Справа №22-ц-959/10 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного

суду Сумської області у складі:

головуючого Хвостика С.Г.,

суддів Криворотенка В.І., Попруги С.В.,

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на постанову Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 25 березня 2010 року

у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Шосткинської міської ради Сумської області про стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги як учаснику війни за 2009 рік,

встановила:

Постановою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 25 березня 2010 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зазначену постанову місцевого суду ОСОБА_2 оскаржив в апеляційному порядку в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити заявлений ним позов.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що судом не враховано ту обставину, що з 22 травня 2008 року, після ухвалення Конституційним Судом України рішення N 10-рп/2008, стала чинною редакція ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції від 25 травня 1998 року), якою передбачалась щорічна виплата до 5 травня інвалідам війни першої групи разової грошової допомоги у розмірі, який дорівнює десяти мінімальним пенсіям за віком.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Місцевим судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнаний інвалідом війни І-ої групи і перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Шосткинської міської ради Сумської області. 13 квітня 2009 року відповідач виплатив йому 540 грн. разової грошової допомоги за 2009 рік.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення щорічної одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, ніж виплачено фактично, суд першої інстанції вважав, що відповідач діяв правомірно, у спосіб, передбачений законом України «Про Державний бюджет України на 2009 рік», окремі положення якого не визнавались неконституційними, тому не було підстав виплачувати йому грошову допомогу відповідно до вимог закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у редакції від 25 грудня 1998 року.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, з наступних підстав.

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції від 25 травня 1998 року) передбачалась щорічна виплата до 5 травня інвалідам війни першої групи разової грошової допомоги у розмірі, який дорівнює десяти мінімальним пенсіям за віком.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року N 107-VI частину 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» викладено в новій редакції, згідно з якою щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України".

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 65 розділу I, пунктів 61, 62, 63, 66 розділу II, пункту 3 розділу III Закону України Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України і 101 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 67 розділу I, пунктів 1-4, 6-22, 24-100 розділу II Закону України Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008 положення пункту 20 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року N 107-VI втратили чинність, як такі, що є неконституційними.

Таким чином, після ухвалення цього рішення судом конституційної юрисдикції з 22 травня 2008 року у відповідності до ч.2 ст.152 Конституції України почала діяти первісна редакція норми частини 5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», якою передбачена виплата щорічної разової грошової допомоги до 05 травня інвалідам війни 1 групи в розмірі десяти мінімальних пенсій за віком.

Тому відповідач, як орган державної влади, відповідно до ст.19 Конституції України зобов'язаний був діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тобто нарахувати та виплатити позивачу щорічну разову грошову допомогу до 05 травня 2009 року, як інваліду війни першої групи, відповідно до чинної на той період редакції ч.5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи з встановленого ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» розміру мінімальної пенсії за віком та провести відповідні виплати недоплаченої грошової допомоги з урахуванням виплаченої суми.

Такі обґрунтування, на думку колегії суддів, узгоджуються з наступними доводами, закріпленими у положеннях рішень Конституційного Суду України.

Зокрема, абз. 4 п.6 Рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій) встановлено, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України, який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається. Зупинення його дії можливе за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України).

Пунктом 4 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) зазначено, що до повноважень Верховної Ради України, як єдиного органу законодавчої влади в Україні, належить прийняття законів (пункт 3 частини першої статті 85, стаття 91 Конституції України). Виключно законами України встановлюються, зокрема, Державний бюджет України і бюджетна система України (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України). Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період (частина перша статті 96 Конституції України), шляхом прийняття відповідного закону.

Питання складення, розгляду, затвердження, звіту та контролю за використанням коштів Державного бюджету України регламентовані положеннями статей 95, 96, 97, 98 Конституції України та Бюджетним кодексом України (далі-Кодекс).

Вимоги щодо змісту закону про Державний бюджет України містяться в частині другій статті 95 Конституції України, положення якої конкретизовано у статті 38 Кодексу.

Встановлений частиною другою статті 95 Конституції України, частиною другою статті 38 Кодексу перелік правовідносин, які регулюються законом про Державний бюджет України, є вичерпним.

Зі змісту наведених положень Конституції України та Кодексу вбачається, що закон про Державний бюджет України як правовий акт, чітко зумовлений поняттям бюджету як плану формування та використання фінансових ресурсів, має особливий предмет регулювання, відмінний від інших законів України - він стосується виключно встановлення доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, зокрема і видатків на соціальний захист і соціальне забезпечення, тому цим законом не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших законів України.

Крім цього, ст. 54 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» передбачено, що розміри державний соціальних гарантій на 2009 рік, що визначаються залежно від прожиткового мінімуму, встановлюються відповідними законами України, цим Законом та нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України.

Отже, розмір щорічної разової грошової допомоги позивачу за 2009 рік мав встановлюватись Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Проведення позивачу виплати щорічної разової грошової допомоги як інваліду війни І-ої групи за 2009 рік в розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 18 березня 2009 року N 211 «Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2009 році відповідно до Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та "Про жертви нацистських переслідувань", суперечить п.1, 6 ч.1 ст. 92 Конституції України, згідно з якими виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, а також основи їх соціального захисту, тобто повинна бути застосована норма ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції від 25 травня 1998 року), а не положення підзаконного нормативно-правового акту.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що місцевим судом були неправильно застосовані норми матеріального права, а саме не застосовано ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції від 25 травня 1998 року), допущена невідповідність висновків суду обставинам справи, що виявилося у помилковості висновку про правомірність дій відповідача при нарахуванні та виплаті зазначеної вище допомоги, тому у відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України, постанова місцевого суду від 25 березня 2010 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заявлених вимог, тобто про зобовязання відповідача провести перерахунок та виплату позивачу належної грошової допомоги відповідно до спеціального законодавчого акта (Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), а не ухвалюючи рішення про стягнення конкретних сум, так як у справі із соціальних правовідносин, що носить публічно-правовий характер, підлягає застосуванню спеціальний закон.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 п.2 ст.307, п.3,4 ч.1 ст. 309, ч.2 ст.314, ст.. 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 25 березня 2010 року скасувати та постановити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати незаконними дії управління праці та соціального захисту населення Шосткинської міської ради Сумської області щодо відмови в нарахуванні та виплаті ОСОБА_2 до 05 травня 2009 року одноразової грошової допомоги як інваліду війни першої групи відповідно до чинної на той період редакції ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Зобовязати управління праці та соціального захисту населення Шосткинської міської ради Сумської області перерахувати ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу до 05 травня 2009 року, як інваліду війни першої групи, відповідно до чинної на той період редакції ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи з встановленого ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» розміру мінімальної пенсії за віком та провести відповідні виплати недоплаченої грошової допомоги з урахуванням виплаченої суми.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двох місяців може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий:

Судді: