Справа № 2-166/2010р.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2010 року Семенівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Гнипа О. І.,

при секретарі Бородіній В. В.,

за участю:

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Семенівка Чернігівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області з приводу призначення, обчислення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_2, подала до Семенівського районного суду Чернігівської області позов до відповідача, Управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області, за змістом якого просила суд: визнати протиправними діяння відповідача щодо відмови у перерахунку та виплаті їй пенсій у розмірах відповідно до ст. 54 та ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», і зобовязати відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії по інвалідності у розмірі 6 (шести) мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі у розмірі 50 (пятдесяти) процентів мінімальної пенсії за віком за період з 01 листопада 2006 року по наступний час у відповідності до вимог вказаних статей матеріального закону; визнати протиправними діяння відповідача щодо не виплати їй надбавки до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у розмірі 30 (тридцяти) відсотків мінімальної пенсії за віком та зобовязати відповідача нарахувати і виплатити таку надбавку за період з 01 листопада 2006 року по наступний час. В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 у позові зазначила про те, що вона є дитиною війни, особою, віднесеною до категорії 1 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, їй встановлена ІІІ група інвалідності із встановленням звязку з Чорнобильською катастрофою, однак відповідач не це відповідним чином не реагує та виплачує належні їй пенсійні виплати у значно менших розмірах, ніж це передбачено законодавством.

До судового розгляду справи відповідач, Управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області, подав до суду письмове заперечення, у якому вказав, що, за його доводами, стосовно позивача він діяв правомірно (а.с. 27-29).

У судове засідання позивач ОСОБА_2 не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, відповідно до даних якої позов підтримала повністю (а.с. 43).

Відповідач, Управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області, у судове засідання з розгляду справи по суті 14 вересня 2010 року свого представника не направив, подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника, відповідно до даних якої позов не визнав повністю (а.с. 26), (при відкладенні розгляду справи у звязку необхідністю перевірки даних про те, чи не подавала позивач тотожний позов раніше був присутній головний спеціаліст-юрисконсульт Управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області ОСОБА_1 (а.с. 37-38)).

У звязку з тим, що розгляд справи судом у повному обсязі з початку здійснювався 14 вересня 2010 року за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, від яких одержані вищезазначені заяви з проханнями розглянути справу без їх присутності, за правилами, передбаченими ч. 2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу вказаної дати у справі не здійснювалося.

Вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає за потрібне вирішити позов за наступних встановлених судом обставин.

У справі встановлено, що позивач є пенсіонером і внаслідок захворювання, повязаного з впливом аварії на Чорнобильській атомній електростанції у 1986 році, визнана інвалідом IІІ (третьої) групи та належить до 1 (першої) категорії осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Вказані обставини підтверджуються відомостями копії посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, та копії вкладки до посвідчення, копії пенсійного посвідчення (а.с. 13-14), даними копії довідки медико-соціальної (експертної) комісії про встановлення групи інвалідності (а.с. 15).

02 червня 2010 року позивач зверталася до Управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області, де вона перебуває на обліку як пенсіонер (а.с. 9-10), із заявою про нарахування по суті державної та додаткової пенсій у розмірах, встановлених статтями 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (копія заяви позивача на а.с. 7), але в проведенні перерахунку 03 червня 2010 року відповідачем їй було відмовлено (копія рішення відповідача на а.с. 8).

У рішенні про відмову позивачеві у перерахунку пенсій від 03 червня 2010 року відповідач послався на те, що перерахувати пенсії відповідно до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» позивачеві неможливо тому що розмір пенсії для інвалідів щодо яких встановлено причинний звязок інвалідності з Чорнобильською катастрофою з 01.01.2006 року обчислюється в залежності від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, затвердженого Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 року № 654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян», починаючи з липня 2008 року інвалідам 3 групи (крім учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС), щодо яких встановлено причинний звязок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, встановлено розмір пенсії 600 гривень 00 копійок, а розмір додаткової пенсії в 15% від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. З 01.04.2010 р. розмір додаткової пенсії становить 105 гривень 90 копійок. (706 гривень 00 копійок х 15 %). За документами пенсійної справи, як стверджує відповідач, пенсія позивачеві призначена і виплачується згідно діючого пенсійного законодавства (а.с. 8).

Позивач, крім вищезазначеного статусу, повязаного з Чорнобильською катастрофою, відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», п. 2 Порядку посвідчення права особи на пільги відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 5 квітня 2006 року № 107, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 квітня 2006 р. за № 458/12332, належить до категорії дітей війни, оскільки є особою, яка має громадянство України, їй на час закінчення Другої світової війни (02 вересня 1945 року) було менше 18 років, у її пенсійному посвідченні Управлінням праці та соціального захисту населення Семенівської районної державної адміністрації Чернігівської області проставлено штамп «дитина війни» (копії паспорта громадянина України із зазначенням дати народження позивача 23 грудня 1942 року та пенсійного посвідчення на а.с. 11-14)).

За наведених обставин суд убачає за необхідне позов задовольнити частково з нижчеприведених підстав.

Відповідач повинен провести нарахування та виплату пенсій позивачеві, виходячи з їх розмірів, встановлених Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не за постановою Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року № 654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» з огляду на таке.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоровя, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Нормами ст. 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено пенсії особам, віднесеним до 1, 2, 3, 4 категорій у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, віднесеним до 1 (першої) категорії, які є інвалідами ІІІ (третьої) групи, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком.

Згідно зі ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в усіх випадках розмір пенсій для інвалідів ІІІ (третьої) групи, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не може бути нижчим 6 мінімальних пенсій за віком.

З таких підстав правильним і таким, що відповідає вимогам закону, суд убачає висновок про те, що позивач має право на призначення пенсії у розмірі не нижчому від 6 мінімальних пенсій за віком, та на щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Наявність такого права у позивача є визначальною для вирішення частини даного спору, крім того, це право гарантується ч. 2 ст. 46 Конституції України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2, 4 ст. 8 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України, у разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу.

Отже, за вказаними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру пенсій позивачеві застосуванню підлягають статті 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не згадана вище постанова Кабінету Міністрів України, котрою керується відповідач, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав позивача.

Зі змісту статей 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» убачається, що при визначенні розміру пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, за основу їх нарахування береться мінімальна пенсія за віком.

За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

З огляду на викладене, суд не приймає до уваги положень ч. 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим ч. 1 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем по суті гарантованого Конституцією України права на отримання пенсії і щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено статтями 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно з ч. 3 ст. 67 вказаного Закону, яка набрала чинності 31 жовтня 2006 року, у разі збільшення визначеного законом розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, підвищується розмір пенсії, визначений відповідно до ст. 54 цього Закону, а також: розмір додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, розмір щомісячної компенсації сімям за втрату годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Перерахунок пенсії здійснюється з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму.

Аналіз зазначеної норми, яка є імперативною, свідчить, що підставою для перерахунку пенсії є встановлення нового розміру прожиткового мінімуму і цей перерахунок проводиться з дня встановлення цього мінімуму.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсій за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Таким чином, новий мінімальний розмір пенсії за віком залежить від нового розміру прожиткового мінімуму.

Оскільки пенсія позивачу має визначатись виходячи з мінімальної пенсії за віком, яка встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, то у разі збільшення розміру цього прожиткового мінімуму перерахунок пенсії позивачеві повинен проводитись виходячи з нового розміру мінімальної пенсії за віком.

Тому відмова відповідача у перерахунку пенсій позивачеві у разі встановлення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, є протиправною.

При таких даних суд убачає за необхідне зобовязати відповідача провести перерахунок призначеної позивачеві пенсії виходячи з нижчевикладеного.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року були внесені зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно з цими змінами було встановлено таке.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, віднесеним до категорії 1 і які визнані інвалідами ІІІ групи внаслідок Чорнобильської катастрофи, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі 15% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Крім того, згідно зі змінами, внесеними до ст. 54 цього ж Закону України було визначено, що в усіх випадках розміри пенсій для учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році по IІІ групі інвалідності щодо яких встановлено звязок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими 180% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

При цьому, відповідно до вищезазначених змін було також встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначається на момент виплати пенсії згідно із законом про Державний бюджет України і не може коригуватися іншими нормативно-правовими актами.

Проте, Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року положення п. 28 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визнані неконституційними.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, суд вважає, що позивач має право, починаючи з 31 жовтня 2006 року і по цей час (за виключенням періоду часу з 01 січня 2008 року по 22 травня 2008 року) на перерахунок та виплату державної пенсії по інвалідності у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком згідно із ч. 4 ст. 54 та ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Щодо прав позивача за встановленим статусом дитини війни, суд вважає за потрібне зазначити наступне.

Конституційний Суд України в Рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп (справа про набуття чинності Конституцією України) зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є і те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Пунктом 17 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» з метою приведення окремих норм законів у відповідність із цим Законом було зупинено на 2006 рік дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Однак, Законом України від 19 січня 2006 року № 3367-IV «Про внесення змін до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» пункт 17 статті 77 виключено та статтею 110 (викладеною цим Законом у новій редакції) установлено, що пільги дітям війни, передбачені абзацом сьомим статті 5 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», запроваджуються з 1 січня 2006 року, а статтею 6 - у 2006 році поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням із Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету.

ОСОБА_3 був опублікований 22 березня 2006 року і набрав чинності 02 квітня 2006 року.

Тобто, з 02 квітня 2006 року стаття 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» знову почала діяти. Але підвищення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, як визначив законодавець, могло здійснюватись лише за певних умов, зокрема: поетапно, за результатами виконання бюджету в першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету.

Кабінетом Міністрів України протягом 2006 року рішення на виконання вимог статті 110 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» не приймалися.

З огляду на те, що встановлені законодавством умови підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, дітям війни у 2006 році не настали, позивачеві слід відмовити у задоволенні її позовних вимог за період 2006 року.

Законом України від 19 грудня 2006 року № 489-V «Про Державний бюджет України на 2007 рік», зокрема пунктом 12 статті 71, було зупинено на 2007 рік дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та статтею 111 установлено, що у 2007 році підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, яка виплачується замість пенсії, відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» виплачується особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у розмірі 50 відсотків від розміру надбавки, встановленої для учасників війни. Однак, Рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) визнані неконституційними положення пункту 12 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» щодо зупинення дії на 2007 рік статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Таким чином, із 01 січня по 09 липня 2007 року до спірних правовідносин застосуванню підлягали приписи статті 111 Закону України від 19 грудня 2006 року № 489-V «Про Державний бюджет України на 2007 рік» як такі, що прийняті пізніше в часі, у зв'язку з чим мали пріоритет порівняно зі спеціальною нормою статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Після прийняття Конституційним Судом України вказаного Рішення знову почали діяти положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», тобто з часу прийняття цього Рішення відновлено право позивача на підвищення пенсії на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Виходячи з цього, стосовно 2007 року, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача стосовно спонукання відповідача до нарахування і виплати надбавки, передбаченої ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року № 2195-IV, у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, але не за повний рік, як просить позивач, а за період часу з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року.Разом з тим, доводи позивача щодо необхідності прийняття судом постанови на її користь в тому числі за повний 2007 рік не мають під собою всеосяжного підґрунтя, оскільки не спростовують чинність вищезазначеного Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 12 грудня 2006 року № 489-V, яким було зупинено дію ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року № 2195-IV у період часу з 01 січня 2007 року по 09 липня 2007 року, а тому у задоволенні її позовних вимог щодо 2007 року за період часу з 01 січня 2007 року по 09 липня 2007 року суд убачає за необхідне відмовити.

Законом України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та статтю 6 цього Закону викладено в такій редакції: «Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Ветеранам війни, які мають право на отримання підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до цього Закону та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» таке підвищення провадиться за їх вибором згідно з одним із законів». Зазначені зміни набрали чинності з 01 січня 2008 року.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) зміни щодо розміру пенсії дітям війни визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Таким чином, із 01 січня по 22 травня 2008 року застосуванню до спірних правовідносин підлягали приписи Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Ураховуючи положення Конституції України щодо дії нормативно-правових актів у часі, положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», у редакції цього Закону від 18 листопада 2004 року № 2195-IV, поновили свою дію з 22 травня 2008 року.

Отже, з цієї дати особи зі статусом дітей війни мають право на підвищення на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком пенсії або щомісячного грошового довічного утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії.

З огляду на викладене, щодо 2008 року суд убачає обґрунтованими вимоги позивача стосовно спонукання відповідача до нарахування і виплати надбавки, передбаченої ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року № 2195-IV, у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, але не за повний рік, як просить позивач, а за період часу з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року.Поряд з цим, доводи позивача щодо необхідності прийняття судом постанови на її користь в тому числі за повний 2008 рік не мають під собою реального підґрунтя, оскільки не спростовують чинність вищезазначеного Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року № 107-VI, яким було зупинено (шляхом викладення у новій редакції) дію ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року №2195-IV, про те, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, у період часу з 01 січня по 22 травня 2008 року, а тому у задоволенні її позовних вимог щодо 2008 року за період часу з 01 січня 2008 року по 22 травня 2008 року суд вбачає за необхідне відмовити.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи з меж заявлених позивачем позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України у взаємозвязку з позовними вимогами та запереченнями проти них, на підставі дослідження матеріалів цивільної справи, суд приходить до остаточного висновку, що викладені в позові вимоги позивача за змістом її матеріально-правових заінтересованостей отримати певні матеріальні блага є частково обґрунтованими та, відповідно, такими, що підлягають частковому задоволенню шляхом ухвалення рішення про:

визнання протиправним рішення відповідача від 03 червня 2010 року щодо відмови у перерахунку та виплаті пенсій позивачеві у розмірах відповідно до ч. 4 ст. 54 та ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

зобовязання відповідача здійснити з 31 жовтня 2006 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 03 червня 2010 року (дату прийняття відповідачем протиправного рішення, а.с. 8) перерахунок та виплату позивачеві державної пенсії по інвалідності у розмірі 6 (шість) мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі 50 (пятдесяти) процентів мінімальної пенсії за віком згідно із ч. 4 ст. 54 та ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» року з урахуванням нарахованих та виплачених сум у меншому розмірі за вказані періоди часу;

визнання протиправною бездіяльності відповідача у частині не нарахування та не виплати позивачеві надбавки до пенсії, передбаченої статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», у розмірі 30 (тридцяти) відсотків мінімальної пенсії за віком за періоди часу з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 14 червня 2010 року (дату подачі позову, а.с. 1);

зобовязання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві надбавку до пенсії, передбачену статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», у розмірі 30 (тридцяти) відсотків мінімальної пенсії за віком за період часу з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 14 червня 2010 року з урахуванням нарахованих та виплачених сум надбавкиу меншому розмірі за вказані періоди часу.

В решті ж позову суд за даним рішенням убачає за необхідне відмовити через відсутність підстав для задоволення перебільшених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області з приводу призначення, обчислення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат задовольнити частково.

Визнати протиправним рішення Управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області від 03 червня 2010 року щодо відмови у перерахунку та виплаті пенсій ОСОБА_2 у розмірах відповідно до ч. 4 ст. 54 та ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області здійснити з 31 жовтня 2006 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 03 червня 2010 року перерахунок та виплату ОСОБА_2 державної пенсії по інвалідності у розмірі 6 (шість) мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі 50 (пятдесяти) процентів мінімальної пенсії за віком згідно із ч. 4 ст. 54 та ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» року з урахуванням нарахованих та виплачених сум у меншому розмірі за вказані періоди часу.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області у частині не нарахування та не виплати ОСОБА_2 надбавки до пенсії, передбаченої статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», у розмірі 30 (тридцяти) відсотків мінімальної пенсії за віком за періоди часу з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 14 червня 2010 року.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 надбавку до пенсії, передбачену статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», у розмірі 30 (тридцяти) відсотків мінімальної пенсії за віком за період часу з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 14 червня 2010 року з урахуванням нарахованих та виплачених сум надбавкиу меншому розмірі за вказані періоди часу.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області на користь ОСОБА_2 оплачені нею при подачі позову витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 120 (сто двадцять) гривень 00 копійок.

Від сплати державного мита за подачу позову і розгляд цивільної справи сторони на підставі п. п. 18, 34 ст. 4 Декрету Міністрів Кабінету Міністрів України «Про державне мито» звільнити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області через Семенівський районний суд Чернігівської області шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О. І. Гнип