Апеляційний суд Житомирської області
23 червня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Житомирської області у складі: головуючого - судді: Олексієнка М.М., суддів: СніткаС.О., ОСОБА_1, при секретарі судового засідання: Ганько Ю.І.,
з участю: позивачки ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Корольовгького районного_суду м. Житомира від 19 квітня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до державного професійно-технічного навчального закладу „Житомирський професійний технологічний ліцей" (надалі - технологічний ліцей) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,
У грудні 2009 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до технологічного ліцею про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Посилалась на те, що її звільнено з роботи незаконно, оскільки будь-яких порушень, які б давали підстави до накладення стягнення не вчиняла. 24.04.2009 року робоче місце не залишала так як була на території навчального закладу. Вийшла з гуртожитку із виробничих потреб лише на 10 хвилин, тому догана, яка накладена наказом №145 від 24.04.2009 року не відповідає вимогам закону. Висновок адміністрації про невиконання наказу №290 від 01.09.2009 року теж не відповідає дійсності, оскільки вона належним чином, старанно та уважно виконувала обов'язки вихователя. Документація велась відповідно до п.3.5 посадової інструкції. Відвідування учня за місцем його проживання здійснено зі згоди керівника ліцею і у відповідності до посадових обов'язків. Крім того, звільнення проведено без згоди профспілкового комітету.
В результаті незаконного звільнення завдано моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, погіршенню ритму життя, втрати апетиту і сну, тому грошовий еквівалент, якій би міг компенсувати таку шкоду має складати 50 000 грн.
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 19.04.2010 року у позові ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю.

Головуючий у судії інстанції ОСОБА_4І Доповідач - суддя Олексієнко М.М.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, допущених судом, просить рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення позову. Вказує на те, що територію ліцею вона не залишала, а відповідно, не залишала і робоче місце. Розпорядження керівництва, в тому числі наказ №290, виконувала старанно, належним чином. Документацію вела згідно п.3.5 Посадової інструкції. Відвідування учня здійснено зі згоди директора ліцею та у відповідності до Посадової інструкції. Поза увагою суду залишилась і та обставина, що вона працюючий пенсіонер. Не дотримано судом вимоги, викладені в п.З ст.40 КЗпП України.

Вислухавши доводи осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши обставини справи в межах, передбачених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд обґрунтовано виходив з того, що позивачка, будучи вихователем Державного професійно-технічного навчального закладу „Житомирський професійний технологічний ліцей", в продовж 2009 року систематично не виконувала без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, за що неодноразово притягувалась до дисциплінарної відповідальності.

Такий висновок відповідає дійсним обставинам справи.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, зокрема посилання на порушення норм матеріального і процесуального права, висновок суду не спростовують.

Відповідно до п.З ст.40 КЗпП України, роз'яснень, викладених в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року (з подальшими змінами і доповненнями) „Про практику розгляду судами трудових спорів" підставою для розірвання трудового договору за п.З вище згаданої статті є систематичне невиконання працівником трудових обов'язків. При цьому працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного стягнення.

Наказом №290 від 01.09.2009 року за вихователем ОСОБА_2, з урахуванням вікових та індивідуально-психологічних особливостей дітей, закріплено учнів, які проживають у 42 секції гуртожитку ліцею (а.с.49-50). Розпорядження не порушувало права і обов'язки позивачки, як вихователя та відповідало п.2.1 Посадової інструкції вихователя, розділу 4 Правил внутрішнього трудового розпорядку. Згідно службового розслідування, яке проводилось на виконання наказу №309 від 17.09.2009 року (а.с.57-58) умови праці, в тому числі розмір оплати праці, режим роботи вихователя, не змінювались. Проте, остання відмовлялась опікуватись за учнями 24 групи, які проживали у 42 секції, посилаючись на те, що там відсутня затишність, комфортність. Вказані обставини ґрунтуються на змісті заяви ОСОБА_2А від 04.09.2009 року (а.с.51), службових записках від 08.09.2009 року (а.с.52), від 15.09.2009 року (а.с.55). Така відмова є необґрунтованою, свідчить про

порушення трудової дисципліни, в тому числі п.2.1. розділу 2 Посадової інструкції вихователя, згідно якого вихователь повинен опікуватись учнями, їх вихованням, наглядати за ними під час їх перебування у гуртожитку. Тому адміністрація ліцею з дотримання вимог, передбачених ст. ст. 148-149 КЗпП України, наказом №350 від 07.10.2009 року правомірно наклала на неї стягнення у вигляді догани.

17.11.2009 року позивачка без погодження із заступником директора з навчально виховної роботи проігнорувала вихід на роботу з 9 години. 19.11.2009 року без дозволу керівництва не вийшла на роботу, а самовільно відвідала учня ОСОБА_5 за місцем проживання. Крім того, станом на 11.12.2009 року нею не затверджено плани виховної роботи.

Факт порушення трудової дисципліни доводиться зібраними у справі доказами. Зокрема, згідно доповідної заступника директора від 19.11.2009 року (а.с.62), пояснювальної записки від 07.12.2009 року (а.с.64) позивачка, дійсно, без дозволу керівництва ліцею не вийшла на роботу і самовільно відвідала одного із учнів ліцею. Такі дії свідчать про порушення п.8 розділу 5 Правил внутрішнього трудового розпорядку, оскільки педагогічному працівнику заборонено на свій розсуд змінювати графік роботи. Пояснення позивачки про те, що розмова з батьками входить в обов'язки вихователя є непереконливим аргументом залишення робочого місця. Для того, щоб виїхати працівнику в інше місце, в тому числі і для бесіди з батьками учнів, повинний бути дозвіл керівника, виданий наказ про відрядження. Позивачка визнала, що такого дозволу не отримувала, проте не вважає, це не є грубим порушенням трудової дисципліни.

Порушено позивачкою вимоги пунктів 3.4, 3.5, 6.3 Посадової інструкції щодо ведення документації і звітності. Станом на 11.12.2009 року нею, як вихователем не затверджено плани виховної роботи на жовтень, листопад, грудень 2009 року. При цьому не зроблено жодного запису в журналі „Додаткові відомості, спостереження та підсумки навчально-виховного процесу учнів за період навчання". Вказані обставини ґрунтуються на доповідній записці від 19.11.2009 року (а.с.62), витягу з протоколу службового розслідування від 20.11.2009 року (а.с.66), Акту комісії від 14.12.2009 року (а.с.73), згідно якого позивачка відмовилась надати плани виховної роботи. Факт порушення Посадової інструкції ґрунтується і на висновку Управління освіти та науки Житомирської обласної державної адміністрації від 15.12.2009 року (а.с.24-26) про те, що вихователь ОСОБА_2 не затверджувала планив виховної роботи. Доводи позивачки проте, що вона мала плани виховної роботи, проте не бажала їх затверджувати у заступника ліцею, оскільки остання відносилась до неї упереджено, не можуть слугувати підставою до звільнення від відповідальності. Відповідно до п.п.3.5, 6.3 Посадової інструкції вихователя (а.с. 18-19), вихователь повинен вести в установленому порядку документацію і звітність, а плани виховної роботи мають бути затверджені заступником директора з виховної роботи.

Вказані порушення привели до чергового наказу №139-к від 15.12.2009 року, яким з ОСОБА_2 розірвано трудовий договір за систематичне

невиконання трудових обов'язків. При цьому відповідачем дотримано вимоги ст. ст. 148-149 КЗпП України. Зокрема, при вирішенні питання про розірвання трудового договору враховано, що позивачка в продовж 2002-2009 років дев'ять разів притягувалась до дисциплінарної відповідальності. Як зазначено у протоколі зборів трудового колективу від 25.11.2009 року (а.с.67-72) ОСОБА_2 систематично порушує трудову дисципліну, що негативно впливає на клімат колективу. Стягнення у виді доган позитивних результатів не приносили.

Проте суд припустився помилки коли визнав, що наказ №145 від 24.04.2009 року відповідає вимогам закону.

Виходячи з положень п.4 ст.40 КЗпП України, роз'яснень, викладених у п.24 вище згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, під прогулом розуміється відсутність працівника на роботі, а не на робочому місці.

Позивачка, згідно матеріалів справи, зокрема пояснювальної записки від 30.03.2009 року (а.с.7), Акту від 27.03.2009 року (а.с.40), 25.03.2009 року вийшла з приміщення гуртожитку, де працює вихователем і протягом 20 хвилин перебувала з виробничих потреб у санаторії-профілакторії „Будівельник", який належить технологічному ліцею і знаходиться на його території. Отже наказ №145 від 24.04.2009 року, яким на працівника накладено стягнення у виді догани не відповідає вимогам закону, тому рішення суду в цій частині слід змінити і виключити з мотивувальної частини посилання на законність накладеного стягнення.

Однак, така зміна рішення не впливає на законність звільнення позивачки, оскільки ОСОБА_2 систематично не виконувала без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, за що до неї неодноразово застосовувались заходи дисциплінарного стягнення. Верховний Суд України у роз'ясненні, викладеному в п.23 згаданої постанови Пленуму зазначив, що за передбаченими п.З ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного стягнення, тобто достатньо повторно порушення трудового законодавства.

Колегія суддів не вбачає у діях відповідача наміру звільнити працівника з політичних мотивів. У справі, з цього приводу, відсутній будь-який доказ. Позивачка згідно заяви від 05.10.2009 року (а.с.60) добровільно залишила членство у профспілковому комітеті ліцею, тому згода на її звільнення від профкому не вимагалась.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.І ст. 307, ст. ст. 308, 313, 315, 324 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 19 квітня 2010 року змінити. Виключити з мотивувальної частини рішення посилання на законність наказу №145 від 24.04.2009 року, яким на ОСОБА_2

накладено стягнення у виді догани.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання законної сили.