Справа №22ц-124/10 Головуючий у 1-й інстанції: Гірник Т.А.
Категорія: 21 Доповідач в апел. інстанції: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Петрички П.Ф.

суддів: Цяцяка Р.П., Зверхановської Л.Д.

при секретарі: Терземан Б.В.

з участю: позивачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2009 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням суду відмовлено за безпідставністю у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, третіх осіб: Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, четвертої Львівської державної нотаріальної контори про визнання недійсними договорів дарування та договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, скасування свідоцтв про право власності на квартиру, визнання права власності, витребування майна, зобовязання не чинити перешкод у користуванні майном.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_2. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним, оскільки судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Це виявилось у тому, що судом неправильно оцінено висновок комплексної амбулаторної судової психолого - психіатричної експертизи, що проводилася на підставі ухвали суду від 28.03.2007 року, висновки медичного характеру, які зроблені судом, є безпідставними та надуманими, оцінка інших доказів проведена з порушенням вимог ст. 212 ЦПК України. Вважає, що незаконною є ухвала суду від 5.12.2007 року про призначення повторної експертизи в Українському НДІ соціальної та судової психіатрії та наркології МОЗ України, оскільки вона не відповідала умовам, визначеним у ст.150 ЦПК України. Крім того, дана ухвала була винесена при попередньому складі суду ( головуючий суддя Стародуб О.Л.), а тому після передачі справи судді Гірник Т.А. розгляд справи відповідно до вимог ч.2 ст. 159 ЦПК України повинен був бути розпочатий спочатку, у тому числі і у частині призначення повторної експертизи. Все це привело до того, що у порушення вимог ст. 145 ЦПК України судом не було досліджено її психічного стану на момент укладення договору дарування від 18.09.1997 року.

Просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити її позов повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає даним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено, що станом на 18.09.1997 року, тобто на час укладення договору дарування належної їй квартири АДРЕСА_2 В.О., вона перебувала у такому стані, коли не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, а відтак відсутні підстави для визнання даного договору недійсним та застосування наслідків, передбачених ч.2 ст.55 ЦК України в редакції 1963 року. Виходячи з того, що ОСОБА_2 просила визнати недійсними і наступні договори, які укладались щодо цієї квартири ( договір дарування від 8.12.2004 року ОСОБА_6 ОСОБА_7 та договір купівлі продажу від 28.09.2005 року ОСОБА_7 ОСОБА_4В.) з підстав недійсності первісного договору дарування, то суд відмовив і у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2

З таким висновком місцевого суду колегія суддів погоджується, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 55 ЦК України ( у ред. 1963 року) угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Суд першої інстанції вірно керувався положеннями даної норми закону щодо правовідносин, які виникли при укладенні 18.09.1997 року договору дарування квартири АДРЕСА_3.

Судом встановлено, що позивачка ні на час укладення даного договору дарування і до цього часу не визнана недієздатною.

Оскільки ОСОБА_2 ухилилась від проходження повторної комплексної судової психолого психіатричної експертизи, то місцевий суд відповідно до положень ч.1 ст.146 ЦПК України підставно не визнав факту перебування ОСОБА_2 18.09.1997 року у такому стані, коли вона не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними.

При цьому суд дав повну, ґрунтовну та обєктивну оцінку всім доказам по справі, у тому числі і висновку №497 комплексної амбулаторної судової психолого - психіатричної експертизи, що проводилася на підставі ухвали суду від 28.03.2007 року.

А тому колегія суддів вважає, що твердження ОСОБА_2 про те, що судом першої інстанції оцінка доказів проведена з порушенням вимог ст. 212 ЦПК України, не є підставним.

Покликання апелянта на те, що ухвала суду від 5.12.2007 року про призначення повторної експертизи в Українському НДІ соціальної та судової психіатрії та наркології МОЗ України є незаконною, оскільки не відповідала умовам, визначеним у ст.150 ЦПК України, також необґрунтовані.

Оскільки договір дарування є таким видом договору, який є безумовним і не встановлює обовязку обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь яку дію майнового чи немайнового характеру, то твердження апелянта про те, що судом не було встановлено мети укладення спірного правочину, також не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Підтвердженням того, що договір дарування 18.09.1997 року був укладений ОСОБА_2 усвідомлено, що вона не вважала, що її права порушені, є те, що вона не зверталась за їх захистом на протязі багатьох років, хоча знала, що пізніше власником квартири АДРЕСА_4 став ОСОБА_7

5.12.2004 року ОСОБА_6, будучи власником квартири АДРЕСА_3, подарувала її ОСОБА_7, який 28.09.2005 року продав її ОСОБА_4

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2007 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 17.09.2007 року та ухвалою Верховного Суду України від 5 травня 2008 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_7 доОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_3, укладеного 28.09.2005 року між ним та відповідачем.

Ухвалою Верховного Суду України від 2 грудня 2008 року відхилено касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 червня 2008 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 17.09.2007 року, яким задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою №4 у будинку №36 по вул. Медової Печери у м. Львові.

Виходячи з наведеного та враховуючи те, що відсутні підстави для визнання недійсним договору дарування від 18.09.1997 року квартири АДРЕСА_5, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про визнання недійсними і наступних договорів, які укладались щодо цієї квартири ( договір дарування від 8.12.2004 року ОСОБА_6 ОСОБА_7 та договір купівлі продажу від 28.09.2005 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_4В.), так як ОСОБА_2 просила визнати їх недійсними саме з підстав недійсності первісного договору дарування, та у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч. 1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2009 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді: