Справа № 2-831/10
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ

УКРАЇНИ

01 червня 2010р. Харківський районний суд Харківської області

в складі головуючого судді - Козирєвої Г.М.

при секретарі - Смалюк О.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в сел. Покотилівка цивільну справу за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання угоди удаваної та її розірвання,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою та з уточнюючими позовнними заявами до ОСОБА_2 про визнання угоди удаваною та про її розірвання, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої держнотконтори Харківського району 8 травня 2001 року, реєстраційний №1-659, їй на праві власності належав житловий будинок №10 по пров. Краснодонському в смт.Пісочин Харківського району Харківської області.

Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 1000 кв.м, яка надана в користуванні власника, приватизація земельної ділянки не проводилась.

Позивач проживала та проживає у вказаному будинку з часу набуття права власності на нього.

Разом з нею у спірному будинку проживає її онука - відповідач за позовом ОСОБА_3, яка після укладення шлюбу з ОСОБА_4 прийняла його ще і в даний час вона - ОСОБА_2

Приблизно в 2001 році позивач та відповідач ОСОБА_5 (в даний час ОСОБА_2 домовились, що ОСОБА_1 передає ОСОБА_5 у власність належний ій будинок №10 по пров. Краснодонському в смт.Пісочин Харківського району Харківської області, а ОСОБА_5 буде довічно утримувати ОСОБА_1 та надавати їй необхідну допомогу. Крім того, позивач буде довічно проживати у вказаному будинку.

Коли 17 грудня 2001 року сторони прийшли переробляти будинок до нотаріуса, то позивач цілком поклалася на свою онуку, оскільки повністю довіряла їй, про що і домила нотаріуса. Сама вона глуха, не чує без слухового апарата, і навіть зі слуховим апаратом, а відповідно і нічого не знає. Онука казала, що любить її, а все, що було потрібно їй від онуки - це лише щоб онука її доглянула до смерті. Сама вона цей договір не читала, їй в голос він ніким не прочитувався. Тому що за угода була укладе, вона не розуміла, вважала, що це довічне утримання.

Після укладення цього договору деякий час сторони продовжували проживати разом однією сімєю, між були гарні відносини. Але після одруження онуки з ОСОБА_4, з часом відношення до неї онуки змінилося в наслідок того, що чоловік онуки не хотів, щоб бабуся його дружини проживала разом з ними, а з початку 2008 року стали не поважно з нею поводитися, жити самі по собі, викинули всі її речі в сарай, розбили шафу, старий холодильник пральну машину, сховали документи на будинок, погрожували ви кинути її з будинку, заявивши, що в цьому будинку вона ніхто, бо будинок подарований, а будинок погрожували продати, ходили злі та ненависні, не запрошували її їсти. Взимку позивач окропом обварила собі ногу, потребувала допомоги, змушена була звертатися до сусідів, онука та її чоловік не допускали до неї родичів, щоб ті могли надати їй допомогу. Коли вона хотіла приголубити їх маленьку дочку, чоловік онуки вдарив її по руці, заборонивши це робити. їй не дозволяється утворити будь-якого шуму або стуку, бо жбурляють у неї будь-яку річ. яка попадає під руку. Коли позивач поламала праву руку ізовсім не могла себе обслуговувати, теж змушена була звертатися до сусідів, які робили їй полуфабриката, а вона сама доготовлювала їх. Відповідач та її чоловік умисно закривали калитку і вона не мала змоги зайти додому, змушена була кликати сусідів, щоб ті відкривали її. Взагалі поводження онуки та її чоловіка було по відношенню до неї грубим, їй заявляли, щоб вона забиралася геть, закривала свій рот, коли вона намагалася щось сказати онучці, та затикала собі вуха і уходила. Оскільки онука не виконує взятих на себе зобовязань щодо її дог ляду, чинить перешкоди до її вільного проживання у будинку та до її спілкування з іншими родичами, які могли б надати їй відповідну допомогу, позивач просить визнати укладу угоду дарування будинку удаваною та розірвати укладений договір довічного утримання, щоб її могли доглянути інші особи.

Відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що позивач ОСОБА_1 є її рідною бабкою. У 2001 році між нею та позивачем було укладено та зареєстровано договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами №10, що знаходиться по пров. Краснодонському смт. Пісочин Харківського району Харківської області. 17 грудня 2001 року договір було посвідчено приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6 Укладений договір є безоплатним, консенсуальним. Перед його укладенням сторонам було розяснено його зміст, умови договору та його правові наслідки, а також що договір не встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувалькика будь-яку дію майнового або немайнового характеру, тому що такого роду обовязки та обумовленості не можуть бути оформлені договором дарування. Була досягнута угода саме щодо передачі ОСОБА_2 ( у той час ОСОБА_5) О.С. у дар будинку і договір дарування був підписаний та посвідчений нотаріусом відповідно до вимог ч. 3 ст.719 ЦК України. Таким чином, вони не приховувати цією угодою іншого правочину, тобто волевиявлення сторін було направлене саме на вчинення договору дарування. Мети, направленої на створення відносин, які передбачені договором довічного утримання, не було. Таким чином даний договір даруванню неможливо визнати удаваним. Крім того, відповідач просить застосувати вимоги ст.ст.256,257, ч.ч,3,4 ст.267 ЦК України щодо наслідків пропуску строку позовної давності для звернення позивача до суду за захистом свого права.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків ОСОБА_7,Кулим. О.М., ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_7, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на п приватної власності належав житловий будинок, розташований по пров. Краснодонському №10 в смт. Пісочин Харківського району Харківської області, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої держнотконтори Харківського району 8 травня 2001 року, реєстраційний №1-659 (а.с.9).

17 грудня 2001 року ОСОБА_6, приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області, було посвідчено договір дару зазначеного будинку, за яким право власності на нього перейшло до онуки позивачі ОСОБА_12 (в даний час ОСОБА_2) ОСОБА_13 (а.с. 37).

Позивач по справі ОСОБА_1 посилається на те, що 17 грудня 2001 року укладено саме угоду про її довічне утримання, за якою вона передала своє право власності на цей будинок своїй онучці ОСОБА_5 (в даний час ОСОБА_2)О.С., а остання зобовязалась доглянути її до смерті. В процесі укладання договору і в даний час. Вона страждала на хронічну хворобу - глухоту - туговухість IV ст., в наслідок якої не могла і не може чути ні без слухового апарата, ні належним чином - зі слуховим апаратом. Під час укладення угоди в неї не було слухового апарату. Тому вона цілком поклалася на свою онуку, якій цілком довіряла, про що сказала нотаріусу. Факт зазначеного захворювання позивача підтверджується медичною документацією, а саме амбулаторною картою позивача ОСОБА_1, яку суд в оригіналі оглянув в судовому засіданні і ксерокопії з якої є на аркушах справи 125-129, де зазначено, що вже станом на 27.04.2000 року позивач страждала на двосторонній хронічний неврит слухового нерву III ст., консультативним висновком спеціаліста від 06.05.2010 року, аудіограмою №739 від 06.05.2010 р. Той факт, що позивачка страждала вадами слуху на час укладення угоди, вбачається і з пояснень приватного нотаріуса ОСОБА_6 Разом з тим, договір не містить будь-яких застережень, передбачених законом для укладення договорів з особами, які страждають на вади слуху.

Позивач зазначила у суді, що вона лише підписала угоду, укладену 17.12.2001 року, вважаючи її договором довічного утримання. І дана угода, як вбачається з пояснень сторін, тривала до початку 2008 року, тобто до того часу, поки відповідач фактично не відмовила їй в утриманні. Саме в цей час позивач дізналася про оформлення цієї угоди як договору дарування, коли їй було заявлено відповідачем, що в будинку вона ніхто і може забиратися геть. Дані обставини підтверджуються також поясненнями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_10, якому у 2008 році стало відомо, що бабуся ОСОБА_1 проживає в будинку зі своєю онукою ОСОБА_2, написала документ, за яким будинок перейшов у власність онуки, а вона повинна піклуватися про бабусю, але зі своїм чоловіком перестали доглядати її, поставили ціль вижити її з будинку. Про те, що будинок подаровано, стало відомо від його двоюрідної сестри ОСОБА_2, яка сама про це повідомила йому. Після початку конфліктів бабуся позбавлена догляду з боку ОСОБА_2, тому бабусю доглядають він, його мати та сусіди. І при цьому ОСОБА_2 та її чоловік :обмежують допомогу сусідів; ОСОБА_11, якій зі слів ОСОБА_1 було відомо, що її буде доглядати онука, вона її дуже любила та весь час говорила про неї. А після того, як онука вийшла заміж, з часом відносини їх змінилися, вони не стали рахуватися з думкою ОСОБА_1, викинули її речі: піаніно, шафу, плиту, титан, стали поводитися з нею непристойно, тикаючи їй дулі, коли ОСОБА_1 поламала руку, ОСОБА_11, як сусідка, допомогла їй купатися, прати одежу, готувати, бо чоловік онуки не давав їй води з крана, знущалися з ОСОБА_1, закривали калитку і ОСОБА_1 не мала змоги попасти до будинку, зверталася за допомогою до сусідів; ОСОБА_7, яка проживає по сусідству з ОСОБА_1 та знає, що в період виникнення сварок між ОСОБА_14 та ОСОБА_2, бабуся ОСОБА_1 просила їх допомогти відчинити калитку і чоловік свідка допомагав їй у цьому, бабуся потребувала сторонньої допомоги, однак не отримувала її, чоловік онуки ОСОБА_2 кричав на неї і свідок сама це чула, ОСОБА_15 сусіди приносили продукти для харчування, а чоловік онуки виганяв їх. Також свідку відомо, що ОСОБА_1 має поганий слух і не чує без слухового апарату . навіть зі слуховим апаратом; ОСОБА_8, якому зі слів його дружини було відомо про те, що онучка ОСОБА_1 ОСОБА_2 мала доглянути свою бабусю, однак останні роки між ними виникла сварка, в її адресу висловлювалися нецензурною лайкою, не надавали допомоги, не пускали до будинку, ОСОБА_1 просила допомогти їй відчинити калитку, сусіди допомагали їй купувати хліб, мати свідка кормила ОСОБА_14 коли та поломала руку, оскільки онука з чоловіком не допомагали їй в цьому і не пускали її до плити, не пускають її в кабінку купатися, не дають гарячої води помити посуд. Також свідку відомо, що відповідач з чоловіком не пускали у двір до ОСОБА_1 її родичів, онука Юрія. Знає, що ОСОБА_1 погано чує, без апарата взагалі не чує.

Викладене свідчить про те, що передаючи будинок своїй онучці у власність, позивач мала на увазі не укладений фактично договір дарування будинку, а договір довічного утримання.

Як свідчить з пояснень сторін, наданих відповідачем доказів поліпшення житлових умов (а.с.64-69, 72, 74-81) та доказів сплати послуг за житло, до 2008 року відповідачем теж виконувались умови фактично укладеного договору довічного утримання. ОСОБА_1 продовжувала проживати у спірному будинку, відповідач разом із своїм чоловіком утримували та поліпшували це житло та умови проживання в ньому ОСОБА_1 Також ОСОБА_1 харчувалася разом з ними. А з початку 2008 року, в наслідок втручання сина ОСОБА_1, між ними виник конфлікт, в наслідок якого відповідачем та її чоловіком були прийняті заходи до обмеження спілкування ОСОБА_1 з родичами, виявлено до неї неповагу та неувагу, її перестали запрошувати їсти, в період захворювань вона не мала змоги отримати будь-якої сторонньої допомоги, не мала змоги сама приготувати собі їжу, а онука перестала надавати їй можливість харчуватися з нею, в наслідок чого вона змушена була звертатись до сусідів по допомогу. І з цього часу ОСОБА_1 виявилася позбавленою будь-якого піклування з боку відповідача. Більше того, між сторонами сталися неприязні стосунки, про що також свідчать листи начальника Харківського РВ ГУМВС України в Харківській області (а.с.121-124). І такий стан продовжується до даного часу. Що є перешкодою до продовження відносин, які існували між сторонами до укладення угоди 17.12.2001 року.

Оскільки правовідносини по укладенню угоди виникли під час дії Цивільного Кодексу 1963 року, то згідно з п.4 Заключних та перехідних положень ЦК України 2003 року, необхідно застосовувати норми ЦК України 1963 року.

Відповідно до ч.2 ст.58 ЦК України в редакції 1963 року, яка діяла на час укладай а; угоди, якщо угода укладена з метою приховання іншої угоди (удавана угода), то слід застосовувати правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

З досліджених доказів вбачається, що сторони фактично мали на увазі укладенні договору довічного утримання, за яким право власності на житловий будинок розташований по пров. Краснодонському №10 в смт. Пісочин Харківського району Харківської області переходить до ОСОБА_5 (в даний час ОСОБА_2) ОСОБА_13 і остання зобовязується до смерті доглянути ОСОБА_1.

Тому договір дарування зазначеного житлового будинку є удаваним.

При цьому суд не може прийняти до уваги пояснення свідків ОСОБА_16, ОСОБА_9 відносно того, що ОСОБА_1 мала намір укласти саме договір дарування будинку на імя своєї онуки, бо боялась, що після її смерті він не дістанеться їй, а дістанеться її родичам, з якими у неї були ворожі стосунки, оскільки дані свідки не були присутніми ні при обговорюванні даного питання, ні при оформленні самої угоди, того в судовому засіданні встановлено що між ОСОБА_1 та її родичами не було ворожнечих стосунків, оскільки вони намагалися допомагати їй, про що свідчать пояснення самої позивачки та інших допитаних у судовому засіданні свідків.

Оскільки між сторонами склалися відносини, за яких неможливо подальше існування договору довічного утримання, цей договір підлягає розірванню на ст.755 ЦК України (в редакції 2004 року).

При цьому суд також не знаходить підстав для застосування вимог ст.ст.256, 257 ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України в редакції 2004 року, оскільки відповідно до ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року), що діяла на час виникнення спірних правовідносин, загальний для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Як зазначає позивач, про порушення свого права вона дізналася взимку 2008 року, коли їй було фактично відмовлено в подальшому проживанню в будинку та, заявлено, що вона може йти геть оскільки не має права власності в будинку, було припинено її харчування, а також надання будь-якої допомоги, якої вона потребувала в з:к свого стану здоровя та віку.

З лозовом до суду ОСОБА_1 звернулася 22.01.2009 року. Тому її порушене підлягає захисту.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214-216 ЦПК України, ч.2 ст.58, ст. 71 ЦК України в редакції 1963 року, ст.755 ЦК України в редакції 2004 року, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати удаваним договір дарування житлового будинку, розташованого по пров. Краснодонському №10 в смт. Пісочин Харківського району Харківської області, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_6 17 грудня 2001 року, реєстровий № 1739, між ОСОБА_17 та ОСОБА_5 (в даний час ОСОБА_2) ОСОБА_13, та вважати, що він вчинений для приховання іншого правочину - договору довічного утримання.

Розірвати договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (в даний час ОСОБА_2) ОСОБА_13, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6 17 грудня 2001 року, реєстровий №1739.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-декний строк, з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги або в порядку ч.4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя: Г.М. Козирєва