Справа №22-ц-3902/10 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області у складі :

головуючого Маслова В.О.,

суддів - Лузан Л.В., Сибільової Л.О.,

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 липня 2010 року

у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Полтавське РУ» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

Позивач в травні 2009 року звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 07 березня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі відділення філії «Полтавське РУ» ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір про надання кредиту на суму 486 000 грн. з строком повернення до 07 березня 2028 року зі сплатою відсотків у розмірі 17 % річних. З ОСОБА_3 07 березня 2008 року був укладений договір поруки. Відповідач взятих на себе зобовязань по кредитному договору не виконує, у звязку з чим у банку виникло право на дострокове стягнення сум за кредитним договором. Просив достроково розірвати кредитний договір та стягнути з відповідачів в солідарному порядку станом на день звернення з позовом до суду - на 20 травня 2009 року - 596509,45 грн.: прострочену заборгованість за кредитом 2635 гр., прострочену заборгованість по процентах 46896 гр., а також строкову заборгованість за кредитом 480650 гр., строкову заборгованість по процентах 4276,75 гр., пеню за прострочення погашення кредиту -3128,05 гр. і пеню за прострочення погашення процентів 58922,09 гр. та судові витрати (а.с. 4-5).

В січні 2010 року позивач уточнив позовні вимоги: просив виключити вимогу щодо дострокового розірвання кредитного договору (а.с.59).

20 квітня 2010 року банк збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідачів 916 534,08 гр., в тому числі суму простроченої заборгованості за кредитом 5699,44 гр. і за відсотками 102251,56 гр., суму строкової заборгованості за кредитом 477586,37 гр., пеню за прострочення погашення кредиту 15632,66 гр. і за прострочення погашення процентів 315364,05 гр. всього пені 330996,71 гр. (а.с.64-67).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16 липня 2010 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Полтавське РУ» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Полтавське РУ» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором в солідарному порядку в сумі 916534 грн. 08 коп. та судові витрати по справі в дольовому порядку в сумі 1950 грн. по 975 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що порушення ним зобовязань за кредитним договором сталося внаслідок непереборної сили, а саме - світової фінансової кризи, ця обставина є загальновідомою і не потребує доказування. Суд не врахував, що до вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність один рік, а також безпідставно визнав обґрунтованим нарахування банком пені в звязку з поновленням нарахування йому відсотків за користування кредитом, яке було припинено банком в звязку з порушенням ним зобовязань, оскільки умовою такого відновлення, згідно протоколу Кредитної Комісії банку від 15 квітня 2010 року, була сплата ним простроченої заборгованості на суму 45 183,04 гр., чого ним не було зроблено.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та його представника, які підтримали скаргу з мотивів, в ній викладених, представника позивача, який заперечує проти скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги і законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності того, що боржник не виконав своїх зобовязань перед кредитором за укладеним кредитним договором, чим було порушено права позивача, а тому відповідачі повинні нести солідарну відповідальність перед банком на підставі умов кредитного договору та договору поруки в повному обсязі вимог, заявлених банком.

Проте з таким висновком суду повністю погодитись не можна, оскільки він в частині повного задоволення вимог про стягнення з відповідачів пені не відповідає обставинам справи.

Судом вірно встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 07 березня 2008 року між позивачем ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі відділення філії «Полтавське РУ» ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (з 30 вересня 2009 року публічне акціонерне товариство (ПАТ) «Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 11/І-2008/038, згідно якого банк надав ОСОБА_2 цільовий кредит в сумі 486 000 грн. строком до 07 березня 2028 року, зі сплатою за користування кредитними коштами 17 % річних, на придбання пятикімнатної квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_2 зобовязався повернути отриманий кредит, сплатити відсотки, пеню та винагородження в строки та на умовах зазначеного договору.

В забезпечення виконання зобовязань боржника за кредитним договором банк уклав з ОСОБА_3 договір поруки, який підписав і боржник, згідно з яким поручитель, в разі невиконання боржником зобовязань по кредитному договору відповідає перед позивачем по його зобовязаннях в повному обсязі, включаючи сплату суми кредиту, процентів, нарахованих за його використання, винагороди, пені та інших платежів. Крім того, ОСОБА_2 передав придбану квартиру в іпотеку.

Вказаних зобовязань по кредитному договору ОСОБА_2 не виконав і станом на час звернення банку з позовом до суду 20 травня 2009 року - мав прострочену заборгованість за кредитом 2635, 25 гр., прострочену заборгованість по сплаті процентів 46896,75 гр., а також строкову заборгованість по кредиту 480650,56 гр., строкову заборгованість по процентах 4276,75 гр. (а.с.20).

П. 3.4 кредитного договору передбачає, що банк має право вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, оплати нарахованих процентів по них, неустойки відповідно до умов цього договору в разі порушення позичальником умов договору, в тому числі у випадку несвоєчасного або не в повному обсязі зарахування коштів на погашення заборгованості по передбачених договором платежах.

Згідно п. 6.1 кредитного договору, за прострочення повернення кредитних ресурсів або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення.

З наданих банком розрахунків боргу вбачається, і цього не спростував відповідач, що, починаючи з першого місяця внесення платежів, він постійно порушував графік їх внесення, узгоджений при укладенні кредитного договору, в тому числі платіж за липень 2008 року вніс в вересні 2008 року, після чого здійснив платіж за серпень 2008 року в січні 2009 року і припинив виплати, поновивши їх частково в листопаді 2009 року після звернення банку з позовом до суду.

27 січня 2009 року відповідачу ОСОБА_2 направлялось банком повідомлення (вимога) про виконання порушеного зобовязання в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» (а.с.19).

28 квітня 2009 року банк надіслав поручителю ОСОБА_3 вимогу про сплату заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором (а.с.18).

Згідно ст. ст. 526, 530 ч.1 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності інших умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.553 ч1, ст. 554 ч.ч.1, 2 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046, ч.1 ст. 1048 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором або законом.

Ч.1 ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач довів, що боржник допустив порушення зобовязань за договором кредиту, а тому у нього виникло право достроково стягнути солідарно з боржника і поручителя всю суму кредиту та суму прострочених і строкових платежів по кредиту і відсотках. З розрахунків, наданих банком, вбачається, що відповідач як позичальник за кредитним договором станом на час звернення банку з позовом до суду мав заборгованість як по сплаті основного боргу за кредитом, так і по сплаті процентів.

Посилання відповідача на те, що позивач пропустив позовну давність за вимогами про стягнення пені є безпідставними, оскільки позивач звернувся з позовом до суду в травні 2009 року, а тому позовна давність за вказаними вимогами 1 рік, передбачена п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, ним не пропущена.

Доводи відповідача про те, що після звернення банку з позовом до суду йому припинили нарахування процентів, а тому він не повинен був їх платити, а отже, йому безпідставно нарахували пеню за їх несплату, є безпідставними. Та обставина, що банк певний час не нараховував проценти за користування кредитом з моменту подачі позову до суду в травні 2009 року - і пізніше відновив їх нарахування за весь період їх несплати та нарахував за цей період пеню за прострочення їх виплат, не звільняла відповідача від обовязку сплачувати, відповідно до умов договору, проценти за користування кредитними коштами. Вказані дії банку не свідчить про зміну умов кредитного договору, а відповідач не надав доказів тому, що він вживав заходів до внесення вказаних платежів відповідно до графіку, а банк відмовляв у їх прийнятті. Посилання відповідача на те, що поновлення нарахування процентів могло відбутись за взаємною згодою сторін та після погашення ним боргу відповідно до рішення Кредитної Комісії банку від 15 квітня 2010 року, не ґрунтується на умовах кредитного договору та змісті рішення Кредитної Комісії, вимоги якої відповідач не виконав (а.с.93).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що підставою для звільнення від відповідальності за невиконання зобовязань за кредитним договором є світова фінансова криза як непереборна сила, є необґрунтованими. Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, тобто право субєкта цивільного права укладати договори або утримуватись від їх укладення, і визначати їх зміст, а, отже, і усвідомлювати наслідки зміни своєї платежеспроможності з врахуванням можливих змін в фінансовій системі.

В той же час, враховуючи обставини справи, зокрема, щодо майнового стану боржника та його сімї, які представник позивача не спростував, колегія суддів вважає, що позов банку в частині вимог про стягнення пені слід задовольнити частково.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Колегія суддів враховує майновий стан відповідачів, які мають двох неповнолітніх дітей, відповідач ОСОБА_3 дружина боржника і поручитель - не працює, здійснює догляд за малолітніми дітьми. Вказані обставини позивач не спростував, не надав доказів тому, що відповідач має інші доходи, крім заробітної плати.

Станом на час змін позивачем позовних вимог 20 квітня 2010 року, відповідач мав прострочену заборгованість за кредитом 5699, 44 гр. і прострочену заборгованість по відсотках 102251,56 гр., тобто всього 107951 гр., в звязку з чим йому нараховано пені 330996, 71 гр., що більш чим в три рази перевищує суму простроченої заборгованості (а.с. 20).

Враховуючи вказані обставини, колегія суддів вважає можливим позов банку в частині стягнення пені задовольнити частково та стягнути на його користь з відповідачів не 330996,71 гр. пені, як зазначено в рішенні суду, а 100000 гр., змінивши в цій частині рішення суду.

Таким чином, загальна сума коштів, які підлягають стягненню з відповідачів на користь банку, складає (станом на 20 квітня 2010 року): сума простроченої заборгованості за відсотками 102251,56 гр., сума строкової заборгованості за кредитом 477586,37 гр., сума простроченої заборгованості за кредитом 5699,44 гр., пеня 100 000 гр., всього 685537,37 гр., а не 916 534 грн. 08 коп., як визначено в рішенні суду.

Враховуючи суму, яка підлягає стягненню з відповідачів, розмір судових витрат, визначений судом першої інстанції, слід залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 липня 2010 року в даній справі змінити.

Позов публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в солідарному порядку 685537,37 гр., а не 916 534,08 гр., як зазначено в рішенні суду.

В іншій частині рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді