Броварський міськрайонний суд Київської області
справа № 2-161/10
РІШЕННЯ

Іменем України

21 квітня 2010 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Шинкаря А.О.

при секретарі - Брейкіній Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них» Деснянського району м. Києва про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, недонарахованої заробітної плати, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, матеріальної допомоги та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

29 липня 2009 року позивач звернувся до суду з позовом до КП ШЕУ Деснянського району м. Києва про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В ході розгляду справи позивач доповнив позовні вимоги та просив поновити його на посаді механіка дільниці технічного забезпечення виробництва КП ШЕУ Деснянського району м. Києва; стягнути з відповідача на його користь: середній заробіток за час вимушеного прогулу; недонараховану та невиплачену заробітну плату за один робочий день у вересні 2008 року та три робочі дні у грудні 2008 року; компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату за період з вересня 2008 року по квітень 2009 року; невиплачену матеріальну допомогу в звязку з тривалою хворобою в січні-лютому, червні-липні 2009 року та в звязку з виходом у щорічну відпустку в 2009 році; моральну шкоду.

Свої позовні вимоги обгрунтовує наступним чином.

09 лютого 2004 року він був прийнятий на роботу в КП ШЕУ Деснянського району м. Києва на посаду механіка дільниці технічного забезпечення виробництва.

Наказом № 152-п від 03 липня 2009 року його звільнено з роботи у звязку із скороченням штату за п.1 ст.40 КЗпП України.

Вважає звільнення незаконним, оскільки був звільнений з порушенням вимог ст.ст. 43, 49-2 КЗпП України, а саме: він не був належним чином попереджений про наступне скорочення за два місяці, не було запропоновано іншу роботу, згода профкому на звільнення дана в його відсутності та втратила чинність на момент звільнення, оскільки відповідач мав право звільнити його не пізніше одного місяця після одержання згоди, яка була дана 05.05.2009 року, а наказ про звільнення виданий 03.07.2009 року.

Тому просить поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 03.07.2009 року по 20.04.2010 року в сумі 33 483 гривні, виходячи з середньомісячного заробітку 3500 грн.

Позивач зазначає, що відповідачем йому не виплачена заробітна плата за один робочий день у вересні та три робочих дні у грудні 2008 року, що вбачається з отриманих ним розрахункових листів за вересень та грудень 2008 року, де зазначено один день простою підприємства у вересні та три дні простою у грудні 2008 року. Відповідно до розрахунків позивача, сума недоплаченої йому заробітної плати за один робочий день у вересні 2008 року становить 153 гривні, за три робочих дні у грудні 2008 року 406 гривень. Тому позивач просить стягнути з відповідача: не виплачену йому заробітну плату за один робочий день у вересні 2008 року в сумі 153 грн., а з врахуванням періоду заборгованості з 01.10.2008 р. по 20.04.2010 р. 3009 грн. (18 міс.20 днів х 153 = 2856 грн. + 153 = 3009 грн.) та не виплачену заробітну плату за три робочих дні у грудні 2008 року в сумі 406 грн., а з врахуванням періоду заборгованості з 01.01.2009 р. по 20.04.2010 р. 6766 грн. (15 міс. 20 днів х 406 грн. = 6360 = 406 = 6766 грн.).

Позивач вказує, що в період з 05.09.2008 року по 09.04.2009 року відповідач несвоєчасно виплачував йому заробітну плату, а саме: заробітна плата за вересень, жовтень 2008 року була виплачена у листопаді, грудні 2008 року, а за грудень 2008 року і січень 2009 року у березні 2009 року, за лютий 2009 року у квітні 2009 року. Тому просить стягнути на його користь компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату згідно до ст. 625 ЦК України, тобто з врахуванням індексу інфляції, що відповідно до його розрахунків становить 881 грн.

Позивач зазначає, що колективним договором (п.п. 2.6.6, 2.6.7) передбачено виплату працівникам матеріальної допомоги при виході у щорічну відпустку та при довгостроковій хворобі більше одного місяця.

03.03.2009 року він подав заяву про надання щорічної відпустки з 18.03.2009 року, а 04.03.2009 року заяву про надання матеріальної допомоги у звязку з виходом у щорічну відпустку, але до цього часу матеріальної допомоги не отримав. Тому просить стягнути з відповідача на його користь зазначену матеріальну допомогу в сумі 3465 грн., а з врахуванням індексу інфляції та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України за період невиплати станом на 20.04.2010 року дана сума складає 4986 грн.

13.03.2009 року позивач подав заяву про надання матеріальної допомоги у звязку з тривалою хворобою у січні-лютому 2009 року, але така допомога йому до цього часу не виплачена. Тому просить стягнути з відповідача на його користь зазначену матеріальну допомогу в сумі 3465 грн., а з врахуванням індексу інфляції та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України за період невиплати станом на 20.04.2010 року дана сума складає 4930 грн.

03.07.2009 року позивач подав заяву про надання матеріальної допомоги у звязку з тривалою хворобою у червні-липні 2009 року, але така допомога йому до цього часу не виплачена. Тому просить стягнути з відповідача на його користь зазначену матеріальну допомогу в сумі 2924 грн., а з врахуванням індексу інфляції та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України за період невиплати станом на 20.04.2010 року дана сума складає 3853 грн.

Також позивач важає, що вищевказаними неправомірними діями відповідача йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у порушенні нормальних життєвих звязків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тому просить стягнути на його користь моральну шкоду в сумі 21 000 грн.

У судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги.

Представник відповідача позов не визнав, пояснивши, що звільнення позивача проведено з дотриманням норм трудового законодавства, тому не має підстав для поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Вимоги про стягнення заробітної плати за дні простою у вересні та грудні 2008 року та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати вважає безпідставними, оскільки простоїв не було, а компенсація за порушення термінів виплати заробітної плати позивачу виплачена відповідно до Постанови КМУ № 159 від 21.02.2001 року «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрат частини грошових коштів у звязку з порушенням термінів їх виплати». Вимоги про виплату матеріальної допомоги у звязку з тривалою хворобою та у звязку з виходом у щорічну відпустку вважає безпідставними, оскільки такі виплати призупинені на 2009 рік відповідно до рішень адміністрації і профкому.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що 09.02.2004 року позивач був прийнятий на роботу в КП ШЕУ Деснянського району м. Києва на посаду механіка дільниці технічного забезпечення виробництва.

Наказом в.о. начальника ШЕУ № 231-п від 01.12.2008 року передбачено попередити працівників усіх структурних підрозділів підприємства про можливе скорочення з 10.02.2009 року в звязку зі зміною фінансування з бюджетів різних рівнів. З даним наказом позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис та чого не заперечують обидві сторони.

Наказом № 36-п від 10.02.2009 року дію наказу № 231-п від 01.12.2008 року «Про скорочення посад на підприємстві» продовжено до 10.04.2009 року та передбачено попередити працівників усіх структурних підрозділів про можливе скорочення з 10.04.2009 року. Позивач з даним наказом не ознайомлений і відповідачем не надано доказів на підтвердження даної обставини.

Наказом № 30 від 13.03.2009 року «Про скорочення штатних одиниць працівників» скорочено посаду механіка.

05.05.2009 року профкомом дано згоду на звільнення позивача за скороченням штату відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України.

Наказом № 152-п від 03 липня 2009 року позивача звільнено з роботи у звязку із скороченням штату за п.1 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Судом встановлено, що позивач не ознайомлений із наказом № 30 від 13.03.2009 року про скорочення посади механіка, яку він займав і відповідачем не надано переконливих доказів на підтвердження даної обставини. Наданий представником відповідача у судовому засіданні 20.04.2010 року акт від 16.03.2009 року про те, що позивач ознайомлений із зазначеним наказом та відмовився його підписати, суд не приймає до уваги, оскільки він поданий з порушенням вимог ст. 131 ЦПК України. Також суд вважає, що наказ № 231-п від 01.12.2008 року, з яким позивач ознайомлений, не може бути доказом належного попередження про наступне звільнення, оскільки в ньому не зазначено про скорочення посади механіка, яку займав позивач, а йде мова про можливе скорочення з 10.02.2009 року. Тому суд вважає, що позивач не був належним чином персонально попереджений за два місяці про наступне скорочення посади, яку він займав.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві.

Згідно актів від 03.07.2009 року про вручення пропозиції на переведення на іншу роботу та про відмову від пропозиції на переведення на іншу роботу, позивачу було запропоновано іншу роботу на підприємстві від якої він відмовився. Дані акти суд не приймає до уваги, оскільки вони складені зацікавленими особами. Крім того, свідок ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснила, що позивач не був присутній при складанні та підписанні акту.

Відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. Якщо працівник або його представник не зявився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника без поважних причин подання може розглядатись за його відсутності. Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Судом встановлено, що профкомом дано згоду на звільнення позивача в його відсутності. Суду не надано доказів, що позивач належним чином повідомлявся про час та місце засідання профкому і повторно не зявився на засідання без поважних причин. Крім того, на момент звільнення згода профкому втратила чинність, оскільки відповідач мав право звільнити позивача не пізніше одного місяця після одержання згоди, яка була дана 05.05.2009 року, а наказ про звільнення виданий 03.07.2009 року.

Беручи до уваги наведене, суд вважає, що позивач звільнений з порушенням вимог ст.ст. 43, 49-2 КЗпП України, а тому відповідно до ст. 235 КЗпП України суд задовольняє позовні вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При визначенні розміру середнього заробітку суд бере до уваги розрахунок наданий відповідачем, який здійснений відповідно до Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», згідно якого середньоденна заробітна плата позивача складає 99,34 грн., середньомісячна 2076,21 грн.

Вимушений прогул позивача з 03.07.2009 року по день постановлення рішення по даній справі складає:

- липень 2009 року 20 робочих днів х 99,34 грн. = 1986,80 грн.;

- серпень 2009 року 20 робочих днів х 99,34 грн. = 1986,80 грн.;

- вересень 2009 року 22 робочих дні х 99,34 грн. = 2185,48 грн.;

- жовтень 2009 року 22 робочих дні х 99,34 грн. = 2185,48 грн.;

- листопад 2009 року 21 робочий день х 99,34 грн. = 2086,14 грн.;

- грудень 2009 року 23 робочих дні х 99,34 грн. = 2284,82 грн.;

- січень 2010 року 19 робочих днів х 99,34 грн. = 1887,46 грн.;

- лютий 2010 року 20 робочих днів х 99,34 грн. = 1986,80 грн.;

- березень 2010 року 22 робочих дні х 99,34 грн. = 2185,48 грн.;

- квітень 2010 року 15 робочих днів х 99,34 грн. = 1490,10 грн.;

Всього середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 20 265, 36 грн., які суд і стягує з відповідача на користь позивача.

Що стосується вимог про стягнення недонарахованої та невиплаченої заробітної плати за один робочий день у вересні 2008 року та три робочі дні у грудні 2008 року, то суд відмовляє в їх задоволенні, оскільки вважає їх безпідставними, так як з табелів звітності використання робочого часу за вересень, грудень 2008 року вбачається, що простоїв на підприємстві не було. Позивачем не надано переконливих доказів, що у вересні та грудні йому недонараховано заробітну плату в звязку з простоями.

Також суд вважає безпідставними і необгрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню вимоги про стягнення компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату за період з вересня 2008 року по квітень 2009 року відповідно до ст. 625 ЦК України, тобто з врахуванням індексу інфляції. Компенсація за порушення термінів виплати заробітної плати позивачу виплачена відповідно до Постанови КМУ № 159 від 21.02.2001 року «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрат частини грошових коштів у звязку з порушенням термінів їх виплати».

Не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення невиплаченої матеріальної допомоги в звязку з тривалою хворобою в січні-лютому, червні-липні 2009 року та в звязку з виходом у щорічну відпустку в 2009 році, оскільки відповідно до рішень профкому № 1 від 27.11.2008 року та № 5 від 27.02.2009 року і наказів адміністрації № 142/1 від 27.11.2008 року та № 23/1 від 27.02.2009 року у звязку з тяжким фінансовим станом підприємства до 15.04.2009 року призупинено виплату матеріальної допомоги на соціальні потреби працівників. 14.04.2009 року адміністрацією та профкомом були внесені зміни та доповнення до колективного договору, згідно яких, в звязку з недостатнім бюджетним фінансуванням призупинено до кінця 2009 року дію п.п. 2.6.6 - про виплату одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення при виході у відпустку та п. 2.6.7 про виплату матеріальної допомоги при довгостроковій хворобі працівника більше одного місяця.

Відповідно до п. 1.7 колективного договору, зміни та доповнення до нього вносяться за ініціативою однієї із сторін після проведення переговорів (консультацій) та досягнення згоди і набувають чинності як додаток до колективного договору, після затвердження і підписання на спільному засіданні сторін.

Вищезазначені зміни до колективного договору прийняті за спільною згодою сторін (адміністрації і профкому), тому є чинними і обовязковими для виконання.

Суд вважає, що неправомірними діями відповідача позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у звязку з незаконним звільненням, чим був порушений звичайний ритм життя, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Однак, на думку суду, вказаний позивачем розмір грошового відшкодування моральної шкоди повинен становити меншу суму. Враховуючи глибину та тривалість душевних страждань позивача, суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди в 2000 гривень, і вважає, що зазначений розмір відповідатиме ступеню страждань позивача, яких він зазнав внаслідок незаконного звільнення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 40, 43, 49-2, 233, 235 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

ОСОБА_1 поновити на посаді механіка дільниці технічного забезпечення виробництва Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційного управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них» Деснянського району м.Києва з 03 липня 2009 року.

Стягнути з Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них» Деснянського району м. Києва на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 20 265 гривень 36 копійок та моральну шкоду в сумі 2000 гривень.

Стягнути з КП ««Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них» Деснянського району м. Києва в доход держави судовий збір у сумі 202 гривні 65 копійок та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Броварський міськрайонний суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня проголошення рішення та поданням після цього апеляційної скарги протягом двадцяти днів.

Суддя: Шинкар А.О.