"18" листопада 2010 р.
Справа № 2-5908/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРА ЇНИ

18 листопада 2010 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Скляренко С.О.

при секретарі Герасименко Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3 державна нотаріальна контора, Комунальне підприємство ОСОБА_3 міське бюро технічної інвентаризації про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання права власності на будинок,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане 01.04.2010 року Другою ОСОБА_3 державною нотаріальною конторою на імя ОСОБА_2; скасувати реєстрацію права власності на будинок за адресою: м. Харків, вул. Соколова, 31 за ОСОБА_2; визнати за померлим ОСОБА_4 право власності на жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: м. Харків, вул. Соколова, 31; визнати за ОСОБА_1 право власності на жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Соколова, 31 у порядку спадщини; стягнути з відповідача судові витрати та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він звернувся до Другої ОСОБА_3 державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті свого батька, ОСОБА_4 До складу спадщини, як вважає позивач, входить житловий будинок № 31 по вул. Соколова міста Харкова, який належав його батьку на підставі договору дарування від 14.05.1998 року, укладеним між останнім та його матірю - ОСОБА_5. Однак, в липні 2010 року позивач дізнався про те, що зазначений житловий будинок був зареєстрований за відповідачкою, ОСОБА_2 (яка є рідною сестрою його батька), на підставі свідоцтва про прийняття спадщини за законом після смерті її матері (ОСОБА_5С.) Позивач вважає зазначені дії відповідача незаконними, оскільки в цьому будинку проживали його батько і матір, крім того зазначає, що його батько, отримавши будинок за договором дарування від 14.05.1998 року, не зареєстрував його у КП ОСОБА_3 міське бюро технічної інвентаризації внаслідок необізнаності або зайнятості.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позову, посилаючись на те, що під час укладення договору дарування житлового будинку від 14.05.1998 року сторонами не були дотриманні всі вимоги чинного на той час законодавства, що свідчить про його не вчинення, зокрема, невиконання законодавчо визначеного обовязку щодо реєстрації житлового будинку та неприйняття предмету договору дарування в дар. Крім того, відповідач вважає, що така позовна вимога, як визнання права власності за померлим є неправомірною, оскільки ОСОБА_4 був позбавлений цивільної та цивільно-процесуальної право- дієздатності внаслідок його смерті.

Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

14.05.1998 року між ОСОБА_5 (бабусею позивача, яка є матірю відповідача) (Дарувальник) та ОСОБА_4 (батьком позивача, який є братом відповідача) (Обдарований) був підписаний договір дарування житлового будинку № 31 по вул. Соколова Б.П. міста Харкова, який був посвідчений ОСОБА_6, державним нотаріусом Другої ОСОБА_3 державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 2-3670.

Відповідно до ст. 153 Цивільного кодексу Української РСР (№ 1540-VІ від 18.07.1963 року), що діяв на момент підписання угоди - договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Положеннями ч. З ст. 244 Цивільного кодексу Української РСР встановлено, що до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу. Статтею 227 Цивільного кодексу Української РСР закріплені вимоги щодо форми договору, відповідно до яких, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

На час підписання договору діяли Правила державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.1995 року, згідно з п. 1.4. яких - державну реєстрацію обєктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів, за рахунок коштів власників нерухомого майна. Пунктом 1.5. зазначених Правил до обєктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, віднесено жилі будинки (домоволодіння) розташовані на земельній ділянці, під окремим порядковим номером по вулиці, площі, провулку.

Відповідно до змісту вищезазначеного договору дарування державний нотаріус Другої ОСОБА_3 державної нотаріальної контори ОСОБА_6, розяснила вказаний обовязок сторонам договору і зазначила у договорі (стор. 2) застереження, з посиланням на ст. 227 Цивільного кодексу Української РСР, про те, що цей договір необхідно зареєструвати в Державному комунальному підприємстві Харківському міському бюро технічної інвентаризації.

Однак, ОСОБА_4 не зареєстрував в Харківському бюро технічної інвентаризації житловий будинок № 31 по вул. Соколова Б.П. міста Харкова. Таким чином, суд вважає, що під час укладення договору дарування житлового будинку від 14.05.1998 року сторонами не були дотриманні всі вимоги чинного на той час законодавства, що свідчить про його не вчинення.

23.02.2006 року ОСОБА_5 померла, про що міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 4 Харківського обласного управління юстиції в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис № 3203 та видано свідоцтво про смерть.

01 квітня 2010 року ОСОБА_2, як єдиний спадкоємець після смерті її матері, отримала спадщину, до складу якої увійшов житловий будинок з надвірними будівлями №31, що знаходиться в місті Харкові, вул. Соколова, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Другої ОСОБА_3 державної нотаріальної контори ОСОБА_7 КП ОСОБА_3 міське бюро технічної інвентаризації відкрито інвентаризаційну справі №31948 і виготовлено технічний паспорт на житловий будинок, що розташований за адресою: м. Харків, вул. Соколова, 31, відповідно до Витягу від 01.04.2010 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП ОСОБА_3 міське бюро технічної інвентаризації зазначений житловий будинок зареєстровано за відповідачем.

29.10.2009 року помер ОСОБА_4 про що відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис № 14793 та видано свідоцтво про смерть.

Позивач звернувся до Другої ОСОБА_3 державної нотаріальної контори із заявою по прийняття спадщини за законом після смерті його батька, однак дізнався, що до складу спадщини не увійшов житловий будинок № 31 по вул. Соколова Б.П. міста Харкова.

Крім того, перевіривши всі обставини справи, суд вважає, що не укладеність договору дарування, на який посилається позивач, також підтверджується наступним.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року, що вступив в дію з 1 січня 2004 року - якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, до цивільних відносин, які виникли раніше, новий акт цивільного законодавства застосовується стосовно прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Як випливає з ч. 3 ст. 5 Цивільного кодексу України, для цього необхідне додержання трьох умов: 1) відносини належать до сфери цивільно-правового регулювання; 2) акт, що регулював їх, утратив чинність; 3) права і обовязки по цих відносинах виникають і після набрання чинності новим актом цивільного законодавства.

З врахуванням обставин справи, суд приходиться до висновку про наявність зазначених умов поширення нового акту цивільного законодавства на відносини, що виникли до введення його в дію:

1.Правовідносини щодо укладення, зміни, припинення договорів дарування майна між фізичними особами відносяться до майнових відносин, заснованих на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників і регулюються цивільним законодавством (главою 22 Цивільного кодексу Української РСР № 1540-VІ від 18.07.1963 року та главою 55 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року).

2.Цивільний кодекс Української РСР № 1540-VІ від 18.07.1963 року, що діяв на момент підписання Договору дарування від 14.05.1998 року, втратив чинність на підставі Кодексу № 435- IV від 16.01.2003 року.

3.Відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року - право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобовязаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 210 Цивільного кодексу України - правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України - якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Статтею 334 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності у набувача виникає з моменту державної реєстрації, якщо договір про відчуження майна підлягає такій реєстрації.

Таким чином, суд вважає, що вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року.

Відповідно до ч. 1 ст. З Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 1952-ІV від 01.07.2004 року - державна реєстрація прав є обовязковою. Згідно з ч. 3 ст. 3 зазначеного закону - права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Отже, обовязок щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, як обовязкова умова набуття права власності, виник після набрання чинності Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року. Однак вказаний обовязок не був виконаний стороною договору протягом пяти років, що також свідчить про незацікавленість ОСОБА_4 в обєкті нерухомості, неприйняття житлового будинку у власність та не укладеність договору дарування.

Частиною 4 ст. 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлено, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав.

Таким чином, оскільки ст. 277 Цивільного кодексу Української РСР та п.п. 1.4, 1.5 Правил державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.1995 року був встановлений обовязок зареєструвати житловий будинок, то право власності на житловий будинок № 31 по вул. Соколова Б.П. міста Харкова не може бути визнано дійсним за ОСОБА_1

Суд не приймає доводи позивача про те, що його батько прийняв дар і проживав разом із матірю позивача у будинку по вул. ОСОБА_8, 31 міста Харкова, оскільки зазначені обставини спростовуються довідкою Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 10.03.2010 року № 45. Даною довідкою підтверджено, що згідно з архівною картотекою, що знаходиться в Секторі громадянства, міграції, реєстрації фізичних осіб Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_5 була єдиною власницею будинку № 31, що розташований по вул. ОСОБА_8П. Ленінського району міста Харкова, сумісно з нею ніхто не проживав і не зареєстрований.

Довідка Органу самоорганізації населення - квартального комітету Сортувальний № 794 від 14.07.2010 року є неналежним доказом, оскільки серед перелічених у ст. 14 Закону України Про органи самоорганізації населення № 2625-ІІІ від 11.07.2001 року до повноважень органу самоорганізації населення не віднесено надання довідок про склад сімї або будь-якої іншої інформації про громадян, що мешкають у межах території діяльності органу самоорганізації населення. Отже, позивачем належним чином не доведено прийняття його батьком в дар житлової будівлі.

Згідно з ч. 1 ст. 640 Цивільного кодексу України - договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір (оферту), відповіді про прийняття цієї пропозиції. Положеннями ст. 642 Цивільного кодексу України встановлено порядок надання відповіді про прийняття пропозиції (акцепту). Однак, позивач не довів виконання дій з боку ОСОБА_4, які б свідчили про надання відповіді на пропозицію укласти договір дарування.

Суд також вважає неможливим задовольнити позовні вимоги щодо визнання за померлим ОСОБА_4 права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: м. Харків, вул. Соколова, 31, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 Цивільного кодексу України - цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Згідно з вимогами п. 11 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України - право власності припиняється у разі припинення юридичної особи чи смерті власника.

Право власності є субєктивним правом і у відриві від конкретного субєкта не може існувати, оскільки до обовязкових ознак права власності як субєктивного права належить: зміст, який охоплює три правомочності; субєкт (це будь-який субєкт права); обєкт (будь-яка індивідуально-визначена річ, родові речі можуть бути обєктом права власності за умови їхньої індивідуалізації); своє право на річ власник здійснює завжди своєю владою й у своєму інтересі.

Право власності в субєктивному значенні - це передбачене і гарантоване законом право конкретного субєкта-власника (громадянина, колективного утворення, держави) здійснювати володіння, користування, розпорядження та інші можливі правомочності щодо належного йому майна на свій розсуд і з будь-якою метою, якщо інше не передбачено законом. Таким чином, субєктивне право власності, як і будь-яке інше субєктивне право, означає міру можливої поведінки уповноваженої особи (власника) щодо належного їй майна.

Отже, право власності на житловий будинок не може бути визнано за особою, яка не має (цивільної правоздатності, зокрема за померлою особою.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 28 Цивільного процесуального кодексу України - здатність мати цивільні процесуальні права та обовязки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. Згідно зі ст. 29 Цивільного процесуального кодексу України - здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обовязки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

З огляду на вищезазначені норми чинного законодавства, для визнання судовим рішенням за особою будь-якого права необхідно, щоб ця особа була стороною по справі і мала цивільну процесуальну право-дієздатність. Однак, оскільки ОСОБА_4 на момент розгляду справи в суді є померлим і не може набути цивільної процесуальної право-дієздатності, то і визнання за ним права власності є неможливим.

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 Цивільного кодексу України - до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки ОСОБА_4 за своє життя не набув право власності на житловий будинок № 31 по вул. Соколова міста Харкова, то зазначене нерухоме майно і не може бути включено до спадкової маси після смерті ОСОБА_4, оскільки у спадкодавця право власності на цей будинок не виникло.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 153, 244, 227 Цивільного кодексу Української РСР № 1540-VІ від 18.07.1963 року, ст.ст. 5, 182, 210, 331, 640, 642 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року, на підставі ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3 державної нотаріальна контора, КП «ОСОБА_3 міське бюро технічної інвентаризації» про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання права власності на будинок - відмовити.

Накладений арешт на житловий будинок за адресою: м.Харків, вул.Соколовська, 31 згідно ухвали Ленінського районного суду м.Харкова від 10.08.2010 року - скасувати.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня

Суддя С.О.Скляренко