ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», в редакції, яка діє після прийняття рішень Конституційним Судом України, з урахуванням вимог ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», яка визначає мінімальну пенсію за віком на рівні прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, а не вищезазначена постанова Кабінету Міністрів України, на підставі якої позивачці здійснювалось нарахування та виплата підвищення до пенсії як дитині війни.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про незаконність дій Управління пенсійного фонду України у Балаклійському районі у Харківській області щодо нарахування і виплати позивачці основної та додаткової пенсії та підвищення до пенсії як дитині війни у розмірі нижчому, ніж це передбачено діючим законодавством.

Відповідно до ст. 4 Закону України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ч.2 ст. ЦК України до майнових відносин, заснованих на адміністративному чи іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи наявність спеціальних законодавчих актів, які підлягають застосуванню у справах із соціальних правовідносин, що носять публічно-правовий характер, і те, що відповідачем не надано суду доказів щодо вчинення будь-яких дій для забезпечення виконання покладеного на нього обов'язку щодо нарахування та виплати позивачці пенсії в належному розмірі, суд вважає за необхідне визнати незаконними дії Управління Пенсійного фонду України в Балаклійському районі по не виконанню приписів ст.ст.50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», яка призвела до порушення прав позивача на своєчасне нарахування та отримання пенсії.

Щодо захисту права позивачки на отримання в майбутньому пенсії відповідно до законів і виключно із законодавчо встановлених розмірів мінімальної пенсії за віком на день фактичного виконання нарахування та виплат суд приходить до висновку, що зазначені вимоги не підлягають задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених прав, свобод і інтересів фізичних або прав і інтересів юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому.

У звязку з цим, суд вважає неможливим розглядати вимоги щодо зобов'язання відповідача вчиняти дії в майбутньому у зв'язку з вірогідним настанням певних наслідків, оскільки у суду на час розгляду справи відсутні підстави для прийняття рішення стосовно законності таких дій, і тому суд відмовляє у задоволенні зазначеної вимоги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8, 19, 22, 75, 92, 152 Конституції України, ст.ст. 2, 4, 10, 11, 15, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. 1 ЦК України України, ст.ст. 50, 54, 67 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 року, ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року, ст.ст. 3, 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», Законом України «Про затвердження прожиткового мінімуму на 2004 рік» від 11.05.2004 року, Законом України «Про затвердження прожиткового мінімуму на 2005 рік» від 19.10.2004 року, ст. 63 Закону України «Про державний бюджет України на 2005 рік» від 23.12.2004 року, ст. 65 Закону України « Про державний бюджет України на 2006" від 20.12.2005 року, ст. 62 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» від 19.12.2006 року, ст. 56 Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік» від 26.12.2007 року, ст. 54 Закону України «Про державний бюджет України на 2009 рік» від 26.12.2008 року, Законом України «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати» від 20.10.2009 року, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Балаклійському районі Харківської області про зобовязання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати незаконними дії Управління Пенсійного фонду України в Балаклійському районі Харківської області по не виконанню положень ст.ст. 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", та ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», яка призвела до порушення прав ОСОБА_1 на своєчасне нарахування та отримання основної і додаткової пенсії та підвищення до пенсії як дитині війни в належному розмірі.

Зобовязати Управління Пенсійного Фонду України в Балаклійському районі Харківської області провести ОСОБА_1 перерахунок основної та додаткової пенсії відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» виходячи із розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», як інваліду ІІІ групи у таких розмірах: основної пенсії в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії, за шкоду заподіяну здоровю, в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком за період з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2006 року, з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 30 квітня 2010 року.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Балаклійському районі Харківської області здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії з підвищенням її на 30 % мінімальної пенсії за віком, з розміру, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2009 року та провести відповідні виплати з урахуванням виплачених сум.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Балаклійський районний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено 05.05.2010 року.

Суддя: