Справа № 2-49/10
Провадження № 2-49/10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2010 року

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого Жигуліна С.М.

при секретарі Павлюк Л.П.

за участю:

адвоката ОСОБА_1

представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізмаїлі

справу за позовом

ОСОБА_3

до

Ізмаїльського слідчого ізолятора Управління державного департаменту України в Одеській області

про

перерахування та виплату заборгованості по заробітній платі та стягненню моральної шкоди

В С Т А Н О В И В

Представник позивача змінив первісні позовні вимоги та пояснив, що позивач з 01 лютого 1994 року проходив службу в Ізмаїльському слідчому ізоляторі Управління державного департаменту України з питань виконання покарання в Одеський області, звідки наказом по особовому складу управління за № 57 від 25 травня 2005 року був звільнений на пенсію по ст. 64 п. «б» положення про проходження служби рядового на начальницького складу органів внутрішніх справ України (через хворобу) з посади начальника відділу. Пояснив, що у відповідності до вимог ст. 8 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року трудові відносити робітників регулюються законодавством про працю. Також пояснив, що з жовтня 2004 року він не мав дисциплінарних стягнень, але йому не сплачували наступне:

з 25 травня 2002 року

●надбавку за особливі умови служби, кваліфікацію, професійний ризик у розмірі 50% грошового утримання;

●щомісячну премію в розмірі 33,3%;

●щомісячну доплату від суми пенсії, яка могла бути нарахована в розмірі 50%;

●щорічну грошову допомогу на оздоровлення в розмірі щомісячного грошового утримання під час уходи у відпустку, а також одноразову матеріальну допомогу в розмірі місячного грошового утримання один раз на рік;

з 01 травня 2003 року по 25 травня 2005 року щомісячну надбавку за безперервну службу в розмірі 70%.

Окрім того, у порушення вимог ст. 61 КЗпП України адміністрація установи не вела облік робочого часу, з оглядом на що у порушення ст. 106-108 КЗпП України не проводилась оплата в надурочний час, у святкові і неробочі дні та оплата у нічний час.

Разом із тим пояснив, що у порушення п. 18.1 інструкції про порядок застосування нормативно-правових актів з питань грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи, яка затверджена наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань за № 203 від 18 жовтня 2004 року йому не виплачено грошове забезпечення за девять днів, тобто до дня отримання (включно) органом або установою наказу про звільнення зі служби, що фактично сталось 02 червня 2005 року.

З оглядом на вказане просить стягнути з відповідача вказані надбавки, а також моральну шкоду у розмірі 5000 грн. та видатки по справі.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечує, пояснив, що Ізмаїльський слідчий ізолятор УДДУВП Одеської області, керуючись у своїх діях пунктом 3 вказаного указу Президента України №926 від 04 жовтня 1996 року з наступними змінами «Про умови фінансового забезпечення осіб рядового та начальницького складу та оплати праці працівникам органів внутрішніх справ» має право надавати у межах асигнувань (ст. 51 Бюджетного Кодексу України) особам рядового та начальницького складу надбавку за особливі умови служби у розмірі до 50%. Особовою карткою ОСОБА_3 встановлено, що за 2001-2005 роки позивачу постійно надавалась доплата за особливі умови служби у розмірі від 10 до 50 % що і вимагає указ Президента України № 926 від 04 жовтня 1996 року, тому вимагати перерахунку у судовому порядку призведе до порушень вимог ст. 51, 75, 76. Бюджетного кодексу України.

Також пояснив, що згідно вищевказаного наказу № 926 керівникові установи надано право преміювати осіб рядового та начальницького складу відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи. Оскільки протягом зазначеного періоду (2001-2005 рр.)позивач був премійований лише два рази, вважає, що протягом своєї роботи особливо важливих внесків в загальний результат роботи позивач, не робив, до своїх посадових обов'язків відносився дуже незадовільно, за що неодноразово притягувався до відповідальності як по установі так і по вищому керівному органу-Управлінню державного Департаменту з питань виконання покарань в Одеській області, тому на думку колишніх керівників установи підполковника внутрішньої служби ОСОБА_4 та майора внутрішньої служби ОСОБА_1, який є представником позивача по даній справі, премійований не був. Примусова сплата премії позивачеві не є обов'язковою і іде у розріз із п.З (б) Указу Президента України № 926 від 14 жовтня 1996 року.

Також не є обов'язковою і сплата щомісячної доплати від належної суми пенсії у розмірі від 25 до 50 % суми пенсії, яка б могла бути їм нарахована. З особистих карток ОСОБА_3 видно, що окрім 2002 року доплата від належної суми пенсії сплачувалася позивачеві регулярно і в повному обсязі, тому примусово стягувати цю доплату не є можливим. Щодо 2002 року, то асигнування з державного бюджету надходило лише на основні види заробітної платні, а додаткові види не сплачувалися жодній з осіб рядового та начальницького складу в цілому протягом року.

Щодо нарахування та виплати щомісячної надбавки за безперервну службу, то вона також надається правом начальника установи при наявності фінансування з державного бюджету працівникам, що мають високі результати в службовій діяльності в установлених наказом № 72 від 06 травня 2003 року Державного Департаменту України з питань виконання покарань. Згідно пункту п.З.2. вказаного наказу № 72 щомісячна надбавка за безперервну службу виплачується без утворення заборгованості із грошового забезпечення, тобто з урахуванням ст.51,75,76 Бюджетного Кодексу України. Надбавка за безперервну службу згідно до п.4.3. Наказу ДДУВП № 72 від 06 лютого 2003 року встановлюється в залежності від результатів службової діяльності працівника, є заохочувальною, та примусово стягуватися не може.

Оскільки протягом 2001-2005 року позивач заохочень не мав, а в його службі були виявлені недбалості, порушення та халатність у відношенні до службових обов'язків, то згідно з цим ніяких заохочень у грошовій чи будь-якій іншій формі не сплачувалось.

Також пояснив, що позивач вимагає сплатити йому матеріальну допомогу на оздоровлення. Згідно з Указом Президента України № 926 від 04 жовтня 1996 року п.2 така виплата не передбачається, тому не може бути виплачена. Щодо матеріальної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення на рік, то така допомога надається згідно рапорту працівника на ім'я начальника установи. Оскільки позивачем подібних рапортів подано не було, то виплата матеріальної допомоги йому не здійснювалася. Без рапорту позивача нарахування матеріальної доплати є безпідставними.

Стосовно оплати за роботу в нічний час та вихідні і святкові дні пояснив, що згідно постанови Кабінету Міністрів України від 14 вересня 1991року №197 п.1. служба осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ у дні щотижневого відпочинку та святкові дні може компенсуватися за їхньою згодою наданням іншого дня відпочинку, або у грошовій формі у подвійному обсязі. Згідно до вимог ст.75,76,51. Бюджетного Кодексу України В Ізмаїльському слідчому ізоляторі було видано розпорядження №9 від 02.01.2004р. де зазначено (п.З) що у межах стислого фінансування працівником Ізмаїльського слідчого ізолятора за роботу у вихідні, святкові або понаднормовий час (нічні) надається відгул. Якщо відгул (день відпочинку) не використаний працівником Ізмаїльського слідчого ізолятора з власної вини , то установою він не компенсується. Також зауважив, що це розпорядження (проект) підготував сам позивач і він же ознайомлений з ним під підпис. В такому разі, через невиконання ОСОБА_3 власних розпоряджень, відсутня провина установи-відповідача. З цього ж приводу компенсації будь-яких святкових часів роботи бути не може. Щодо заборгованості позивачеві по відрядженням у сумі 166 грн. 50 коп. то установа цю заборгованість визнає і сплачена в повному обсязі за платіжним дорученням №63 від 20 лютого2006 .

З оглядом на вказане вважає безпідставними позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди.

Вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог належить відмовити.

Витягом з наказу № 58/ос від 31 травня 2005 року Управління державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області у відповідності з положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України позивача звільнено у запас Збройних Сил України за п. 64 «б» (через хворобу) з 25 травня 2005 року за наявності вислуги на день звільнення у календарному обчислені 23 роки 06 місяців 03 дні та у пільговому обчисленні 27 років 03 місяці 11 днів.

Долученою до матеріалів справи документацією підтверджено роботу позивача у вказаній установі з 01 лютого 1994 року.

Заявою від 14 червня 2005 року підтверджені обставини звернення позивача до адміністрації установи про нарахування відсоткової надбавки від належної суми пенсії, а листом виконуючого обов'язки начальника Ізмаїльського слідчого ізолятора за № 6/2-2494 від 11 липня 2005 року підтверджені встановлені порушення.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог про стягнення з 25 травня 2002 року надбавки за особливі умови служби, кваліфікацію, професійний ризик у розмірі 50% грошового утримання, щомісячної премії в розмірі 33,3%, щомісячної доплати від суми пенсії, яка могла бути нарахована в розмірі 50%, щорічної грошової допомоги на оздоровлення в розмірі щомісячного грошового утримання під час уходи у відпустку, одноразової матеріальної допомоги в розмірі місячного грошового утримання один раз на рік, а також з 01 травня 2003 року по 25 травня 2005 року щомісячної надбавки за безперервну службу в розмірі 70%.

Указом Президента України «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ» за № 926/96 від 04 жовтня 1996 року з наступними змінами на підставі Указу Президента України № 685/2000 від 16 травня 2000 року встановлені виплати особам, до категорії яких відноситься позивач..

Разом із тим, пунктом 3 вказаного Указу Президента України командирам військових частин, керівникам установ та організацій надано право преміювати військовослужбовців, що стосується позивача, відповідно до їх особистого вкладу в загальний результат у межах фонду преміювання, створеного в розмірі чотиримісячного фонду грошового забезпечення, без обмеження індивідуальних премій максимальними розмірами.

З оглядом на вказане виплата та нарахування у випадку спору за позовною заявою проводяться за наказами керівника установи, які позивачем не оскаржені та не скасовані в частині неправомірності прийнятого рішення.

Постановою № 114 Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року затверджене Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР з наступними змінами, ст. 21 якого передбачає встановлення 41-годинного робочого тижня, а оплата праці в понадурочний, нічний час, у вихідні та святкові дні провадиться відповідно до законодавства.

Ізмаїльський слідчий ізолятор УДДУВП Одеської області відповідно до вимог вищевказаного указу Президента України має право надавати у межах асигнувань особам рядового та начальницького складу надбавку за особливі умови служби у розмірі до 50 %. Особовою карткою позивача встановлено, що за 2001-2005 роки позивачу постійно надавалась доплата за особливі умови служби у розмірі від 10 до 50 % що і вимагає указ Президента України № 926 від 04 жовтня 1996 року.

Пояснення сторін про наявність, або відсутність належного фінансування не наведена доказами, які долучені до справи відповідно до вимог ст. 131 ЦПК України, саме вказане стягнення призведе до порушень вимог ст. 51, 75, 76 Бюджетного кодексу України, що на думку суду є підставою для відмови у задоволенні у вказаній частині позовних вимог.

Також не є обов'язковою і сплата щомісячної доплати від належної суми пенсії у розмірі від 25 до 50 % суми пенсії, яка б могла бути їм нарахована. З долучених особистих карток позивача встановлено, що окрім 2002 року доплата від належної суми пенсії сплачувалася позивачеві регулярно і в повному обсязі, тому примусово стягувати цю доплату не є можливим. Щодо 2002 року, то асигнування з державного бюджету надходило лише на основні види заробітної платні, а додаткові види не сплачувалися жодній з осіб рядового та начальницького складу в цілому протягом року.

