Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2010 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді Воробйова А.В., при секретарі Політайко Я.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Запорізькій виробничий алюмінієвий комбінат», третя особа ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ВАТ «Запорізькій виробничий алюмінієвий комбінат» (ВАТ «ЗАлК) про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу (а.с.8).

Ухвалою суду від 16.10.2009 року до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено ОСОБА_2 (а.с.17).

У позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що з 05.09.2008 року він працював помічником машиніста локомотива у ВАТ «ЗАлК». Наказом №02-1466/к від 18.06.2009 року його звільнено з роботи у звязку з скороченням чисельності або штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України з 01.07.2009 року.

Вважає звільнення незаконним з наступних підстав.

Відповідачем було порушено вимоги частин 1 та 2 ст.42 КЗпП України, оскільки порівняно з іншими помічниками машиніста які залишилися працювати у відповідача, він має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, тому він має переважне право на залишення на роботі.

Крім того, йому були запропоновані вакансії і він дав згоду на працевлаштування і погоджувався на перенавчання. Йому у відповідності до вимог ст. 49-2 КЗпП України, було запропоновано іншу роботу на підприємстві, він дав на це згоду, але в порушення вимог п.5.5.1 Колективного договору, відповідач не виконав свій обовязок.

Крім того він не був ознайомлений з наказом про звільнення, а профспілковий комітет згоди на його звільнення не давав.

На підставі викладеного позивач просить поновити його на роботі помічником машиніста у ВАТ «ЗАлК» та стягнути з відповідача на його користь заробіток за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позов підтримав, наполягаючи на обставинах та підставах викладених у позовній заяві. Просить позовні вимоги задовольнити.

Представники ВАТ «ЗАлК» - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 позов не визнали. В судовому засіданні пояснили наступне.

05.09.2008 року наказом №2-434/к позивач був прийнятий на роботу на посаду помічника машиніста тепловоза залізничного цеху комерційної дирекції ВАТ «ЗАлК». Після проходження практики та складання іспиту кваліфікаційній комісії цеху з 09.10.2008 року його було допущено до самостійної роботи помічником машиніста тепловозу на магістральних тепловозах, які були задіяні на перевозці бокситів. Згідно наказу №01/56 від 16.02.2009 року «Про зупинку глиноземного виробництва», перевозка бокситів була припинена і тепловози виведені з експлуатації. Професія помічника машиніста тепловозу без додаткових професій (складача поїздів та думпкарщика) стала не потрібною. Для продовження роботи на інших тепловозах (маневрових) позивачу було необхідно освоїти суміжні професії складача поїздів та думпкарщика. Однак в продовж тривалого часу, з 09.09.2008 року по 02.03.2009 року вказані професії ним не були освоєні, про що свідчать протоколи кваліфікаційної комісії цеху. Згідно ст.42 КЗпП України, при скороченні штату працівників залізничного цеху переважне право залишення на роботі було надано працівникам з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці особам які мають три та чотири професій. Адміністрацією відповідача на адресу профспілкового комітету підприємства листом №011-448 від 12.05.2009 року було направлено подання щодо надання згоди на звільнення робітників цеху складського господарства та залізничного цеху комерційної дирекції. Профспілковий комітет станом на 15.06.2009 року не повідомив роботодавця про прийняте рішення, чим порушив вимоги ч.1 ч.4 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Керуючись ч.4 ст.39 вказаного Закону, адміністрацією підприємства видано наказ №02-1466/к від 18.06.2009 року про звільнення позивача з посади помічника машиніста тепловозу залізничного цеху комерційної дирекції підприємства з 01.07.2009 року за п.1 ст.40 КЗпП України. Представники відповідача на підставі викладеного вважають позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими і такими що не підлягають задоволенню.

Представник третьої особи ОСОБА_2 ОСОБА_3 підтвердив обставини викладені представниками відповідача і просить в задоволенні позову відмовити у звязку з необґрунтованістю.

Заслухавши пояснення осіб які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05.09.2008 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду помічника машиніста тепловоза залізничного цеху комерційної дирекції ВАТ «ЗАлК» згідно наказу №2-434/к (а.с.74).

Наказом генерального директора ВАТ «ЗАлК» ОСОБА_2 №02-1466/к від 18.06.2009 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади 01.07.2009 року у звязку з скороченням штату за п.1 ст.40 КЗпП України.

Згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частини 2 вищевказаної статті, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 року з подальшими змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Як вбачається з наказу генерального директора ВАТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» ОСОБА_2 №01/56 від 16.02.2009 року, у звязку з несприятливою ринковою конюнктурою, яка склалася на ринку глинозему, з метою зниження вартості продукції ВАТ «ЗАлК» було зупинено глиноземне виробництво (а.с.33).

Згідно наказу №01/179 від 30.04.2009 року та додатків до нього, низка виробничого обладнання, у тому числі на якому працював позивач, виведена з експлуатації (а.с.35-39).

Вищевикладене свідчить про зміни у виробництві відповідача та необхідність скорочення штату працівників.

Як вбачається з повідомлення ВАТ «ЗАлК» від 24.03.2009 року, ОСОБА_1 був попереджений про майбутнє скорочення займаної ним посади, яке відбудеться у відповідності з наказом від 24.03.2009 року №06/168. Також у повідомленні поповичу було запропоновано перевід на вільні вакансії з урахуванням необхідної кваліфікації. Позивач був ознайомлений з повідомленням 30.04.2009 року і погодився на перевід за професією електрогазозварник (а.с.28).

Також позивачем було подано окрему письмову заяву в адресу директора по персоналу ВАТ «ЗАлК» з проханням сприяти у його перенавчанні по професії електрогазозварник (а.с.120).

За клопотанням представників відповідачу судом був допитаний в якості свідка начальник відділу розвитку і підготовки персоналу ОСОБА_6, яка пояснила наступне.

04.03.2009 року ОСОБА_1 звернувся до відділу який вона очолює з заявою про його додаткове навчання за професією електрогазозварник. Після первинного навчанні за вказаною професією, яке триває більше шести місяців, робітнику присвоюється другий кваліфікаційний розряд. Після чого його у обовязковому порядку навчають на спецкурсах цільового призначення, яке триває один місяць. Виходячи з цього через сім місяців, після початку навчання, за умови успішного складання кваліфікаційної атестації , стажування та перевірки знань з охорони праці, працівник зможе виконувати роботи, передбачені кваліфікаційною характеристикою електрогазозварника другого розряду. Але потреби в електрогазозварниках другого розряду на підприємстві не має, тим більше напередодні майбутнього вивільнення електрогазозварників пятого та шостого розрядів з інших підрозділів комбінату. Крім того, підприємство ніколи не проводило первинне навчання за вказаною професією, а лише навчання на підвищення кваліфікації. Зазначена професія повязана з виконанням цілого переліку робіт підвищеної небезпеки і вимагає проведення професійного медичного, фізіологічного, психологічного добору, тому підприємство завжди приймало працівників за професією електрогазозварник, які пройшли підготовку в професійно-технічних училищах, професійних ліцеях. Випускникам спеціалізованих навчальних закладів, які успішно пройшли навчання, присвоюється третій або четвертий кваліфікаційний розряд з професії, крім того, вони мають право проводити газонебезпечні роботи і пройшли процедуру професійного набору.

Проаналізувавши пояснення свідка у сукупності з наявними в матеріалах справи доказами, враховуючи п.2.7 «Положення про професійне навчання кадрів на підприємстві», затвердженого наказом міністерства праці та соціальної політики та міністерства освіти і науки України від 26.03.2001 року №127/157, згідно якого саме підприємства визначають потребу в підготовці, перепідготовці і підвищенні кваліфікації кадрів, суд приходить до висновку, що відповідач мав право відмовити у навчанні позивача за професією електрогазозварник.

Крім того, розпорядженнями комерційного директора ВАТ «ЗАлК» №390 від 10.09.2008 року та №535 від 13.11.2008 року ОСОБА_1 був зобовязаний навчатися суміжним професіям складача поїздів та думпкарщика поїздів (а.с.48, 49). Однак в продовж часу, з 09.09.2008 року по 02.03.2009 року вказані професії ним не були освоєні, про що свідчать протоколи кваліфікаційної комісії цеху (а.с.51-53).

В звязку з викладеним, суд вважає, що відповідачем при звільнення позивача дотримані вимоги ст.49-2 КЗпП України.

Згідно ст.42 ч.1 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Позивач у позові посилається на те, що він має переважне право на залишення на роботі у відповідності до вказаної статті.

Як вбачається з наданих представниками відповідача доказів, при скороченні штату працівників залізничного цеху переважне право залишення на роботі було надано працівникам з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці особам які мають три та чотири професій, таким як: ОСОБА_7 стаж роботи на підприємстві шість років три місяці, має три професії складач поїздів, думпкарщик та помічник машиніста, ОСОБА_8 стаж роботи пять років пять місяців, має чотири професії машиніст крана, електромонтер по ремонту і обслуговуванню ГПМ, слюсар по ремонту і обслуговуванню ГПМ та ліфтів та помічник машиніста тепловозу (а.с.43-47).

Оскільки позивач має тільки одну професію, працював на підприємстві з 05.09.2008 року, посилання позивача на порушення вимог ст.42 ч.1 КЗпП при його звільненні, необґрунтованими.

Доводи позивача щодо не надання згоди профспілковим комітетом на його звільнення, суд також вважає необґрунтованими з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідачем на адресу профспілкового комітету підприємства листом №011-448 від 12.05.2009 року було направлено подання щодо надання згоди на звільнення робітників цеху складського господарства та залізничного цеху комерційної дирекції, який отримано профспілкою 13.05.2009 року (а.с.66).

Постановою профспілкового комітету від 24.06.2009 року №12/1 відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1.

Згідно статті 39 частин 1 та 4 Закону України «Про професійні спілки їх права та гарантії» у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у пятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником. Орган первинної профспілкової організації повідомляє роботодавця про прийняте рішення у письмовій формі у триденний термін після його прийняття. У разі пропуску цього терміну вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору.

Профспілковий комітет станом на 15.06.2009 року не повідомив ВАТ «ЗАлК про прийняте рішення, чим порушив вимоги статті 39 вищевказаного закону.

В звязку з викладеним, суд вважає що вивільнення ОСОБА_1 проведено у відповідності до вимог трудового законодавства, тому в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.231, 232 КЗпП України, ст.ст. 10,11,209,212, 214,215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Запорізькій виробничий алюмінієвий комбінат» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення постанови заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги.

Суддя: А.В. Воробйов