26 серпня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., Гвоздика П.О., Горелкіної Н.А.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини,
за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 10 березня 2015 року,
в с т а н о в и л а:
У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що після розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_5 16 вересня 2010 року їх син залишився проживати з матірʼю ОСОБА_5 Однак остання веде розгульний спосіб життя, належно про дитину не дбає, а тому не здатна забезпечити належний його догляд та виховання. В звʼязку з цим ОСОБА_4 просив визначити місцем проживання сина ОСОБА_6 разом з ним за адресою: АДРЕСА_1. Тернопільської області, оскільки син на даний час проживає з ним.
У жовтні 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що після розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_4, їх син залишився проживати з нею в житловому будинку АДРЕСА_2 Відповідач сином не цікавився, не приймав участі в його вихованні, вів неналежний спосіб життя, був засуджений до позбавлення волі. У 2014 році ОСОБА_4 забрав сина та відмовляється повертати їй дитину, оскільки до цього часу між нею та відповідачем не досягнуто згоди щодо визначення місця проживання дитини. Вважає, що ОСОБА_4 не здатний забезпечити їх синові належні умови розвитку та виховання, а вона має відповідні умови для повноцінного зростання дитини в атмосфері любові і піклування, ОСОБА_5 просила визначити місця проживання сина з нею за адресою: АДРЕСА_2
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матірʼю ОСОБА_5 в АДРЕСА_2.

Додатковим рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 січня 2015 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 10 березня 2015 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 грудня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 10 березня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким визначити місце проживання дитини з батьком, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 та відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та визначаючи місце проживання сина ОСОБА_6 разом із матірʼю, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що дитина є малолітньою, йому необхідно більше материнська турбота та піклування, які мати в змозі надати, інтереси дитини, майнове становище матері та житлове забезпечення.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 січня 2008 року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

16 вересня 2010 року.

Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 року у сторін народився син ОСОБА_6.

Службою у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації у 2012 році ініціювалося питання про відібрання дитини ОСОБА_6 від матері ОСОБА_5 Однак, наказом Служби у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації від 12 грудня

2012 року малолітню дитину ОСОБА_6 передано матері ОСОБА_5 у зв'язку з відмовою від позову про відібрання дитини.

Згідно інформації наданої УМВС України в Тернопільській області від 29 жовтня 2014 року, ОСОБА_4 вироком Тернопільського міськрайонного суду від 17 січня 2013 року засуджений за вчинення правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, до позбавлення волі строком на 4 роки з випробувальним терміном на 2 роки. Крім того, ОСОБА_4 перебував у розшуку як особа яка переховується від органів досудового розслідування.

Згідно висновку органу опіки та піклування Тернопільської районної державної адміністрації від 29 травня 2014 року № 02-678/11 місце проживання дитини визначено з матірʼю ОСОБА_5 (а. с. 27).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України <nau://ukr/2947-14|st161>, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Принципом ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, встановлено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна, окрім випадків, коли наявні виключні обставини, розлучатись зі своєю матір'ю.

Обов'язком батьків у відповідності до положень СК України <nau://ukr/2947-14> є утримання та забезпечення дітей до досягнення ними повноліття.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st212>), дійшов до правильного висновку про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом із матір'ю.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов до висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 10 березня 2015 року, якою залишено без змін рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 грудня 2014 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332 <nau://ukr/1618-15|st332>, 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 337 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st337>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 10 березня 2015 року, якою залишено без змін рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко П.О. Гвоздик Н.А. Горелкіна