Справа №22-ц-351/10 Суддя-доповідач - Хвостик
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого Рибалки В.Г.,

суддів Хвостика С.Г., Криворотенка В.І.,

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 03 грудня 2009 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Володимирський» (далі-ПАТ КБ «Володимирський»), про повернення депозитного вкладу, стягнення відсотків та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 03 грудня 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобовязано ПАТ «КБ«Володимирський» повернути ОСОБА_1 13163 грн. 11 коп. банківського вкладу, а у разі неповернення коштів, вирішено стягнути з ПАТ «КБ«Володимирський» 13163 грн. 11 коп. на користь ОСОБА_1

Стягнуто з ПАТ «КБ«Володимирський» на користь ОСОБА_1 224 грн. 40 коп. судових витрат.

Стягнуто з ПАТ «КБ«Володимирський» на користь держави 131 грн. 63 коп. судового збору.

У задоволенні позову в іншій частині вимог ОСОБА_1 відмовлено за їх необґрунтованістю.

Зазначене рішення позивач оскаржив в апеляційному порядку в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповноту зясування обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та постановити нове рішення про повне задоволення заявлених ним позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги позивачка зазначає, що суд дійшов до помилкових висновків про наявність згоди між сторонами спору щодо сплати відсотків в розмірі 1 % за користування її грошовими коштами після закінчення строку дії договору, а також не врахував, що банк, порушуючи її право власності та вимоги ст.ст.526,1060 ЦК України, необґрунтовано відмовив у поверненні процентів за користування вкладом із розрахунку 20,07 річних, а також помилково не достягнув борг з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних за весь час прострочення, в тому числі і за час дії мораторію.

Крім цього вказала, що суд помилково не стягнув моральну шкоду, хоча для цього були підстави, передбачені ст.ст.16,23 ЦК України та ч.2 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки спірні правовідносини випливають з надання банківських послуг.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, які просили задовольнити апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів знаходить апеляційну скаргу такою, що задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, між сторонами 10 листопада 2008 року був укладений договір банківського вкладу «Виграшний» за № НОМЕР_1, відповідно до якого позивачка вклала грошові кошти, потім поповнювала, а всього вклала на загальну суму 12600 грн., зі строком повернення до 11 березня 2009 року під 20,07 відсотків річних. За умовами цього правочину ВАТ КБ «Володимирський» (далі-Банк) прийняв від ОСОБА_1 (далі-вкладника) вказані грошові кошти в національній валюті, а Банк зобовязався повернути цю суму, з урахуванням можливих поповнень вкладу, у зазначені строки та нараховані проценти на суму вкладу (а.с.9-10).

11 березня 2009 року вкладник подав Банку заяву про повернення грошового вкладу (а.с.13), однак відповідач коштів не повернув, пославшись на загальну економічну ситуацію, що склалась у банку, повязану з відтоком коштів (а.с.14).

Після 10 березня 2009 року відповідно до п.6.6. договору його дію банком продовжено на умовах вкладу на вимогу зі сплатою одного відсотка річних за користування вкладом.

Після спливу строку дії договору банківського вкладу від 10 листопада 2008 року, тобто після 11 березня 2008 року ОСОБА_1 отримувала відсотки за користування вкладом. Станом на час розгляду справи залишок коштів по рахунку позивача становить 12 674 грн. 72 коп. (а.с.37).

Наказом в.о. голови Правління Національного банку України від 17 липня 2009 року № 407 у ПАТ «КБ «Володимирський» введено мораторій на задоволення вимог кредиторів строком на шість місяців: з 17 липня 2009 року до 16 січня 2010 року (а.с.46).

Частково задовольнивши позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що Банк своєчасно не виконав грошові зобовязання перед вкладником, а саме: не повернув до 11 березня 2009 року депозитний вклад та нараховані протягом терміну дії договору проценти, тому, окрім суми вкладу з процентами на неї, стягнув з Банку три відсотки річних від простороченої суми та інфляційні за період з 12 березня 2009 по 17 липня 2009 року, тобто до часу введення мораторію, коли не нараховується неустойка за невиконання зобовязання.

Крім цього, відмовляючи у стягненні 20,07 відсотків річних за користування вкладом за період після закінчення строку дії договору та відшкодування моральної шкоди за неналежне виконання умов договору, місцевий суд вважав, що згідно з п.6.6 договору банківського вкладу від 10 листопада 2008 року у разі неотримання вкладником своєчасно коштів за інших підстав, цей правочин є продовженим на умовах вкладу на вимогу, тобто під 1 % річних, а стягнення моральної шкоди для цього спору не передбачено ні умовами договору, ні нормами закону.

Колегія суддів знаходить зазначені висновки суду такими, що ґрунтуються на вимогах ст.ст.526, 611,612, 625 ч.2, ст.1058 ч.1 ЦК України та відповідають обставинам справи.

Що стосується мораторію, то відповідно до п.2 ч.3 ст. 85 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року № 2121-ІІІ протягом його дії не нараховуються неустойка (штраф, пеня), інші фінансові (економічні) санкції за невиконання чи неналежне виконання зобовязань перед кредиторами та зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів), тому відповідальність за порушення грошового зобовязання має наступати за час прострочення до моменту дії мораторію.

Отже, інше тлумачення мораторію, під час дії якого нібито здійснюється нарахування трьох відсотків річних від простроченої суми та інфляційних, на що зроблено посилання в апеляційній скарзі, колегія суддів до уваги не приймає.

При постановленні оскаржуваного рішення місцевий суд врахував вказані норми закону, вірно визначився з характером правовідносин між сторонами, а висновок суду про повернення банківського вкладу із недоплаченими відсотками за користування в загальному розмірі 12674 грн. 72 коп., а також трьох відсотків річних від простроченої суми в розмірі 132 грн. 55 коп. та 355 грн. 84 коп. інфляційних, зроблений в межах заявлених позовних вимог і є правильним.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що банк має повернути їй вклад з нарахованими на нього процентами за період після закінчення строку дії банківського договору у тому розмірі, який був передбачений у самому договорі від 10 листопада 2008 року, тобто 20,07 відсотків річних, а не у розмірі 1 %, на що послався суд, є непереконливими, оскільки п.6.6. договору банківського вкладу, а також в рішеннях ВАТ КБ «Володимирський» від 10 грудня 2008 року та від 03 вересня 2009 року передбачено нарахування процентів за користування вкладом після закінчення строку його повернення за процентною ставкою 1 % річних.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують і не містять посилань на такі порушення норм законодавства, що б могли бути підставою для зміни чи скасування рішення суду.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Зарічного районного суду м.Суми від 03 грудня 2009 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржена протягом двох місяців до Верховного Суду України.

Головуючий -

Судді -