Романівський районний суд Житомирської області
Справа№2-16/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 червня 2010 року смт. Романів

Романівський районний суд Житомирської області

В складі: головуючого - судді Кравчук В.П.

при секретарі Багінській В.І.

з участю сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

представників сторін ОСОБА_4, ОСОБА_5

третьої особи ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним та по зустрічному позову ОСОБА_7, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 (третя особа -ОСОБА_6) про визнання незаконним користування майном без належно складеного письмового договору: найму житлового будинку та виселення, -

. встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним, посилаючись на те, що в листопаді 1999 року між ним та відповідачами була досягнута домовленість про купівлю ним у відповідачів житлового будинку, який знаходиться в смт. Миропіль по вул. Лєрмонтова, 17 Романівського району. Під час обговорення купівлі-продажу ними були досягнуті усі істотні умови для договору купівлі-продажу, а саме: предмет договору та його ціна 2 420 грн., які він виплатить на протязі певного часу. Після вказаної домовленості ОСОБА_7 передав йому ключі від будинку, а він в свою чергу передав йому 22 листопада 1999 року в рахунок оплати за будинок 1250 грн., про що він написав розписку. 31 грудня 1999 року він повторно сплатив ОСОБА_7 частину грошей в сумі 500 грн. в рахунок оплати за будинок. 6 липня 2000 року він остаточно сплатив недоплачену суму за будинок в розмірі 670 грн. відповідачці ОСОБА_3 Під час обговорения купівлі-продажу даного будинку відповідачі погоджувалися після сплати ним їм визначеної ними суми грошей, вони оформлять договір купівлі-продажу житлового будинку та нотаріально посвідчать його і відповідно до даного договору він набуде право власності на даний будинок, однак до теперішнього часу вони відмовляються належним чином оформити договір купівлі-продажу житлового будинку, хоча усі істотні умови даного договору ним виконані і частково виконані відповідачами, які передали йому ключі від даного будинку та не заперечували про його вселення в даний будинок. З 1999 року по теперішній час він постійно проживає у даному житловому будинку і будь-яких претензій до нього відповідачі на протязі усього часу проживання не ставили.

Позивач ОСОБА_1 просив винести рішення, яким визнати угоду купівлі-продажу житлового будинку №17 по вул. Лєрмонтова в смт. Миропіль Романівського району Житомирської області укладену між ним та ОСОБА_7, ОСОБА_3 дійсною.

В листопаді 2009 року ОСОБА_7 та ОСОБА_3 звернулися в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 (третя особа - ОСОБА_6В.) про визначення незаконним користування майном без належно укладеного письмового договору: найму житлового будинку та виселення, мотивуючи тим, що в дійсності спірне домогосподарство належить лише ОСОБА_7 в порядку його успадкування від попереднього власника. Придбати його у власність побажала в минулому співмешканка ОСОБА_1 ОСОБА_6, яка перебувала з останнім у фактичних шлюбних відносинах. ОСОБА_6 вела переговори з приводу продажу домогосподарства, у звязку з чим вони, пішовши на взаємні поступки, визначили з останньою, що вартість домогосподарства становитиме на той час не менше 5000 грн. Саме ОСОБА_6 її часткову оплату за відчуження домогосподарства передавала ОСОБА_3 зазначені в позові ОСОБА_1 грошові кошти, на підтвердження чого остання особисто писала від імені ОСОБА_8 відповідні розписки, надававши їх, як вони вважали, чоловікові ОСОБА_6 - ОСОБА_1 Однак за перебігом деякого часу ОСОБА_6 їм повідомила, що грошей у них на повну оплату домогосподарства не має, а пізніше про те, що з ОСОБА_1 вона взагалі припинила сімейні стосунки, а тому не може більше проживати з ним у спірному домогосподарстві. Таким чином ОСОБА_1 до домовленості з приводу відчуження житла правовідношення не має, оскільки не виступає у ньому як покупець. При чому поселився в останньому у звязку з спільним проживанням в минулому з ОСОБА_6, а тому відмовившись на попередньому судовому засіданні від укладення з ОСОБА_7 договору найму житла на сьогоднішній день є таким, що неправомірно утримує житловий будинок з допоміжними спорудами (хлівом, літньою кухнею тощо), а тому підлягає виселенню.

ОСОБА_7 та ОСОБА_3 просили визнати незаконним користування ОСОБА_1 житловим будинком по вул. Лєрмонтова, 17 в смт. Миропіль Романівського району без належно оформленого договору найму та виселити його з останнього, а також стягнути з ОСОБА_1 В.0. на їх користь понесені судові витрати.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 підтримали позовні вимоги, зустрічний позов не визнали, пояснивши, що у вересні-жовтні 1999 року він ОСОБА_1О.) домовився із ОСОБА_7 про купівлю спірного житлового будинку за 2500 грн., у жовтні 1999 року він дав ОСОБА_7 1250 грн. без розписки. Після цього ОСОБА_7 передумав продавати будинок, повідомивши його про це. 22 листопада 1999 року в Миропільській селищній раді була оформлена розписка про одержання даних грошей в сумі 1250 грн. Оскільки він сплатив половину суми за будинок, а тому ОСОБА_7 дав йому ключі від будинку; перед Новим роком він вселився до даного будинку, де проживає по теперішній час. Згідно розписок від 22 листопада 1999 року, 31 грудня 1999 року та 6 липня 2000 року він сплатив повністю кошти за даний будинок, а тому просить заявлений ним позов про визнання договору купівлі - продажу житлового будинку визнати дійсним, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

ОСОБА_7, ОСОБА_3 та їх представник ОСОБА_5 в судовому засіданні заявлений ними зустрічний позов підтримали повністю, а позов ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним не визнали, пояснивши, що в 1999 році на прохання ОСОБА_6, яка на той час співпроживала із ОСОБА_1, вирішили продати спірний будинок за 5000 грн., з яких отримали згідно розписок лише 2420 грн. Враховуючи, що спірний житловий будинок належить на праві особистої власності ОСОБА_2, в даному будинку безпідставно проживає в теперішній час ОСОБА_1, між ними та ОСОБА_1 не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу будинку, а тому ОСОБА_7. та ОСОБА_3 просять в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, а заявлений ними зустрічний позов задоволити повністю.

Третя особа на стороні відповідача ОСОБА_6 показала, що вона співпроживала із ОСОБА_1 з 1999 року по 15 червня 2007 року; в 1999 році була домовленість про купівлю у ОСОБА_3 житлового будинку за 5000 грн., які вони повинні були сплатити до кінця 1999 року, але дану суму вони не сплатили, оскільки таких коштів вони не мали. Згодом

ОСОБА_1 сказав: «Давай їх киданемо».

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10 працівники Миропільської селищної ради, показали, що вони посвідчували справжність підписів ОСОБА_7та ОСОБА_3 на розписках.

Свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12- сусіди ОСОБА_1, показали, що в 1998-1999 роках ОСОБА_6 та ОСОБА_1 купляли у ОСОБА_3 будинок; спочатку в будинку жили ОСОБА_1 З та ОСОБА_6 разом, а з 2007 року в будинку проживає лише ОСОБА_1; ОСОБА_3 конфліктували, що з ними повністю не розрахувалися за будинок, їм нічого не відомо про умови угоди купівлі-продажу даного будинку.

Свідок ОСОБА_13 показав, що в кінці 1990-х років, коли він працював головою Миропільської селищної ради, до нього приходили ОСОБА_1 та ОСОБА_7 по питанню переоформлення житлового будинку. Він рекомендував ОСОБА_7 належним чином оформити право спадщини на будинок та продати його; згодом між даними особами виник конфлікт.

Свідок ОСОБА_14 - мати ОСОБА_1, пояснила, що в 1999 році син повідомив, що знайшов будинок, який продається. Оскільки у сина не було грошей, вона дала йому 2500 грн, які він сплатив за даний будинок, остаточно розрахувавшись за нього в 2000 році.

Свідок ОСОБА_15 - батько ОСОБА_6, пояснив що в 1999 році його дочка ОСОБА_6

С.В. та ОСОБА_1 разом купували житловий будинок у ОСОБА_7 Він, як батько, допомагав своїй дочці фізично та матеріально, в тому числі грошима в розмірі 2000 грн.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Дзержинською державною нотаріальною конторою 24 грудня 1999 року, зареєстрованого в реєстрі за №1735, ОСОБА_16 являється спадкоємцем майна ОСОБА_17; спадкове майно якого складається із житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в смт. Миропіль вул. Лєрмонтова, 17 Дзержинського району Житомирської області, що належить спадкодавцю ОСОБА_17 на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, (а.с. 90- 93).

Із розписки від 22.11.1999 року, посвідченої секретарем Миропільської селищної ради 22.11.1999 року, вбачається, що ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_1 гроші в сумі 1250 грн. за будинок (а.с. 4, 87).

Із розписки, посвідченої секретарем Миропільської селищної ради 31.12.1999 року, вбачається, що ОСОБА_7 отримав 31.12.1999 року від ОСОБА_1 гроші в сумі 500 грн. за будинок (а.с. 5, 88).

Із розписки від 06.07.2000 року, посвідченої в.о. обовязки секретаря Миропільської селищної ради, вбачається, що ОСОБА_18 одержала від ОСОБА_1 гроші в сумі 670 грн. за продану хату (а.с. 6, 89).

Суд, вислухавши пояснення сторін, представників сторін, третьої особи ОСОБА_6, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним необхідно відмовити за безпідставністю позовних вимог, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання незаконним користування майном без належно укладеного письмового договору: найму житлового будинку та виселення також необхідно відмовити; зустрічний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню: вимога про виселення ОСОБА_1 із житлового будинку в смт. Миропіль, вул. Лєрмонтова, 17 Романівського району підлягає задоволенню, в іншій частині необхідно відмовити.

В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що власником житлового будинку в смт. Мирополі по вул. Лєрмонтова, 17 Романівського району Житомирської області є ОСОБА_7 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Дзержинською державною нотаріальною конторою 24 грудня 1999 року, зареєстрованого в реєстрі за№1735.(а.с.90). . .

Згідно розписки від 22.11.1999 року ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_1 гроші в сумі

1250грн. за будинок, який знаходиться в смт. Миропіль вул. Лєрмонтова, 17 (а.с.87).

Із розписки від 06.07.2000 року гроші в сумі 670грн. одержала ОСОБА_3 від ОСОБА_1

В.О. за продану хату (а.с.89). .

Правовідносини, що виникли між сторонами в 1999 році, регулюються ст.ст. 47, 153,225, 227, 228 Цивільного кодексу України (ред. 1963р.).

Відповідно до положень ст. 47 ЦК України (ред. 1963р.) Нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених в законі. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.

Згідно ст. 153 ЦК України (ред. 1963р.) Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

За договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. (ст. 224 ЦК України ред. 1963р.). .

Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.(ст. 225 ЦК України ред. 1963р.).

Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. ( ст. 227 ЦК України ред. 1963р.).

Продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами, (ст. 228 ЦК України ред. 1963р.).

В судовому засіданні згідно пояснень ОСОБА_1 та письмових доказів по справі ¦ розписки від 22.11.1999 року) знайшло своє підтвердження, що сторони: ОСОБА_1 та ОСОБА_7 домовилися про купівлю продаж житлового будинку у вересні-жовтні 1999 року, у жовтні 1999 року були передані гроші в сумі 1250грн, на підтвердження чого 22 листопада 1999 року ОСОБА_7 була видана розписка про отримання ним даної суми коштів.

Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_7 отримав дане свідоцтво про право на спадщину та став власником спірного житлового будинку лише 24 грудня 1999 року (а.с.90). Таким чином, на момент укладення угоди ОСОБА_7 не був власником житлового будинку №17 по вул. Лєрмонтова в смт. Миропіль, у нього був відсутній документ про належність йому спірного житлового будинку на праві власності, а тому він не міг укладати договір купівлі-продажу будинку.

З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що не може бути укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке не є обєктом права власності продавця на момент укладення договору, оскільки такий договір не міг бути посвідчений нотаріально в момент цього укладення через відсутність у продавця документа про належність йому будинку на праві власності, хоча цей договір підлягав обовязковому нотаріальному посвідченню.

З врахуванням викладеного, суд не приймає до уваги як письмовий доказ укладення угоди купівлі-продажу будинку розписку від 22.11.1999 року про отримання ОСОБА_7 від ОСОБА_1 грошей в сумі 1250 грн.

