АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2010 року Колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів - Максюта Ж.І., Козлова С.П.

при секретарі - Бецман І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2010 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення по справі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що відповідно ст. 309 ЦПК України апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення по справі, з наступних підстав.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та сторонами не заперечується, що згідно розписки від 06 червня 2006 року відповідач позичив у ОСОБА_2 гроші у сумі 25 000 грн. (а.с. 4)

15 червня 2007 року, 03 лютого 2008 року та 10 жовтня 2009 року ОСОБА_3 передавав позивачці по 1 000 грн. в рахунок боргу, про що були зроблені відповідні записи на зворотній стороні розписки. Таким чином, на даний час заборгованість ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 складає 22 000 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що розписка була підписана тільки відповідачем, а отже в ній лише зазначений факт отримання останнім грошових коштів від ОСОБА_2, тоді як цей факт та факт передачі грошей не посвідчений самою позивачкою, її підписом в ній. Суд також в рішенні зазначив, що дана розписка не замінює договір позики, а тому сторонами були недотримані вимоги закону щодо форми договору позики.

З таким висновком колегія суддів не погоджується, оскільки він суперечить обставинам справи та вимогам ст. ст.213-215 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в судовому засіданні не заперечував того, що він писав розписку позивачці.

Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Колегія суддів вважає, що судом був зроблений помилковий висновок про те що розписка, яка була складена сторонами не є договором позики, так як відповідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, розписка ОСОБА_2 від 06 червня 2006 року є підтвердженням укладання між нею та ОСОБА_3 договору позики.

Посилання суду в рішенні на те, що підставою для відмови в позові є не встановлення сторонами строку повернення позики, являється необґрунтованим, оскільки частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено: якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Отже, оскільки в розписці не було вказано строк повернення боргу, то відповідач повинен був виконати свої обов'язки по поверненню суми боргу протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача на її користь боргу в сумі 22 000 грн. підлягають задоволенню.

Згідно положень ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачкою не було надано доказів, що вона зверталась до відповідача з вимогою про повернення боргу до звернення до суду, тому датою пред'явлення вимоги слід вважати дату, коли ОСОБА_2 було подано позов, тобто 26 серпня 2010 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вимоги позивачки в частині стягнення з ОСОБА_3 три відсотка річних за прострочення виконання грошового зобов'язання слід задовольнити частково.

Оскільки з вимогою про повернення боргу позивачка звернулась 26 серпня 2010 року, то відповідно ст. 1049 ЦК України ОСОБА_3 повинен був повернути борг протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги. Отже на момент ухвалення цього рішення прострочення повернення боргу складає 51 день.

Таким чином, розмір 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання складає 92,31 грн. (22 000*3%=660 грн.; 660/365=1,81 грн.; 1,81*51=92,31 грн.).

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позов задоволено частково, то з ОСОБА_3 слід стягнути на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 571,38 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р и ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2010 року - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 22 000 грн.; 3% річних від суми боргу в розмірі 92,31 грн. та судові витрати 571,38 грн.

В іншій частині вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: