Апеляційний суд Івано-Франківської області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 липня 2010 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів Фединяка В.Д., Пнівчук О.В.,

секретаря Кіндрата В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Тисменицької міської ради про встановлення порядку користування земельною ділянкою та визнання недійсним рішення міської ради від 22 грудня 2008 року, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду від 30 квітня 2010 року,-

з участю апелянтки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_5,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Тисменицького районного суду від 30 квітня 2010 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Тисменицької міської ради про встановлення порядку користування земельної ділянкою та визнання недійсним рішення міської ради від 22 грудня 2008 року відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

На дане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу у якій посилається на те, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи та допущено невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Відмовляючи в позові суд послався на лист Івано-Франківського ОБТІ від 18 червня 2008 року згідно яким вона є власником 24/100 частки будинковолодіння №13-13А по вул. Кокорна в м. Тисмениця. Однак суд не взяв до уваги що рішенням суду від 3 квітня 2007 року за ОСОБА_2 визнано право власності на літню кухню, що використовується під житло, за ОСОБА_3 визнано право власності на кімнату та підсобні приміщення, а за нею право власності на квартиру площею 46,66 кв.м. та приміщення літньої кухні, а всього

________________________________________________________________________________

Справа № 22-ц-1686/2010р. Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р.Р.

Категорія 45 Доповідач Беркій О.Ю.

загальною площею 71,6 кв.м., а тому їй та ОСОБА_2 належать фактично рівні частки в будинковолодінні.

При визначенні розміру ідеальних часток судом не взято до уваги, що ідеальні частки визначаються тільки з житлового будинку, а господарські будівлі виділяються окремо і не збільшують частку іншого з співвласників. В рішенні суд зазначає, що актом комісії правильно проведено розподіл спірної земельної ділянки, яким за нею закріплено земельну ділянку 0,0418 га., однак згідно даного акту загальна площа земельної ділянки становить 0,1742 га., тобто судом взято до уваги фактично два будинковолодіння.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали по наведених вище мотивах.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу заперечили, посилаючись на її безпідставність.

ОСОБА_3 та представник Тисменицької міської ради в судове засідання не зявилися, хоча про час та місце судового розгляду належним чином були повідомлені.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що вона не надала суду доказів того, що вона є власником або належним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому передчасно вимагає усунення порушеного права, якого у встановленому порядку не набула.

Проте такий висновок суду є передчасним.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Звертаючись до суду з позовом про встановлення порядку користування земельною ділянкою, позивачка посилалася на те, що на підставі рішення суду їй та ОСОБА_2 фактично належать рівні частки в будинковолодінні, а тому комісія проводячи розподіл земельної ділянки згідно розрахунку ідеальних часток неправомірно рекомендувала передати відповідачу ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0, 1167 га., з них для обслуговування житлового будинку 0,05 га. та для ведення особистого селянського господарства площею 0,0667 га., а за нею закріпити земельну ділянку площею 0,0418 га.

З матеріалів справи вбачається, що померлий 14 лютого 1967 року ОСОБА_6, являвся дідом сторін і був власником будинковолодіння №13 по вул. Кокорна, 13 в м. Тисмениця. Даний будинок був розділений на дві квартири та мав два окремі входи. Рішенням виконавчого комітету Тисменицької міської ради від 19 листопада 1998 року дозволено ОСОБА_2 використовувати літню кухню під житло по вул. Кокорна, 13а.

Рішенням Тисменицького районного суду від 3 квітня 2007 року визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 23 грудня 2005 року та визнано за ОСОБА_2 право власності на літню кухню, 1987 року забудови, загальною площею 63,9 кв.м. вартістю 48705 грн., що використовується під житло по вул. Кокорна, 13а; за ОСОБА_1 визнано право власності на квартиру №1 загальною площею 46,66 кв.м. та приміщення літньої кухні площею 24,4 кв.м., загальною вартістю 27758 грн. будинковолодіння по вул. Кокорна, 13; за ОСОБА_3 визнано право власності на квартиру №2 загальною площею 28,5 кв.м., загальною вартістю 5624 грн. будинковолодіння по вул. Кокорна, 13 в м. Тисмениця.

Згідно відповіді Тисменицької міської ради від 30 вересня 2008 року (а.с.88) вбачається, що згідно земельно-облікових книг (початок реєстрації 2002 р.) за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по вул. Кокорна, 13 облікуються земельні ділянки площами по 0,07 га. кожна для обслуговування житлового будинку.

Згідно з роз'ясненням, викладеним у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду N 7 від 16.04.2004 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, тому відповідно до ст. 88 ЗК слід брати до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.

Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Судом першої інстанції встановлено, що за будинковолодінням №13 по вул. Кокорна, рахувалась земельна ділянка площею 0,12663 га., з них 88,88 кв.м. під будівлями та 1186,5 кв.м. городом. Згідно кадастрового плану за 2007 рік, який виготовлений Тисменицьким відділом Івано-Франківської регіональної філії ДПЦДЗК та акту від 14 листопада 2007 року загальна площа земельної ділянки по вул. Кокорна 13-13а становить 0,1742 га.

Водночас на порушення вимог статей 212, 214 ЦПК України причини таких розбіжностей судом не з'ясовані, правовстановлюючі документи про розмір спірної земельної ділянки, документи про надання її для будівництва та обслуговування, план земельної ділянки, відведеної в натурі не витребувані та не досліджені.

Крім того, судом фактично позовні вимоги в частині встановлення порядку користування земельною ділянкою не розглядалися, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Однак, суд такої експертизи не призначив, незважаючи на те, що ОСОБА_1 заявляла клопотання про її призначення.

Враховуючи те, що судом допущено порушення норм процесуального права, оскільки розглянуто не всі вимоги, рішення суду першої інстанції відповідно до п.5 ч.1 ст. 311 ЦПК України підлягає до скасування з направленням справи на новий судовий розгляд.

Керуючись ст.ст. 307, 311, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тисменицького районного суду від 30 квітня 2010 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд в той же суд іншим складом.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з часу набрання нею законної сили.

Головуюча О.Ю. Беркій

Судді: В.Д. Фединяк

ОСОБА_7