Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Богонюка М.Я.

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.

при секретарі Безп»ятко О.І.

з участю адвоката ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 29 січня 2009 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, з участю третьої особи Державної нотаріальної контори Яворівського району Львівської області про визнання права власності на будинковолодівння,-

в с т а н о в и л а:

Позивачі звернулися з позовом про визнання права власності на житловий будинок № 272 з господарськими будівлями, що знаходится у с.Км»янобрід Яворівського району Львівської області.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 29 січня 2009 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення оскаржили ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

В апеляційній скарзі посилаються на те, що рішення суду не ґрунтується на вимогах закону, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню. Зазначають, що спірний будинок побудований працею і коштами їх сім»ї. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на час їх смерті не були власниками цього будинку, а тому не були спадкодавцями; щодо саме цього будинку не міг складатися заповіт. Після смерті ОСОБА_8 відповідачі почали претендувати на будинок в № 272 в с.Кам»янобрід Яворівського району як спадкоємці. Суд без жодних підстав у оскаржуваному рішенні зазначив, що після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на його майно та зазначив, що спадкоємцями першої черги були його дружина та троє дітей, які не зверталися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини. Безпідставність цього висновку є в тому, що предметом спору по цій справі не було майно покійного ОСОБА_7 та його спадкування. Це пояснюється тим, що після смерті ОСОБА_7 не було майна, яке підлягало спадкуванню. Тому ніхто із спадкоємців і не звернувся із заявою про прийняття спадщини. При розгляді цієї справи суд встановив, що ОСОБА_9 за життя брав участь у будівництві спірного будинку, про що зазначив у оскаржуваному рішенні. Однак у цьому рішенні суд зазначив лише зміст пояснень свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11, але зовсім не згадав про допит свідка ОСОБА_12 та ОСОБА_13; не дав оцінки показам свідків взагалі. Суд не надав аналізу жодним доказам, але, покликаючись на дослідження і аналіз доказів, безпідставно відмовив у позові. Суд також вказав, що їх вимоги є безпідставними, оскільки вони на протязі тривалого часу не скористалися своїм правом на визнання права власності на спірне будинковолодіння чи його частину як спадкоємці за законом першої черги після смерті ОСОБА_9 Такий висновок суду не відповідає матеріалам справи. До того часу, поки відповідачі не почали претендувати на спірний будинок, їхнє (позивачів) право ніхто не оспорював та не заперечував.

Просять скасувати оскаржене рішення та ухвалити нове про задоволення їх вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Прийняте у справі судом першої інстанції рішення даним вимогам не відповідає.

Встановлено, що ОСОБА_7, який був батьком ОСОБА_9 чоловіка і батька позивачів, рішенням виконавчого комітету Яворівської районної ОСОБА_9 депутатів трудящих № 388 від 4 вересня 1969 року виділено під будівництво житлового будинку і допоміжних будівель земельну ділянку загальною площею 1300 кв.м. у с.Кам»янобрід вказаного району біля старого будинку, який підлягав зносу (а.с. 30-31, 45, 46-49). З архівного витягу та плану земельної ділянки (а.с.45-46) вбачається, що станом на 1969 рік на земельній ділянці наявні будівлі, які підлягали зносу, будівництво нового будинку дозволено на старому місці.

Цивільне законодавство не містило і не містить заборони на будівництво житлового будинку і надвірних споруд родичами особи, якій надано для цих потреб земельну ділянку.

Колегія суддів вважає встановленим, що між ОСОБА_7, який зазначений забудовником, та подружжям ОСОБА_9 і ОСОБА_2 виникла домовленість про проведення будівництва житлового будинку на відведеній земельній ділянці сім»єю ОСОБА_9, яка не мала іншого житла. Індивідуальне житлове будівництво здійснене з метою забезпечення житловою площею членів сім»ї ОСОБА_9 і проводилося у 1977-1981 роках.

У 1953 році ОСОБА_7 дозволено будівництво ще одного житлового будинку в с. Біла Гора І-Франківської сільської ради Яворівського району (а.с.51). Згідно діючого на той час законодавства у власності однієї особи міг бути лише один будинок або квартира. Також на час будівництва існував старий будинок, біля якого дозволено будівництво нового спірного будинку.

Оскільки існувала домовленість про створення власності для сім»ї ОСОБА_9, то він з дружиною лише з цією метою вкладали свою працю і кошти у зведення житлового будинку і позивачі претендують на визнання за ними права власності на новозбудований будинок.

Спрямованість дій на створення майна подружжя ОСОБА_9 і ОСОБА_2 не викликає сумніву та стверджується наявними в справі доказами.

ОСОБА_7, який помер 1 березня 1981 року у віці 81 рік (а.с.8), на час проведення будівництва спірного будинку був особою пенсійного віку. Доказів про його доходи та доходи ОСОБА_8 не надано; з матеріалів справи вбачається, що остання не працювала.

ОСОБА_9 працював з 1965 року до смерті (8 квітня 1981 року у віці 31 рік), отримував постійні доходи, що стверджується витягом з його трудової книжки, довідками про розмір доходів (а.с.16-17, 50, 55). ОСОБА_8, яка померла 2 листопада 2003 року у віці 80 років (а.с.7), на час смерті ОСОБА_9 була членом його сім»ї, що стверджується листуванням з нею Львівського відділення залізниці, Фонду соціального страхування від нещасних випадків, Пенсійного фонду, відділів соціального захисту населення про призначення їй доплат в зв»язку із втратою годувальника (а.с. 52-54, 56, 127, 145-147).

Із наявних в матеріалах справи чеків, накладних та прихідних ордерів вбачається, що ОСОБА_9 і ОСОБА_2 в час проведення будівництва придбали будівельні матеріали (а.с.13-15). Доказів про придбання будівельних матеріалів забудовником ОСОБА_7 не надано.

У 1978 році мати ОСОБА_2 ОСОБА_14 продала свій будинок у с.Смолин Яворівського району та вселилася у спірний будинок, який будувався (а.с 43-44). Як стверджують позивачі, виручені від цього продажу кошти були використанні для фінансування будівництва спірного будинку. Такі їхні твердження не спростовані.

ОСОБА_9, а також його дружина і діти - ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 проживали і були прописані у спірному будинку (а.с. 10-11, 97-101).

Право власності на спірний будинок не зареєстроване (а.с. 73-76, 122-124).

10 грудня 1986 році ОСОБА_8 складено заповіт на належний їй на праві особистої власності жилий будинок, що знаходиться в с.Кам»янобрід Яворівського району Львівської області в користь відповідачів по справі (а.с.29). Встановлено, що на час складення цього заповіту та на час смерті ОСОБА_8 право власності на спірне будинковолодіння за нею не зареєстроване.

Виходячи із встановлених дійсних відносин сторін, причин через які зведення будинку проводилося за участі ОСОБА_9 та ОСОБА_2, колегія суддів приходить до висновку, що існувала домовленість між ОСОБА_7, який був зазначений як забудовник, та пов»язаною з ним родинними відносинами сім»єю позивачів, про проведення будівництва на відведеній ОСОБА_7 земельній ділянці. Через це їх майнові розрахунки будувалися на особливій довірі один до одного, хоч і не був укладений в письмовій формі договір про створення для сім»ї ОСОБА_9 власності у виді житлового будинку та надвірних споруд на цій земельній ділянці. Про існування такої домовленості свідчать пояснення допитаних судом першої інстанції свідків по справі ОСОБА_10, ОСОБА_13, ОСОБА_13 Ст.М., ОСОБА_11, інші докази: документи про придбання і оплату будівельних матеріалів і послуг, продаж цінного майна, у тому числі будинку і вкладання коштів у будівництво, заселення в будинок, виділення приміщень для проживання, прописка в ньому; чим стверджується дійсність угоди. Врахування цих обставин в сукупності дає підстави для висновку про те, що будівництво спірного будинку проведено членами сім»ї забудовника ОСОБА_7 ОСОБА_9 і ОСОБА_2

Будівництво велося подружжям спільно, для створення спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 22 КПшС УРСР споруда, набута подружжям протягом шлюбу, вважається їх спільним майном (спільна сумісна власність). Це знайшло своє підтвердження і у ст. 16 Закону України «Про власність» та ст. 60 чинного СК України.

При визначенні часток подружжя слід виходити з їх рівності.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається таким, що виникло правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На підставі аналізу зібраних доказів, колегія суддів приходить до висновку, що спірний житловий будинок з надвірними спорудами є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_9 і ОСОБА_2

Після смерті ОСОБА_9 8 квітня 1981 року відкрилася спадщина на його частку - ? цього будинковолодіння, яку прийняли ОСОБА_8 та позивачі, які проживали на час відкриття спадщини у цьому будинку і фактично вступили у володіння спадковим майном; від спадщини вони не відмовлялися та не усуненні; всі є спадкоємцями першої черги.

Відповідно до ст.ст. 548,549 ЦК України в редакції 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_9, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту її відкриття. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що за ОСОБА_2 слід визнати право власності на 5/8 частин спірного будинковолодіння ( як співвласника у спільній сумісній власності подружжя та в порядку спадкування 1/2+1/8=5/8). За ОСОБА_3 та ОСОБА_4 слід визнати право власності на 1/8 частину за кожним у спірному будинковолодінні в порядку спадкування після смерті їх батька ОСОБА_9

За таких обставин оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, ст. ст. 309, ст. 313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 29 січня 2009 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_15 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 5/8 частин будинковолодіння № 272 в с.Кам»янобрід Яворівського району Львівської області. Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/8 частину будинковолодіння № 272 в с.Кам»янобрід Яворівського району Львівської області. Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/8 частину будинковолодіння № 272 в с.Кам»янобрід Яворівського району Львівської області.

В решті позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двох місяців з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий:

Судді: