Бережанський районний суд Тернопільської області
19 жовтня 2010 року Бережанський районний суд Тернопільської області
в особі: судді Німко Н.П.
при секретарі Олійник В.М., Олексів ОБ.
прокурора Музички Р.І.
позивача ( третьої особи на стороні
відповідача ОСОБА_1 сільської ради) ОСОБА_2
представника ОСОБА_2 ОСОБА_3
представника позивачів ( відповідачів за
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бережани цивільну справу за позовом ОСОБА_2, за участю третьої особи на його стороні ОСОБА_1 сільської ради Бережанського району до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні заїздом та за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_1 сільської ради Бережанського району, третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення сесії ОСОБА_1 сільської ради Бережанського району №-199 від 21 липня 2009 року, -
Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5, за участю на стороні позивача в якості третьої особи ОСОБА_1 сільської ради Бережанського району про усунення перешкод у користуванні заїздом до будинку №-7 по вул. Зеленій в селі Підлісне Бережанського району Тернопільської області. Під час розгляду справи в суді позивач неодноразово доповнював та змінював свої позовні вимоги та остаточно сформувавши та визначивши їх, просив суд зобов"язати відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити йому перешкод у користуванні заїздом до його житлового будинку шляхом демонтажу встановлених відповідачами воріт до будинку №-5 по вул. Зеленій в селі Підлісне Бережанського району Тернопільської області. ¦
В обгрунтування заявлених вимог посилався на те, що влітку 2008 року відповідачі самовільно, незаконно встановили ворота на земельній ділянці, яка фактично є заїздом і прилягає до їх (відповідачів) будинковолодіння по вул. Зеленій, 5 в селі Підлісне Бережанського району, зачиняють їх на замок і тим самим чинять йому перешкоди у проїзді до його, вищезгаданого будинковолодіння по вул. Зеленій. 7,.яке межує із будинковолодінням відповідачів. Посилався також на те, що іншого проїзду до свого будинковолодіння у нього немає, відповідачі не є власниками земельної ділянки на якій вони встановили ворота,' дана земельна ділянка має статус заїзду.
Позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися в суд із позовом до ОСОБА_1 сільської ради Бережанського району, третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_2, де згідно уточнених та змінених позовних вимог просили суд визнати незаконним та скасувати рішення тридцять п"ятої сесії п"ятого скликання ОСОБА_1 сільської ради Бережанського району №-199 від 21 липня 2009 року, як незаконне і таке, що порушує їхнє право приватної власності на земельну ділянку на якій розташований житловий будинок із надвірними будівлями по вул. Зелена, 5 в с. Підлісне Бережанського району Тернопільської області.
В обгрунтування заявлених вимог посилалися на те, що оскаржуваним рішенням відповідач частково скасував рішення сесії ОСОБА_1 сільської ради народних депутатів від 06 червня 1993 року в частині передачі ОСОБА_7 0,008 га земельної ділянки ( заїзду) у приватну власність. Оскільки позивачі є спадкоємцями ОСОБА_8, де до складу спадщини, яка відкрилася після смерті спадкодавиці входять всі її права та обов'язки, відповідач фактично позбавив їх права власності на частину земельної ділянки. Вважають, що оскаржуване рішення прийнято незаконно, з порушенням чинного законодавства, поза межами компетенції сільської ради, без правового обгрунтування.