Щодо нарахування та виплати щомісячної надбавки за безперервну службу, то вона також надається правом начальника установи при наявності фінансування з державного бюджету працівникам, що мають високі результати в службовій діяльності в установлених наказом № 72 від 06 травня 2003 року Державного Департаменту України з питань виконання покарань. Згідно пункту п.З.2. вказаного наказу № 72 щомісячна надбавка за безперервну службу виплачується без утворення заборгованості із грошового забезпечення, тобто з урахуванням ст.51,75,76 Бюджетного Кодексу України. Надбавка за безперервну службу згідно до п.4.3. наказу Державного Департаменту України з питань виконання покарань № 72 від 06 лютого 2003 року встановлюється в залежності від результатів службової діяльності працівника та є заохочувальною.

Згідно з пунктом 2 вищенаведеного Указом Президента України № 926 від 04 жовтня 1996 року виплата матеріальної допомоги на оздоровлення не передбачається, тому не може бути виплачена. Щодо матеріальної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення на рік, то така допомога надається згідно рапорту працівника на ім'я начальника установи. До матеріалів справи не долучені рапорти позивача щодо нарахування вказаної матеріальної допомоги, а без рапорту позивача нарахування матеріальної доплати є неможливим.

Відповідно до вимог п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 14 вересня 1991року №197 служба осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ у дні щотижневого відпочинку та святкові дні може компенсуватися за їхньою згодою наданням іншого дня відпочинку, або у грошовій формі у подвійному обсязі.

Пунктом 3 розпорядження № 9 від 02 січня 2004 року по Ізмаїльському слідчому ізолятору зазначено про оплату у межах стислого фінансування працівником Ізмаїльського слідчого ізолятора за роботу у вихідні, святкові або понаднормовий час (нічні) надається відгул. Якщо відгул (день відпочинку) не використаний працівником Ізмаїльського слідчого ізолятора з власної вини, то установою він не компенсується. Сторони не заперечують проти того, що позивач ознайомлений із вказаним розпорядженням, але відгулами не скористався.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог на підставі наданих сторонами доказів, з оглядом на що суд приймає рішення з врахуванням відсутності оскарження відповідачем відмови про нарахування вищевказаних виплат за період з 25 травня 2002 року та з 01 травня 2003 року.

Разом із тим, роз'ясненнями п. 25 постанови № 13 пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за вирішенням спору про оплату праці працівники, як ті, що працюють за трудовим договором, так і члени кооперативів та їх об'єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств, можуть звернутись до обраної на підприємству (в установі, організації) КТС або до суду в строки, передбачені ст. 225, 228, 233 КЗпП.

У справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, і відповідно до цього з'ясовується зазначена дата.

Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав.

Звільнення позивача відбулось з 25 травня 2005 року наказом від 31 травня 2005 року, звернення до суду датовано 13 грудня 2005 року, тобто з пропуском встановленого тримісячного строку, у матеріалах справи відсутні докази поважності причини пропуску встановленого строку, що судом вважається як підстава для відмови у задоволенні позовних вимог.

З оглядом на вказане суд також відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

За вказаних обставин суд відповідно до вимог ст.154 ч.6 ЦПК України суд скасовує заходи забезпечення позову, які встановлені ухвалою суду від 02 лютого 2006 року.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України розподіляються судові витрати.

Керуючись ст. 209-215 ЦПК України

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Ізмаїльського слідчого ізолятора Управління державного департаменту України в Одеській області про перерахування та виплату заборгованості по заробітній платі та стягненню моральної шкоди відмовити.

Заходи забезпечення позову, які встановлені ухвалою суду від 02 лютого 2006 року в частині накладення арешту на розрахункові рахунки Ізмаїльського слідчого ізолятора Управління державного департаменту України в Одеській області у розмірі 217013 грн. скасувати.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошеня.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судового засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_5