Справа № 2-66/10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2010 року Шевченківський районний суд м. Львова в складі: головуючого судці Зими І.Є.

при секретарі Савула О.А.

з участю адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Відділу приватизації державного житлового фонду Шевченківського району, Шевченківської райадміністрації Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради, ЛКП" Янів-405", ОСОБА_3, треті особи СГІРФО Шевченківського району, Третьої Львівської держнотконтори, ОКР ЛОР"БТІ та ЕО", Відділ в справах дітей Шевченківської райадміністрації Львівської міської ради про визнання недійсним розпорядження, Свідоцтва про право власності на квартиру, заповіту, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права на користування житлом та зустрічним позовом ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення ,-

встановив:

26.01.04 р. позивачка по основному позову звернулась до суду з заявою, в якій просила суд постановити рішення, яким визнати недійсною виписку неповнолітнього ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 та скасувати Свідоцтво про право власності на спірне житло, видане на ім.я ОСОБА_5 В подальшому вимоги неодноразово уточнювались та доповнювались. Остаточно позивач просила суд постановити рішення, яким поновити строк позовної давності, визнати недійсними : розпорядження голови Шевченківської райадміністрації Львівської міської ради № 195 від 27.02.1997 року „ Про передачу квартир у власність мешканців району в частині передачі у приватну власність ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_2 ; розпорядження виконкому Львівської міської ради № 142 від 04.03.97 р. № 195 від 27.02.97р. в частині передачі у приватну власність ОСОБА_5 вказаного житла ; Свідоцтво № 51091 про право власності на спірну квартиру, що видане 04.03.1997 р. ОСОБА_5 ; витяг про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, виданий ОКП ЛОРБТІ та ЕО 13.01.04 р. на ім.я ОСОБА_5; заповіт від імені ОСОБА_5 від 24.07.97р. який посвідчений державним нотаріусом Третьої Львівської держнотконтори у реєстрі за № 4-3042 ; Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане на ім.я ОСОБА_3 Третьою Львівською держнотконторою 23.01.04 р. Визнати за нею , ОСОБА_2 та її неповнолітнім сином ОСОБА_4 право на користування спірним житлом. Заяву мотивує тим, що вона народилась 07.07.66 р. у с. Весела Гора ОСОБА_6Яно-Сербського району Луганської обл.. В звязку із смертю її матері, позивачку у віці 10 місяців забрала на виховання рідна сестра матері - ОСОБА_5 З травня 1967 року позивачка на правах члена сімї наймача проживала у спірній квартирі. , з 12.01.68 року ОСОБА_5 була призначена її опікуном, а з 04.03.68 р. зареєструвала позивачку за вказаною адресою.

У 1995 році позивачка зареєструвала шлюб, проте не втрачала звязку із спірним житлом, оскільки періодично проживала там, а періодично - за адресою реєстрації

чоловіка. За адресою вказаної квартири народився її син і в подальшому к зареєстрований як член сімї наймача. Оскільки її подружнє життя не склалось вон І повернулась проживати у якості члена сімї наймача за адресою м. Львів Хорватська, 8/14. Взвязку з важким матеріальним становищем вона прийняла рішення про виїзд на заробітки у Росію, в звязку з чим подала заяву про зняття її з реєстрації за вказаною адресою, щоб тітка мала змогу оформити субсидію на оплату комунальних послуг. Проте вона не просила виписувати малолітню дитину. Оскільки син хворів, на заробітки вона змогла виїхати лише у 1998 році, де перебувала до 2001 року. Лише після поховання ОСОБА_5 їй стало відомо про те, що спірне житло було приватизоване, її син виписаний з квартири та за заповітом власником житла стала ОСОБА_3 Проте , на її думку, ОСОБА_5 власноручно не підписувала ні заяви про дачу згоди на приватизацію житла, ні заповіту. Так, по стану здоровя вона фактично взагалі не виходила з квартири . Крім того, тітка виховала їй як власну дочку, проживали однією сімєю, вели спільне господарство, спільно утримували житло.

Враховуючи, що невідомо яким чином її малолітній син був виписаний з спірної квартири, на момент проведення приватизації вона з сином постійно проживала за адресою вказаного житла , вважає, що у приватну власність квартиру було передано в порушення вимог ст.ст. 6,8 Закону України „ Про приватизацію державного житлового фонду та Положення „ Про порядок передачі квартир ( будинків ) у власність громадян. Враховуючи наведене, просила позов задовольнити.

В процесі розгляду справи від ОСОБА_3 поступила зустрічна позовна заява, вимоги по якій уточнювались. Остаточно позивач по зустрічному позову просила суд постановити рішення, яким зобовязати ОСОБА_2 не чинити перешкод в користуванні квартирою № 14 по вул. Хорватській, 8 у м. Львові та виселити її та її неповнолітнього сина з вказаної квартири. Заяву мотивує тим, що вказане житло належить їй на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом. За згаданою адресою відповідачка проживає незаконно з неповнолітнім чином та чинить власнику перешкоди у користуванні приватною власністю. Просила позов задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_2 підтримала основний позов , заперечила проти зустрічного та пояснила, що з 1968 року постійно проживала за адресою спірного ] житла, як член сімї наймача. Дійсно у 1996 році, в звязку із скрутним матеріальним становищем змушена була знятись з реєстрації за адресою АДРЕСА_3 , проте ніколи не подавала заяви з приводу зняття з реєстрації свого малолітнього сина, який з дня народження був прописаний у вказаній квартирі. На момент подачі від імені ОСОБА_5 заяви про приватизацію житла позивачка також з дитиною | проживала у вказаній квартирі, проте нічого не знала про передачу житла у приватну власність. У 2001 році вона повернулась із заробітків з Росії , проте ОСОБА_5 відмовилась зареєструвати її за адресою спірного житла, мотивуючи це тим, що вона знову поїде за межі України. Про існування Свідоцтва про право власності на квартиру та заповіт від імені ОСОБА_5 позивачка дізналась лише після смерті тітки. Просила позов задовольнити, оскільки іншого житла у м. Львові у неї немає, з 1968 року вона постійно проживала у спірній квартирі в якості члена сімї наймача. Перед оголошенням письмових доказів по справі за клопотанням учасників судом була оголошена перерва для мирного врегулювання спору. Проте в подальшому позивачка та її адвокат в судові засідання не зявились повторно без поважних причин , відтак суд прийняв ухвалу про продовження розгляду справи у їх відсутності.

Представник відповідачки ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечила проти основного позову , підтримала зустрічний та пояснила, що з моменту реєстрації шлюбу з 1995 року позивачка перейшла проживати у квартиру свого чоловіка. В подальшому, позичивши значні суми для розвитку бізнесу, вона та її чоловік не мали змоги їх повернути і в звязку з тим, що їх розшукували кредитори, позивачка вирішила

виїхати з дитиною проживати у Росію, наміру повертатись в Україну не мала. Тому в добровільному порядку вона з сином виписалась з квартири . ОСОБА_5 особисто звернулась з заявою про приватизацію житла. Оскільки лише відповідачка, що є сестрою ОСОБА_5, її доглядала, допомагала, тому тітка і склала заповіт в її користь. Після повернення позивачка з Росії спадкодавець могла змінити б свою волю, якщо б у неї з позивачкою були хороші відносини, проте цього не зробила, не дала згоди навіть на реєстрацію позивачки за адресою спірного житла. Як про виписку дитини, так і приватизацію житла та про заповіт позивачці було відомо . Просила відмовити у задоволенні основного позову, задовольнити зустрічний.

Від Відділу приватизації державного житлового фонду Шевченківського району в адресу суду поступила заява про розгляд справи у відсутності представника.

Представники Шевченківської райацміністрації Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради в судовому засіданні проти позову заперечили та пояснили, що приватизація спірного житла була проведена відповідно до вимог Закону України „ Про приватизацію державного житлового фонду та Положення „ Про порядок передачі квартир ( будинків ) у власність громадян. Щодо вимоги про визнання заповіту недійсним покладаються на рішення суду.

Представник ЛКП " Янів-405" в судовому засіданні проти позову заперечила та пояснила, що ОСОБА_2 подала власноручну заяву про виписку з спірної квартири в звязку з вибуттям на постійне місце проживання у Росію. На даний час, по закінченню терміну зберігання документів, вказана заява не збереглась.

Представник відділу в справах дітей Шевченківської райадміністрації Львівської міської ради в судовому засіданні пояснив, що виступає на захист прав неповнолітньої дитини. Оскільки на даний час неповнолітній ОСОБА_4 не має іншого місця проживання, представник просив задовольнити основний позов.

Представник СГІРФО Шевченківського району в судовому засіданні пояснив, що у вирішенні даного спору покладається на рішення суду. Крім того зазначив , що по закінченню терміну зберігання документів заява ОСОБА_2 про зняття з реєстрації за адресою м. Львів вул. Хорватська, 8/14 не збереглася. Проте при подачі матірю заяви про вибуття на інше постійне місце проживання у іншу країну разом з нею знімалась з реєстрації і її малолітня дитина, оскільки не було жодних документів щодо передачі дитини під опіку іншій особі, а дитині на той час було лише три місяці. Відтак СГІРФО правомірно у 1996 році було знято з реєстрації за адресою спірної квартири позивачку та її малолітнього сина.

Від представника ОКП ЛОРБТІ та ЕО, Третьої Львівської держнотконтори в адресу суду надійшли заяви-клопотання про розгляд справи у відсутності їх представників.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши зібрані по справі докази, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні основного позову слід відмовити, зустрічний підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що спірна квартира №14 на вул. Хорватській,8 в м. Львові складається з двох кімнат пл. 34,7 кв.м і кухні з комунальними вигодами. Наймачем даної квартири була ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно до рішення виконкому Шевченківської райради від 12.01.68 року ОСОБА_5 була встановлена опікуном неповнолітньої на той час ОСОБА_2 Як вбачається з картки прописки позивачка з 04.11.68 р. зареєстрована у спірній квартирі як племінниця наймача.

Із пояснень сторін беззаперечно встановлено, що у 1995 році позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 Як вбачається з копії свідоцтва про народження, 07.03.96р. у них народився син - ОСОБА_4, який з 29.04.96 р. був зареєстрований за місцем реєстрації матері . Шлюб з ОСОБА_7 було розірвано в судовому порядку зі слів позивачки в 2001 році.

Як вбачається з показань самої позивачки в судовому засіданні, з мом н-Л реєстрації шлюбу вона періодично проживала у спірній квартирі, а періодично за місцеЯ проживання чоловіка - по вул. Личаківській, 10 / 1 у м. Львові, оскільки створила новЯ сімю.

На підставі добровільно поданої позивачкою заяви про вибуття на постійне місці проживання у Росію , 23.07.96 р. було знято з реєстрації за адресою спірного житла. Разом з нею з правомірно, на думку суду, було виписано і її малолітню дитину. З довідки ВГІРФО Шевченківського району від 29.07.04 р. за № 1613-6611 вбачається, що ві звязку з закінченням терміну зберігання документи щодо прописки-виписки ОСОБА_6 з спірної квартири знищені.

Так, статтею 60 КпШС України врегульовано, що захист прав та інтересів неповнолітніх батьків лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень. Якщо батьки не проживають разом, то від їх згоди залежить, при кому повинні проживати неповнолітні діти, що врегульовано ст. 67 КпШС України. В даному випадку спору між подружжям щодо місця проживання дитини не було. Позивачкою було поданої заяву про виїзд за межі України, відтак її малолітній син , оскільки вона не повідомила! про те, що передає його під опіку ОСОБА_5, був виписаний разом з матірю.

Відповідно до вимог ст. 64 ЖК України члени сім"ї наймача, які проживають! разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов"язки, що випливають з договору найму житла. Повнолітні члени сім"ї наймача несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов"язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім"ї наймача належать дружина наймача, їх діти, батьки. Членами І сім"ї може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 65 ЖК України передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім"я, які проживають разом з ним, вселити в займане І житло свою дружину, батьків. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Проте з моменту виписки з квартири та до моменту виїзду за межі України ( 1998 року) позивачка не ставила питання про відновлення реєстрації за адресою спірного житла.

З документів, представлених відділом приватизації Шевченківського району вбачається, що 18.11.96 року ОСОБА_5 звернулась з заявою про передачу їй у приватну власність спірної квартири.

Голослівними, на думку суду, є твердження позивачки про те, що заяви , подані від імені тітки підписані не нею особисто, оскільки такі спростовуються висновком судової почеркознавчої експертизи від 11.06.09 року. На думку суду, приватизація спірного житла проведена відповідно до вимог ст.ст. 2, 8 Закону України " Про приватизацію Державного житлового фонду", вимог п. 5,6, 13,14,15, 18,20, 21, 23, 24, 26,28,31 Положення " Про порядок передачі квартир ( будинків) у власність громадян. ' Суд не приймає до уваги твердження позивачки про те, що момент приватизації житла вона залишилась постійно проживати однією сімєю з наймачем, відтак повинна була бути включена в довідку про склад сімї, оскільки на вказаний період часу вона створила нову сімю, жодних доказів на підтвердження того, що вела спільне І господарство з наймачем житла чи була згода наймача на її проживання у спірній квартирі позивачка не представила. Самі по собі довідки з місць лікування ОСОБА_4 у період 1996-97 рр. не свідчать про проживання позивачки з сином за вказаною адресою. Крім того сама позивачка в судовому засіданні пояснила, що у 2001 році, ( повернувшись у м. Львів, вона ставила питання перед тіткою щодо відновлення її реєстрації за адресою спірної квартири, проте ОСОБА_5 їй відмовила, відтак вона змушена була зареєструватись у гуртожитку по вул. Кримській, 26 „а, де зареєстрована і на даний час. З пояснень позивачки також вбачається, що вона не мала змоги зареєструвати за вказаною адресою неповнолітнього сина, оскільки даний гуртожиток для проживання одиноких.

Голослівними, на думку суду, є і твердження позивачки про те, що їй нічого не було відомо до дня смерті ОСОБА_5 про виписку неповнолітнього сина з спірного житла та про сам факт приватизації житла, оскільки самою позивачкою долучено до матеріалів справи оригінали актів ЖЕКу 405 від 06.06.01 р. 15.07.02 р., 22.08.03 р. ( а.с. 206-208 ), в яких зазначено, що власником спірного житла є ОСОБА_5, а у квартирі без реєстрації проживають її племінниця - позивачка по справі та її неповнолітній син.

Безпідставними, на думку суду, є також вимоги щодо визнання заповіту недійсним з тих підстав, що такий не було підписано спадкодавцем. Відповідно до висновку судово - почеркознавчої експертизи від 11.06.09 року саме ОСОБА_5 У,Ю. підписала текст заповіту та виразила свою волю щодо належного їй майна. Даний заповіт відповідає вимогам ст.ст. 44,46 ЦК України (в редакції 1963 року).

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні основного позову слід відмовити.

До задоволення, на думку суду, підлягають вимоги по зустрічному позову.

Так, 24.07.97 р. ОСОБА_5 було складено заповіт, відповідно до якого все своє майно вона заповіла своїй сестрі - ОСОБА_3

ОСОБА_5 померла 05.08.03 року, що стверджується копією свідоцтва про смерть. На підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на даний час ОСОБА_3 є єдиним власником спірної квартири.

Статтею 321 ЦК України врегульовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 383 ч. 1 ЦК України власник має право використовувати помешкання дня власного проживання, проживання членів своєї сім"ї, інших осіб. Аналогічна норма закріплена і у ст. 150 ЖК України.

Враховуючи наведене, суд вважає підставними вимоги по зустрічному позову щодо усунення перешкод в користуванні житлом та виселення з квартири.

Керуючись ст.ст.З, 10, 11, 57,60, 209, 214 ЦПК України , ст.ст. 2, 8 Закону

України " Про приватизацію Державного житлового фонду", вимог п. 5,6, 13,14,15,18,20, 21, 23, 24, 26,28,31 Положення " Про порядок передачі квартир ( будинків) у власність громадян, ст.ст. 60,67 КпШС, ст.ст. 64,65,150 ЖК України, ст.ст. 321, 383 ЦК України (в редакції 2004 року ) ст.ст. 44,46,48 ЦК України ( в редакції 1963 року) , суд, -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Відділу приватизації державного житлового фонду Шевченківського району, Шевченківської райадміністрації Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради, ЛКП" Янів-405", ОСОБА_3, треті особи СГІРФО Шевченківського району, Третьої Львівської держнотконтори, ОКР ЛОР"БТІ та ЕО", Відділ в справах дітей Шевченківської райадміністрації Львівської міської ради про визнання недійсним розпорядження голови Шевченківської райадміністрації Львівської міської ради № 195 від 27.02.97 р., розпорядження виконкому Львівської міської ради № 142 від 04.03.97 р., Свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_4 за № 51091 від 04.03.97р., витягу № 2551107 з реєстру права власності на нерухоме майно від 13.01.04 року , заповіту від 24.07.97 р. від імені ОСОБА_5, Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.01.04 р., виданого Третьою Львівською держнотконторою на ім"я ОСОБА_3, визнання права на користування житлом- квартирою № 14 по вул. Хорватській, 8 у м. Львові відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Зустрічний позов задовольнити. Зобов"язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні квартирою № 14 по вул.

Хорватській, 8 у м. Львові , виселити ОСОБА_2 з неповнолітнім сином - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири АДРЕСА_4 .

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються апеляційному суду через Шевченківський районний суд м. Львова.

Суддя ОСОБА_8