Розгляд згаданих позовів провадиться в одному провадженні, як об'єднаних ухвалою суду від 18 травня 2010 року
В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задовольнити. Пояснив, що в серпні 2008 року відповідачі самовільно встановили ворота на земельній ділянці біля їхнього будинку по вул. Зелена, 5 в с. Підлісне Бережанського району Тернопільської області, які перекрили йому заїзд до його господарства, яке знаходиться по вул. Зеленій, 7 в с. Підлісне Бережанського району Тернопільської області. Такими своїми діями відповідачі створили йому перешкоди в реалізації його права проїзду до свого будинковолодіння і вільного користування земельною ділянкою, яка є заїздом, оскільки інших заїздів до його господарства немає. Поряд з цим пояснив, що з часу встановлення згаданих воріт, тобто з серпня 2008 року, він потрапляє до свого господарства дорогою через дамбу і через сусідні земельні ділянки, як пішки так і транспортним засобом (трактором). Також, в обгрунтування заявлених вимог зазначив, що на його думку відповідачі не мали законних підстав на встановлення воріт, оскільки зазначена земельна ділянка постійно відносилася і відноситься до земель громади с. Підлісне Бережанського району і не належить відповідачам, а тому вони не мали права проводити будь-які роботи на зазначеній землі. Також посилався на те, що він, як член громади о Підлісне має право на вільне і безперешкодне користування спірною земельною ділянкою . Вважає, що його право може бути поновленим тільки шляхом демонтажу згаданих воріт і зобов'язання відповідачів не чинити йому перешкод у вільному проїзді спірною земельною ділянкою. Саме такий спосіб усунення перешкод обґрунтовує тією обставиною, що ворота відповідачами встановлені незаконно. Посилання аналогічного змісту в судовому засіданні виклав і представник ОСОБА_2. - ОСОБА_3
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 сільської ради Бережанського району, як третьої особи на стороні позивача за позовом ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_2 підтримав, вважає, що позивачу потрібен заїзд до свого господарства через господарство ОСОБА_9. Відмовився давати суду пояснення з цього приводу..
В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_9 позову ОСОБА_2 не визнала і просить в його задоволенні відмовити, вважає його необґрунтованим та безпідставним; позовні вимоги позивачів підтримала в повному обсязі, просить їх задовольнити.
В заперечення проти позову ОСОБА_2 пояснила, що дійсно в серпні 2008 року відповідачами були встановлені ворота на території земельної ділянки будинковолодіння по вул. Зелена, 5 в с. Підлісне Бережанського району. Такі дії відповідачів вважає правомірними, оскільки зазначена земельна ділянка перебуває у їх правомірному користуванні та володінні, будь-яких протиправних дій щодо спірної земельної ділянки відповідачі не чинять і-не чинили. Позивач ОСОБА_2 дійсно, за відсутності огорожі і воріт, до часу їх встановлення, час від часу проїжджав цією ділянкою до свого будинку по вул. Зеленій, 7, яке межує з будинковолодінням позивачів, оскільки відстань з головної дороги села до його будинку є коротшою, ніж інші дороги, які також ведуть до будинковолодіння ОСОБА_2 З часу встановлення воріт та огорожі і по даний час, ОСОБА_2 доїжджає до свого господарства іншими дорогами. З цих підстав вважає безпідставними твердження про існування зазначених позивачем перешкод, а саме, що він немає змоги інакшим способом, як через господарство ОСОБА_9, дістатися до свого господарства. Твердження ОСОБА_2, що він як член громади села має право на вільне користування земельною ділянкою вважає необгрунтованими, оскільки у позивача, як в сільської ради, відсутні документи на право володіння чи користування цією землею. Дані планово-картографічних матеріалів земель с, Підлісне Бережанського району повністю спростовують таке твердження позивача і навпаки свідчать про належність спірної земельної ділянки саме до будинковолодіння по вул. Зеленій, 5 в с. Підлісне Бережанського району.
В обгрунтування заявлених вимог позивачів ОСОБА_9, в судовому засіданні їх представник пояснила, що рішенням сесії ОСОБА_1 сільської ради народних депутатів Бережанського району від 06 червня 1993 року ОСОБА_7 передано у приватну власність землю, в тому числі і земельну ділянку садиби по вул. Зеленій, 5 в о Підлісне Бережанського району Тернопільської області. В подальшому, після смерті ОСОБА_8 її право на зазначену земельну ділянку перейшло до позивачки ОСОБА_4 Однак, 21 липня 2009 року ОСОБА_1 сільська рада своїм рішенням №-199 скасувала згадане рішення сесії сільської ради від 06 червня 1993 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_8 0,008 га землі із вищезгаданої земельної ділянки. Таке рішення відповідача унеможливило отримання позивачем ОСОБА_4 Державного акту про право приватної власності на згадану земельну ділянку в розмірах, гарантованих законом про власність та фактично позбавило спадкоємицю права на таке майно. В решті дала пояснення аналогічні змісту позовної заяви.
В судовому засіданні представник прокуратури Бережанського району ОСОБА_10 позовні вимоги ОСОБА_9 підтримав в повному обсязі, просить їх задовольнити з тих підстав, що оскаржуване ними рішення прийняте відповідачем ОСОБА_1 сільською радою незаконно, поза межами її компетенції та всупереч чинному законодавству України. В решті дав пояснення аналогічні поясненням представника позивачів ОСОБА_9 та їх позовної заяви.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 сільської ради Бережанського району як відповідача за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5, позовних вимог до ОСОБА_1 сільської ради не визнав. В обгрунтування заперечень пояснив, що на думку громади села Підлісне Бережанського району, яке він представляє, рішення сесії ОСОБА_1 сільської ради народних депутатів від 06 червня 1993 року було прийнято з порушенням закону, а саме при його прийнятті не було враховано, що ОСОБА_8 в складі 0,18 га землі, фактично було передано і землю, яка була "доходом", "доїздом" до присадибної ділянки ОСОБА_2
Поряд з цим, представник відповідача пояснив, що в період 1993 року саме він працював землевпорядником ОСОБА_1 сільської ради і підтвердив, що рішення сесії сільської ради 06 червня 1993 року щодо передачі у приватну власність ОСОБА_8 землі було прийнято на підставі даних, які містилися на той час в земельно-кадастровій документації. Також, за його підписом, як землевпорядника сільської ради було складено схему згаданої земельної ділянки із зазначенням її меж в натурі ( на місцевості).
Влітку 2009 року, позивач ОСОБА_2 звернувся до сільської ради із проханням скасувати рішення сесії сільської ради від 06 червня 1993 року. У зв"язку з чим, рішенням №-199 сесії ОСОБА_1 сільської ради від 21 липня 2009 року, рішення сесії сільської ради від 06 червня 1993 року було скасоване в частині передачі ОСОБА_8 земельної ділянки площею 0,008 га, яка була цим доїздом. Подальша належність вилученої земельної ділянки визначена не була.
Таке рішення відповідачем було прийнято на підставі згаданої заяви ОСОБА_2, ухвали Бережанського суду від 16 червня 2009 року про зупинення виконання рішення сесії сільської ради від 06 червня 1993 року, актів земельних комісій. Оскільки в кадастрових, погосподарських книгах та картографічних матеріалах, даних про те, що спірна земля була заїздом не було, цей факт на сесії сільської ради було встановлено на підставі свідчень жителів о Підлісне Бережанського району.
Як визнав в судовому засіданні представник відповідача сільської ради, станом на 21 липня ,2009 року 0,008 га спірної землі мали цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку ОСОБА_7 по вул.. Зеленій, 5 в с. Підлісне Бережанського району. Будь-якого іншого рішення компетентних органів про зміну цільового призначення землі чи її статусу, належність сільській раді чи іншим юридичним чи фізичним особам, після 06 червня 1993 року, станом на 21 липня 2009 року і на даний час, не приймалося і не було.
Також, в судовому засіданні представник відповідача сільської ради визнав, що оскаржуваним рішенням сесії сільської ради позивачів позбавлено їхнього права власності на частину земельної ділянки. Погодився з тим, що позбавити чи обмежити право власності особи можна лише на підставі судового рішення, де оскаржуваним позивачами рішенням сесії сільської ради №-199 від 21 липня 2009 року, фактично з їх власності вилучено частину земельної ділянки. При цьому кому саме передана дана земельна ділянка у рішенні не зазначено.
В судовому засіданні ОСОБА_2Д, як третя особа на стороні відповідача за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_1 сільської ради, позову не визнав з підстав, які є аналогічними посиланням представника відповідача ОСОБА_1 сільської ради Бережанського району, вважає, що у позивачів не має права на земельну ділянку, яка є предметом оскаржуваного рішення сільської ради.
Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши подані суду докази та матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою (заїздом) є необґрунтованими, а тому в їх задоволенні слід відмовити.
Позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_1 сільської ради Бережанського району про визнання незаконним та скасування рішення сесії ОСОБА_1 сільської ради Бережанського району №-199 від 21 липня 2009 року суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення.
До такого висновку суд прийшов, виходячи з наступних підстав, -
Як вбачається із норм cm. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.
Згідно 4.2 cm. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до cm. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених cm. 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Згідно із cm. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню...
Відповідно до cm. 328 ЦК України, право власності надувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до cm.cm. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб( спадкоємців); до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Отже, як вбачається із норм цивільного законодавства, об'єктами спадкування є цивільні права й обов'язки спадкодавця, що можуть ( мають здатність) переходити у спадщину.
Згідно cm. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення; до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені;, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.
Отже, як вбачається із зазначених норма закону, при спадкуванні житлового будинку та інших будівель і споруд для спадкоємців такої нерухомості автоматично виникає право володіння чи користування на земельну ділянку, на якій ця нерухомість знаходиться, як і право володіння та користування земельною ділянкою, яка необхідна для обслуговування згаданого нерухомого майна.
Відповідно до положень cm. 1268 ЦК України з моменту як спадкоємець подав заяву про прийняття спадщини або фактично прийняв її, успадковане майно належить спадкоємцю, він має право ним користуватися, управляти, але доки не отримає відповідного документу, що посвідчує таке його право на успадковане майно, він не має права ним розпоряджатися.
В судовому засіданні встановлено наступне, -
Сімнадцятою сесію двадцять першого скликання ОСОБА_1 сільської ради народних депутатів, 06 червня 1993 року прийнято рішення "Про передачу землі у приватну власність", де вирішено передати громадянці ОСОБА_8 у приватну власність 0,60та, в тому числі 0,46 га ріллі; 0,07 га саду, 0,07 га під двором і будівлями ( 0,02 га); в постійне користування 0,08 га ріллі; в тимчасове користування 0,20 га сінокосу до 1996 року. П.2 даного рішення також визначено землевпоряднику ОСОБА_11 видати землевласнику ОСОБА_8 необхідні документи і відбити земельну ділянку в натурі. Дане рішення сесії сільської ради було прийняте відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок".
На підставі зазначеного рішення сільської ради, за підписом голови сільської ради та землевпорядника було складено схему землекористування, межі земельної ділянки були відбиті в натурі на місцевості.
Співвласниками будинковолодіння, яке розташоване на згаданій земельній ділянці в рівних частках були ОСОБА_7 та позивачі ОСОБА_5 і ОСОБА_4 .
Після смерті ОСОБА_8, яка померла 17 грудня 2003 року, спадщину, яка відкрилася після спадкодавиці прийняла відповідачка ОСОБА_4, як спадкоємиця першої черги за законом та отримала свідоцтво про право на спадщину на 1/3 згаданого будинковолодіння, в подальшому зареєструвала право на спадщину в Бережанському OK МБТІ та отримала правовстановлювальний документ на зазначене нерухоме майно.
Таким чином, позивачка ОСОБА_4 на законних підставах є власником 2/3 частини згаданого будинковолодіння , а позивач ОСОБА_5 - 1/3 його частини.
Оскільки до складу спадщини входили всі права померлої, які належали їй на час відкриття спадщини, до відповідачки ОСОБА_4 перейшло право померлої, як на згадане нерухоме майно, так і на земельну ділянку, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, право на володіння якою померла правомірно набула за життя у встановленому законом порядку, на підставі згаданого рішення сесії сільської ради.
В серпні 2008 року позивачами було встановлено огорожу та ворота на зазначеній земельній ділянці, по межах, визначених згаданим рішенням сесії сільської ради.
В листопаді 2008 року позивачка ОСОБА_4 розпочала процес отримання нею Державного акту на право приватної власності на вищезгадану земельну ділянку, уклавши із ПП "Світ землі" договір на виконання топографо-геодезичних, картографічних робіт.
Зазначені факти та обставини не заперечені та визнані в судовому засіданні відповідачем представником ОСОБА_1 сільської ради Бережанського району та третьої особою ОСОБА_2
В подальшому, 21 липня 2009 року тридцять п'ята сесія п"ятого скликання ОСОБА_1 сільської ради Бережанського району прийняла рішення №-199, яким скасувала вищезгадане рішення сесії ОСОБА_1 сільської ради народних депутатів від 06 червня 1993 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_8 0,008 га земельної ділянки ( заїзду) із вищезгаданої земельної ділянки.
Таке рішення відповідача унеможливило отримання позивачем ОСОБА_4 Державного акту про право приватної власності на згадану земельну ділянку в розмірах, гарантованих законом про власність та фактично позбавило її права власності на таке майно.
Суд вважає, що відповідач ОСОБА_1 сільська рада Бережанського району при прийнятті оскаржуваного позивачами рішення діяла поза межами своїх повноважень та у спосіб, що суперечить Конституції України, Рішенню Конституційного Суду України, положенням Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та Земельному Кодексу України.
Так, згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п. 5 ч.5 Рішення Конституційного суду України від 16 квітня 2009 року №-7-рп/2009 визначено, що ст. З Конституції України закріплено принцип, за яким свободи людини визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність... органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, пов"язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб"єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.... Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи зміненими органами місцевого самоврядування після їх виконання.
Відповідно до ч.З ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України.
Також, підпунктом 2 п.1 Розділу X "Перехідних Положень" Земельного Кодексу України установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.
Відповідно до п.12 Перехідних положень Земельного Кодексу України, сільські ради до розмежування земель державної та комунальної власності здійснюють повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, але крім земель переданих у Приватну власність.
Згідно ч.2, 3 cm. 158 Земельного Кодексу України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.; органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.
Відповідно до положень cm. 140 ЗК України, рішення сесії органу місцевого самоврядування в переліку підстав для припинення права власності на земельну ділянку немає.
В судовому засіданні представником відповідача ОСОБА_1 сільської ради фактично визнано ту обставину, що внаслідок прийняття оскаржуваного рішення позивачку ОСОБА_4 було позбавлено права власності на належну їй, як спадкоємиці після ОСОБА_8, частину земельної ділянки; будь-яких підтверджених належними документами даних та відомостей про те, що спірна земля станом на 06 червня 1993 року мала статус заїзду у відповідача при прийнятті оскаржуваного рішення не було. Також, як визнано в судовому засіданні представником відповідача, спірна земельна ділянка, станом на 06 червня 1993 року, на 21 липня 2009 року і станом на день розгляду справи в суді,' мала і має цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Зеленій, 5 в с. Підлісне Бережанського району Тернопільської області, де рішення компетентного органу про зміну такого цільового призначення землі не приймалося.
ЯК вважає суд, припинення, як права власності на землю так і права землекористування, повинне провадитися лише за позовом відповідного органу місцевого самоврядування, лише в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу недійсним.
Судове рішення з приводу скасування рішення сесії-сільської ради від 06 червня 1993 року не приймалося і в судовому порядку не оспорювалося.
Отже, всупереч нормам Земельного Кодексу, Конституції України, ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні", сесія сільської ради, вийшовши за межі своїх повноважень, незаконно прийняла рішення за №-199 від 21 липня 2009 року, яким фактично, без передбачених на те законом підстав, розпорядилася землею, яка перебувала у приватній власності і порушила право позивачки ОСОБА_4 на землю.
Заперечення представника відповідача та третьої особи Дидика і його представника щодо позову Матвієвих суд не приймає, оскільки вважає їх необгрунтованими, де представником відповідача в судовому засіданні фактично визнано неправомірність оскаржуваного рішення сесії сільської ради.
Окрім цього, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідка, вивчивши подані суду докази та матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні заїздом не підлягають до задоволення, оскільки є необґрунтованими, а тому в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі. До такого висновку суд прийшов, виходячи з Наступних підстав, -
Відповідно до cm. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Отже, в даному випадку, перешкодою в здійсненні правомочностей власника є насамперед неправомірні дії порушника цих прав.. Де дійсно, власник майна має право звернутися до суду із позовом про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання майно, навіть якщо ці порушення не пов"язані з позбавленням права володіння. Такий вид позовів пред"являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає'йому здійснювати права користування та розпоряджання ним, де об"єктом даного позову є усунення триваючого правопорушення, яке збереглося до моменту подання позову до суду. Відповідачем у такому позові є особа, яка своїм протиправним поводженням створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності позивача. Умовою задоволення даного виду позовів є встановлення судом факту протиправності дій відповідача. У випадку, коли відповідач доведе, що його дії щодо прав позивача є правомірними, позов до задоволення не підлягає.
Як встановлено в судовому засіданні дослідженими у справі доказами, позивач ОСОБА_2 згідно реєстраційного посвідчення є власником домоволодіння №-7 по вулиці Зеленій в с. Підлісне Бережанського району Тернопільської області, яке межує із будинковолодінням №-5 по вул. Зеленій в цьому ж населеному пункті, співвласниками якого є відповідачі ОСОБА_4. та ОСОБА_5
Сімнадцятою сесію двадцять першого скликання ОСОБА_1 сільської ради народних депутатів ( далі -сільської ради), 06 червня 1993 року прийнято рішення "Про передачу землі у приватну власність", де вирішено передати громадянці ОСОБА_8 у приватну власність 0,60 га, в тому числі 0,46 га ріллі; 0,07 га саду, 0,07 га під двором і будівлями ( 0,02 га); в постійне користування 0,08 га ріллі; в тимчасове користування 0,20 га сінокосу до 1996 року. Співвласниками будинковолодіння, яке розташоване на згаданій земельній ділянці, в рівних частках були ОСОБА_7 та позивачі ОСОБА_5 і ОСОБА_4 .
Після смерті ОСОБА_8, яка померла 17 грудня 2003 року, до відповідачки ОСОБА_4, як до спадкоємиці першої черги за законом перейшло право померлої, як на згадане нерухоме майно, так і на земельну ділянку, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, право на володіння якою померла правомірно набула за життя у встановленому законом порядку, на підставі згаданого рішення сесії сільської ради.
В серпні 2008 року позивачами було встановлено огорожу та ворота на зазначеній земельній ділянці, по межах, визначених згаданим рішенням сесії сільської ради.
Дійсно, за відсутності огорожі і воріт, до часу їх встановлення позивач ОСОБА_2 проходив та проїжджав земельною ділянкою відповідачів до свого будинку по вул. Зеленій, 7.
Після встановлення відповідачами воріт і огорожі, тобто з серпня 2008 року по даний час, як визнано самим позивачем, він проходить та доїжджає до свого господарства іншими дорогами.
Виходячи із наведеного, суд вважає безпідставними твердження позивача про існування внаслідок встановлення відповідачами воріт, перешкод в доступі до його господарства. А саме в тому, що позивач немає змоги інакшим способом, як через господарство відповідачів дістатися до свого господарства.
Твердження позивача ОСОБА_2 про те, що він, як член громади села має право на вільне користування спірною земельною ділянкою Є' безпідставним; оскільки позивачем ОСОБА_2 не представлено суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про його право чи право громади села Підлісне Бережанського району на володіння чи користування цією землею.
Дані планово-картографічних матеріалів земель с. Підлісне Бережанського району повністю спростовують таке твердження позивача, оскільки свідчать про належність спірної земельної ділянки саме до будинковолодіння по вул. Зеленій, 5 в с. Підлісне Бережанського району.
Як вважає суд, в даному випадку встановлення відповідачами.згаданих воріт фактично лише створило для позивача незручності, які полягають в тому, що з моменту встановлення воріт позивач повинен долати більшу відстань, щоб дістатися до свого господарства, аніж коли він мав змогу, через відсутність огорожі та воріт господарства відповідачів, діставатися свого господарства.
Однак, така обставина жодним чином не свідчить про те, що такі незручності є перешкодами в реалізації позивачем свого права доступу ( доїзду) до свого будинковолодіння і про те, що дії відповідачів по встановленню воріт є протиправними.
Суд також вважає безпідставними посилання позивача ОСОБА_2 на рішення тридцять п'ятої сесії п"ятого скликання ОСОБА_1 сільської ради Бережанського району №-199 від 21 липня 2009 року, яким скасовано вищезгадане рішення сесії ОСОБА_1 сільської ради від 06 червня 1993 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_8 0,008 га земельної ділянки ( заїзду) із вищезгаданої земельної ділянки. Оскільки, з наведених вище підстав, суд прийшов до висновку, що таке рішення ( №-199 від 21 липня 2009 року) прийнято сільською радою поза межами своєї компетенції та всупереч чинному законодавству.
Жодних належних та допустимих доказів того, що саме через подвір"я господарства відповідачів існував та існує проїзд до господарства позивача, останнім в судовому засіданні не представлено.
Досліджені в судовому засіданні письмові докази, зокрема картографічні матеріали свідчать про те, що такого заїзду не існувало, як станом на 06 червня 1993 року, на 21 липня 2009 року, так і на час розгляду позову в суді. Навпаки, досліджені в судовому засіданні докази, які суд визнає як належні та допустимі, свідчать про те, що у зазначені судом періоди спірна земельна ділянка не мала статусу заїзду, і була закріплена за будинковолодінням по вул. Зеленій, 5 в с. Підлісне Бережанського району із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування зазначеного житлового будинку.
Суд також вважає необгрунтованими посилання позивача та його представника на те, що дії відповідачів по встановленню воріт є неправомірними, з тих підстав, що вони не мають Державного Акту на право приватної власності на цю землю
Так, дійсно згідно пункту 6 Розділу X "Перехідних положень "Земельного Кодексу від 25 жовтня 2001 року №-2768 .. громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.
Однак, право користування такою землею громадянам гарантоване і в даний час, оскільки положення згаданого п.6 Розділу X ЗКУ від 25 жовтня 2001 року щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з рішенням Конституційного суду України від 22 вересня 2005 року №-5-рп/2005.
Отже, в судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_4 правомірно набула право користування та володіння спірною земельною ділянкою, оскільки вона у встановленому законом порядку прийняла спадщину після спадкодавиці ОСОБА_8, до якої зокрема входило і право померлої на спірну земельну ділянку, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яке перебуває у спільній частковій власності як ОСОБА_4, так і ОСОБА_5
Як вважає суд, та обставина, що відповідачка у встановленому законом порядку не зареєструвала своє право на згадану земельну ділянку, тобто не отримала Державного Акту про право приватної власності на неї, не позбавляє позивачку права користування та володіння спірною землею, а лише унеможливлює розпорядження нею. ЧинниМ законодавством України серед підстав набуття права на землю громадянами та юридичними особами не передбачено оформлення чи переоформлення прав на земельні ділянки, де такою підставою є лише настання певного юридичного сракту, - в даному випадку факт прийняття позивачкою ОСОБА_4 спадкового майна.
Також, суд приходить до висновку, що саме неправомірні дії ОСОБА_1 сільської ради по прийняттю рішення №-199 від 21 липня 2009 року, створили перешкоду позивачці в отриманні нею Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку.
Зважаючи на вищевикладене, суд критично оцінює і не приймає як належний доказ в обгрунтування посилань позивача ОСОБА_2 довідку № 212 від 23 жовтня 2008 року ( а.с. 7 т.1) видану ОСОБА_1 сільською радою Бережанського району про те, що на спірній ділянці доїзду до присадибної ділянки Дидика відповідачами встановлено ворота, що чинить перешкоду позивачу ОСОБА_2 в доїзді до його території.
З відповіді Бережанської РДА №- 01 1545Ю1-14 від 10 листопада 2008 року на заяви ОСОБА_9 ( а.с.20 т.1) вбачається, що до садиби ОСОБА_2 існує заїзд, який не перетинає подвір"я Матвіїв і яким Дидик .Д. фактично користується. За документами та схемами землекористування такий проїзд через подвір"я Матвіїв до сусідньої садиби ОСОБА_2 -відсутній.
Також, із відповіді Бережанської районної ради народних депутатів від 21 липня 1995 року за №-Д-7/290 (а.с. 52 т.1), адресованої ОСОБА_2 вбачається, що в плані землекористування с. Підлісне заїзд до його ( Дидика) двору проходить і перетинає подвір"я ОСОБА_5 і в плані землекористування не відображений, а тому рекомендовано звернутися до ОСОБА_1 сільської ради про дозвіл на відведення заїзду з іншої сторони.
У відповіді управління Держкомзему у Бережанському районі №-3164 від 24 вересня 2008 року (а.с. 56 т.1) ОСОБА_12 зазначено, що згідно планово-картографічних матеріалів ( 1992 року) проїзд через подвір"я Матвіїв відсутній. Встановлення заїзду.до садиби ОСОБА_2 можливе не через подвір"я Матвіїв, про що повинен вирішити орган місцевого самоврядування (ОСОБА_1 сільська рада). У разі незгоди рекомендовано вирішити спір в суді.
Суд не вважаючи належним і допустимим доказом по справі заяву ОСОБА_13 ( а.с. 64 т.1) щодо існування заїзду через господарство Матвіїв до садиби Дидика, не приймає її до уваги.
Аналізуючи зміст інформації відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Бережанської РДА №-12 від 18 березня 2009 року, суд приходить до висновку, що в ній викладено відомості про можливість облаштування двох варіантів заїздів до садиби Дидика, які не перетинають подвір"я ОСОБА_9, хоча і зазначено, що це потребує матеріальних витрат (а.с.87 т.1). Поряд з цим, суд критично оцінює і не приймає як доказ, викладені в зазначеній інформації відомості про те, що на даний час заїзд до садиби ОСОБА_2 проходить через ділянку, що прилягає до житлового будинку та господарських будівель ОСОБА_4, оскільки в зазначеній інформації відсутнє посилання на жодний документ, який би згідно вимог закону підтверджував такі відомості .
Як вбачається із відповіді Державної інспекції з контролю за використанням та охороною земель у Тернопільській області ( №-458/31/1 від 10 квітня 2009 року), згідно планово-картографічних матеріалів 1992 року проїзд через подвір"я ОСОБА_4 відсутній. Встановлення заїзду до садиби ОСОБА_2 можливе не через зазначене подвір"я, однак це потребує значних матеріальних затрат. ( а.с. 88 т.1).
Досліджені в судовому засіданні фотографії території біля господарств по вул. Зеленій, 5 та Зеленій, 7 , в с. Підлісне Бережанського району, як вважає суд свідчать про існування інших доїздів ( заїздів) до господарства ОСОБА_2 аніж через "господарств ОСОБА_9 (а.с. 201 т.1, а.с. 7 т.З).
Згідно відповіді ОСОБА_1 сільської ради №-84 від 06 травня 2009 року ОСОБА_4, земельна ділянка ( стежка), яка є в земельних картах села та проходить через господарство заявниці та господарство ОСОБА_14, при проведенні інвентаризації в 1993 році було зараховано до відповідних присадибних ділянок та передано заявниці та ОСОБА_14 у приватну власність згідно рішення 17 сесії від 06 червня 1993 року. ( а.с. 20 т.З)
За встановлених в судовому засіданні обставин, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні позивачем ОСОБА_2 не представлено суду доказів неправомірності дій відповідачів по користуванню ними земельною ділянкою по вул. Зеленій, 5 в с. Підлісне Бережанського району, а саме незаконності встановлення воріт на межах зазначеної присадибної ділянки; як не вважає доведеним і наявність з цього приводу для позивача ОСОБА_2 перешкод в доступі до його присадибної ділянки по вул. Зеленій, 7 в цьому ж селі.
Враховуючи вищевикладене, за необґрунтованістю та недоведеністю заявлених позивачем ОСОБА_2 до відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5М- вимог про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою ( заїздом) до будинковолодіння по вул. Зеленій, 7 в с. Підлісне Бережанського району Тернопільської області, шляхом зобов'язання відповідачів демонтувати встановлені ворота у господарстві по вул.. Зеленій, 5 в с. Підлісне Бережанського району Тернопільської області, позивачу ОСОБА_2 слід відмовити.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. З, 10, 60, 61 212, 215 ЦПК України, ст.ст. 328, 391, 1216,1218, 1225, 1268 ЦК України, ст. 19 Конституції України, ч.З ст.-24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні",, ст. 140, ч.2,3 ст. 158, п/п 2 п.1, п.12 Розділу X "Перехідних Положень Земельного Кодексу України", п. 5 ч.5 Рішення Конституційного суду України від 16 квітня 2009 року №-7-рп/2009, рішення Конституційного суду України від 22 вересня 2005 року №-5-рп/2005, суд,-
Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні заїздом до будинковолодіння по вул. Зеленій, 7 в о Підлісне Бережанського району Тернопільської області, шляхом зобов"язання відповідачів демонтувати встановлені ворота у господарстві по вул. Зеленій, 5 в о Підлісне Бережанського району Тернопільської області за необґрунтованістю та недоведеністю заявлених вимог.
Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5.
Визнати незаконним та скасувати рішення тридцять п"ятої сесії п"ятого скликання ОСОБА_1 сільської ради Бережанського району Тернопільської області від 21 липня 2009 року №-199 "Про скасування рішення сесії ОСОБА_1 сільської ради від 06 червня 1993 року в частині передачі ОСОБА_7 0,008 га земельної ділянки ( заїзду) у приватну власність".
Рішення суду набирає законної після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Бережанського районного суду

Тернопільської області ОСОБА_15