Також суд не приймає як письмовий доказ укладення угоди купівлі-продажу житлового будинку розписку від 06.07.2000 року про одержання ОСОБА_3 670 грн. від ОСОБА_1 за продану хату, оскільки ОСОБА_3 не являється власником спірного житлового будинку і згідно ст. 225 ЦК України їй не належить право продажу даного житлового будинку.

Згідно вимог позовної заяви ОСОБА_1 посилається на те, що між сторонами була досягнута домовленість про купівлю-продаж будинку за 2420 грн., в судовому засіданні пояснив, що за 2500 грн., разом з тим ОСОБА_7, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_6 показали, пю домовленість про ціну за будинок була 5000 грн., з яких сплачено фактично було з порушенням строків оплати лише 2420 грн. ОСОБА_1 не надано суду будь-яких письмових чи інших доказів про досягнення згоди між сторонами з усіх істотних умов угоди купівлі-продажу будинку, зокрема ціни за будинок, витрат на оформлення угоди. Допитані в судовому засіданні свідки також не підтвердили даного факту, лише показали, що між сторонами був конфлікт із-за ціни за будинок, про що підтвердили суду свідки ОСОБА_13, ОСОБА_11 Також в судовому засіданні ОСОБА_1 сам підтвердив, що вони з відповідачами не врегульовували питання сплати коштів за нотаріальне посвідчення договору. Таким чином, суд вважає, що між сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди купівлі-продажу житлового будинку, а тому положення ст. 47 ч.2 К України не можуть бути застосовані.

Передача ОСОБА_7 для ОСОБА_1 ключів від будинку та документів для ОСОБА_19 не може слугувати доказом для визнання угоди дійсною.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним необхідно ж відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Враховуючи, що ОСОБА_3 не являється власником спірного житлового будинку, а тому в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним також необхідно відмовити за безпідставністю позовних вимог.

При розгляді зустрічного позову ОСОБА_7, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 (третя особа - ОСОБА_6) про визнання незаконним користування майном без належно укладеного письмового договору: найму житлового будинку та виселення, суд керується положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 391 Цивільного кодексу України (ред. 2003 р.)

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України (ред. 2003р.) Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В судовому засіданні обєктивно знайшло своє підтвердження, що власником житлового будинку в смт. Мирополі по вул. Лєрмонтова, 17 Романівського району Житомирської області є ОСОБА_7 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Дзержинською державною нотаріальною конторою 24 грудня 1999 року, зареєстрованого в реєстрі за №1735.(а.с.90).

В даному житловому будинку в теперішній час фактично проживає ОСОБА_1, що

стверджується поясненнями сторін, третьої особи ОСОБА_6, а також показаннями допитаних свідків ОСОБА_20, ОСОБА_11, ОСОБА_12

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України та ст. 391 Цивільного кодексу України (ред. 2003р.) підлягає захисту право приватної власності ОСОБА_7 на належний йому житловий будинок в смт. Миропіль вул. Лєрмонтова, 17, тобто вимога ОСОБА_7 про виселення ОСОБА_1 з належного йому житлового будинку підлягає задоволенню.

Посилання в зустрічній позовній заяві ОСОБА_7 на порушення ОСОБА_1 вимог ст.ст. 785, 792 ЦК України суд вважає безпідставним, оскільки позивачем не надано доказів укладення або припинення з відповідачем договору найму житла.

ОСОБА_3 не являється власником даного житлового будинку, а тому суд відмовляє їй в задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_1 про визнання незаконним користування майном без належно укладеного письмового договору: найму житлового будинку та його виселення.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 47, 153, 224, 225, 227, 228 Цивільного кодексу України (ред.1963р.), ст. 391 Цивільного кодексу України (ред. 2003р.) ст.ст. 10, 11, 50, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7,

ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним відмовити за безпідставністю позовних вимог.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання незаконним користування майном без належно укладеного письмового договору: найму житлового будинку та виселення - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_1 задоволити частково: виселити ОСОБА_1 із житлового будинку в смт. Миропіль, вул. Лєрмонтова, 17 Романівського району Житомирської області; в решті позову - відмовити. .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного суду через Романівський райсуд шляхом подачі в 10-дений строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, до в порядку ч.4 ст.295 ЦПК У країни.

Головуюча В.П. Кравчук