Справа №22-ц-603/10 Суддя-доповідач - Хвостик
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2010 року м.Суми

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Попруги С.В.,

суддів - Хвостика С.Г., Криворотенка В.І.,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 листопада 2009 року

у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним і стягнення збитків, та на ухвалу цього ж суду від 26 лютого 2010 року, якою відмовлено в ухваленні додаткового рішення в даній справі,-

встановила:

Рішенням Зарічного районноо суду м. Суми від 19 листопада 2009 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено за їх безпідставністю.

Ухвалою місцевого суду від 26 лютого 2010 року відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у задоволенні їх заяви про ухвалення додаткового рішення у даній справі.

Вказані судові рішення позивачі оскаржили в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі на рішення суду, апелянти, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту зясування обставин справи, просять оскаржуване рішення скасувати, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо апеляційної скарги на ухвалу суду, то позивачі вважають ухвалу також незаконною і просять її скасувати, передавши питання на новий розгляд.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а також їх представника ОСОБА_4, які підтримали апеляційні скарги, пояснення відповідача ОСОБА_3 і її представника ОСОБА_5, які просили залишити оскаржувані судові рішення без змін, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог позовної заяви, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції, 14 червня 2008 року між позивачами ОСОБА_2, ОСОБА_1, як співвласниками квартири та відповідачкою ОСОБА_3 у письмовий формі був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого позивачі передали квартиру АДРЕСА_1 у власність відповідачці, а та, у свою чергу, прийняла вказану квартиру і сплатила за неї продавцям оговорену грошову суму. (а. с. 8).

Укладений між сторонами договір нотаріально посвідчений, пройшов державну реєстрацію, у ньому визначені та обумовлені сторонами всі суттєві умови: предмет договору, його ціна, права та обовязки сторін.

Зокрема, сторони зазначили, що при укладенні договору діяли добровільно,

розуміли значення своїх дій, попередньо були ознайомлені нотаріусом з приписами щодо недійсності правочину.

Також умовами п.п. 2.1, 2.2, 4.1 договору сторони оговорили, що продаж квартири за їх домовленістю вчиняється за 40000 грн., які були отримані продавцями, тобто позивачами, в рівних частках кожним, від покупця, тобто відповідачки, ще до підписання цього договору.

Сторони своїми підписами в договорі підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру.

Крім того, нотаріус розяснив сторонам правові наслідки укриття дійсної продажної ціни договору, а сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру уявного, удаваного правочину.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним вказаного договору в частині його ціни та порядку розрахунків за придбану квартиру, а також стосовно стягнення з відповідачки недоплачених грошових коштів в сумі 180550 грн. за придбану квартиру, суд першої інстанції послався на недоведеність зазначених вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду і вважає, що рішення суду є обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам ст.ст. 632, 655, 657, 691, 692 ЦК України.

Зокрема, за обставинами справи, сторони не заперечували факту укладення між ними договору купівлі-продажу спірної квартири, за умовами якого, про що свідчать їх підписи, вони визнали факт повного розрахунку за продану нерухомість у розмірі 40000 грн., які були отримані позивачами ще до підписання договору.

Таким чином, відповідачка сплатила позивачам повну вартість переданого майна за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Умовами цього договору розстрочення платежу не було передбачено, хоча відповідно до ч. 2 ст. 692 ЦК України сторони мали на це право.

Матеріалами справи доведено, що на момент звернення позивачів до суду договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 був виконаний, у звязку з чим, як зазначено в ч. З ст. 632 ЦК України, зміна ціни в договорі не допускається.

Колегія суддів знаходить доводи апелянтів про те, що договори купівлі-продажу квартири та завдатку лише в їх сукупності відображають дійсний намір сторін вчинити продаж нерухомого майна за ціною в 41000 доларів США, чого безпідставно не врахував суд першої інстанції, непереконливими, оскільки вважає, що достовірним доказом дійсного наміру щодо продажу квартири за домовленою ціною є нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 14 червня 2008 року.

Договір завдатку, на який посилаються апелянти, виходячи з матеріалів справи та із змісту самого цього правочину, був укладений сторонами також 14 червня 2008 року, але до моменту оформлення основного договору, тобто договору купівлі-продажу спірної квартири, (а.с.9).

Вказаним договором завдатку був оформлений факт передачі позивачам грошових коштів в рахунок майбутніх платежів за договором купівлі-продажу, але як засвідчили подальші події, всі домовленості між сторонами, в тому числі і стосовно ціни продажу квартири, носили попередній характер, так як під час укладення основного правочину ціна продажу нерухомого майна сторонами була уточнена в бік її зменшення і складала вже 40000 грн..

В момент підписання та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 14.06.2008 року попередній договір завдатку припинив свою дію, так як остаточно були обумовлені всі істотні умови договору щодо купівлі-продажу жилого приміщення саме під час укладення цього правочину, в тому числі і стосовно ціни продажу та строків оплати.

Отже, зобов'язання відповідачки перед позивачами були вказані в договорі купівлі-продажу квартири, виконання яких щодо ціни квартири та порядку розрахунків дотримано, тому вимоги про заподіяння шкоди саме із підстав невиконання вказаних зобовязань позивачами не доведені і доводи апеляційної скарги про неврахування зазначених обставин не заслуговують на увагу.

Інші доводи апеляційної скарги на рішення суду від 19.11.2009 р., в тому числі і стосовно складеної відповідачкою розписки від 29.11.2008р. не свідчать про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, так як вказана розписка була складена після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири і в ній зазначено, що вартість квартири в сумі 40000 доларів СІНА носить попередній характер, а також не спростовують висновків суду першої інстанції і не містять посилань на такі порушення, які б могли бути підставою для зміни чи скасування рішення суду.

Що стосується доводів апеляційної скарги на ухвалу суду від 26.02.2010 року, якою позивачам відмовлено в ухваленні додаткового рішення по даній справі, то вони також не є тими підставами, з приводу чого може бути скасована дана ухвала суду.

Зокрема, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, вважав безпідставними всі вимоги позивачів, в тому числі і щодо стягнення заборгованості по розрахунках за придбану квартиру в сумі 180550 грн., навівши з цього приводу відповідні мотиви.

Отже, стосовно вказаної позовної вимоги, з приводу якої сторони надали докази і давали пояснення, суд ухвалив мотивоване рішення.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, ч.2 п.1; 308; 312 ч.1 п.1; 314 ч.1 п.1, п. 4; 315 ЦПК України, колегія суддів ,-

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 листопада 2009 року та ухвалу цього ж суду від 26 лютого 2010 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двох місяців до Верховного Суду України.

Головуючий

Судді