АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № Справа № 22ц-2245/10 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Болтунова Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2010 року Колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Болтунової Л.М.

суддів Максюта Ж.І., Козлова С.П.

при секретарі Качур Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2009 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Четверта та Шоста Дніпропетровські державні нотаріальні контори про розірвання договору довічного утримання, та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Четверта та Шоста Дніпропетровські державні нотаріальні контори про визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину домоволодіння, визнання свідоцтв про право власності на домоволодіння в порядку спадкування та договору довічного утримання частково недійсними, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2009 року позивачка звернулася в суд з позовом і просила ухвалити рішення, яким розірвати договір довічного утримання, який був укладений між нею та її дочкою від 11.02.1998 року. Вказала, що на підставі свідоцтва про спадщину від 02.12.1971 року їй належало ? частини домоволодіння № 178 по вул. Кривоноса в м. Дніпропетровську. Після укладеного договору, відповідно до якого вона передала у власність відповідачці зазначений будинок, остання зобовязалася повністю утримувати її, забезпечувати харчуванням, одягом, доглядом та необхідною допомогою. Вартість матеріального забезпечення встановлена в сумі 50 грн. в місяць.

Однак, вказані зобовязання відповідачка з 2007 року не виконує, не утримує її, чим порушує вказаний договір.

Крім того, зазначила, що на день смерті чоловіка, вона, дочка і син, з заявою до нотаріальної контори на прийняття спадщини не зверталися. Але ж всі прийняли спадщину, так як проживали в спірному домоволодінні. Вона та дочка приховали від нотаріуса, що був ще один спадкоємець, а саме син, який знаходився в армії. У грудні 1971 року отримали свідоцтва про право на спадщину, вона на ? та ? частини, а дочка на ? частину домоволодіння.

Ухвалою суду першої інстанції від 23.06.2009 року цивільна справа за позовом ОСОБА_4 була обєднана в одне провадження з даною справою.

Відповідачка позов не визнала.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2009 року в задоволенні позову ОСОБА_2 та вимог ОСОБА_4 було відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови в задоволенні її позову, та ухваленні нового рішення по суті її вимог, вважаючи, що судом були допущені порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її задовольнити.

З матеріалів справи вбачається, що 11.02.1998 року між позивачкою та відповідачкою був укладений договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Шостої держнотконтори м. Дніпропетровська (а. с. 9). Згідно умов даного договору ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 належні їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва на право власності на частку в спільному майні подружжя, ? частини домоволодіння № 178 по вул. Кривоноса в м. Дніпропетровську. В свою чергу, відповідачка зобов'язалася повністю утримувати ОСОБА_2 та забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом та необхідною допомогою, залишив в її довічному безкоштовному користуванні зазначену частину домоволодіння.

Пунктом 4 договору вартість матеріального забезпечення (одягу, догляду та необхідної допомоги) встановлена сторонами в сумі 50 грн.

У березні 2009 року позивачка звернулася до суду з вимогами про розірвання зазначеного вище договору довічного утримання, посилаючись на те, що набувач з початку 2007 року не виконує взяті на себе зобов'язання.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що відповідачка належним чином виконує умови договору довічного утримання, посилаючись на надані нею чеки на придбання медикаментів, продуктів харчування та інших товарів, квитанцій про сплату комунальних послуг, а також прийнявши до уваги пояснення свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7

З такими висновками колегія суддів не погоджується, оскільки вони суперечать вимогам ст.ст. 213-215 ЦПК України.

Статтею 755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів, не погоджується з висновком суду першої інстанції, який поклав в основу рішення представлені відповідачкою фіскальні чеки, оскільки вони не є доказом виконання її зобовязань згідно договору довічного утримання, а також, що вказані в них найменування продуктів та ліків були надані саме позивачці, яка з 2007 року заперечує цей факт, як і заперечує проти пояснень свідків, які не були в неї удома і не можуть знати стосунки між нею та дочкою.

Крім того, надані деякі чеки дублюють один одного( а.с.51). Також не було надано ніяких доказів з боку відповідачки щодо придбання нею будь-якого одягу для позивачки з 1998 року по день звернення останньої до суду з позовом, що передбачено вказаним договором.

З матеріалів справи видно, що квитанції про сплату комунальних послуг заповнювалися самою позивачкою та сплачувалися з урахуванням її 50% пільги.

Вказані обставини свідчать про неналежне виконання відповідачкою зобов'язань за договором довічного утримання, укладеного з позивачкою, що є підставою, відповідно до ст. 755 ЦК України для його розірвання.

Крім того, посилання суду в рішенні про те, що на його думку позивачка звернулася до суду з даним позовом під негативним впливом свого сина ОСОБА_4, а не з власної ініціативи, нічим не підтверджено, являється припущенням, що суперечить вимогам п.4 ст.60 ЦПК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п.3 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивачів підлягають стягненню сплачені витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30 грн., а також на користь держави судовий збір - 100,60 грн.

Керуючись ст.ст.304, 309, 316 ЦПК України колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2009 року скасувати.

Розірвати договір довічного утримання між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 11 лютого 1998 року, посвідчений державним нотаріусом Шостої Дніпропетровською держнотконторою.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 100.60 грн.; а також на користь ОСОБА_2 витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 30 грн., перерахування яких зробити на їх одержувача: відділ державного казначейства Бабушкінського района р/р 0004, МФО: 805012, Код , код платежу: 22050000, ОСОБА_8: УДКУ у Дніпропетровській області, Код податкової інспекції 0462.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців до Верховного Суду України.

Судді: