Справа №22-ц-99/10 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Криворотенка В.І.,

суддів - Лузан Л.В., Сибільової Л.О.,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою першого заст. прокурора Сумської області

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми Сумської області від 30 січня 2009 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Сумської міської ради про визнання переобладнання відповідним ДБН та визнання права власності,

в с т а н о в и л а :

06 січня 2009 року ОСОБА_2 звернулась у суд із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що є власником квартири АДРЕСА_1. Для більш зручного користування квартирою, нею був зроблений ремонт вказаної квартири з частковим її переплануванням, а саме: проведено роботи з мурування дверних прорізів між приміщеннями № 4 сходовою клітиною, розбирання другорядних перегородок і влаштування нових, влаштування окремого виходу з нежитлового приміщення на прибудинкову територію, за рахунок нової прибудови, демонтаж віконних блоків з послідуючим розбиранням частини стін в підвіконному просторі для влаштування проходів.

Позивачка посилалась на те, що вказані переобладнання та добудова не порушують несучу здатність будівлі, відповідають вимогам Державних будівельних норм, не суперечать вимогам норм та правил пожежної безпеки, а також не порушують санітарно-технічних вимог.

Просила суд визнати за нею право власності на переобладнане нежитлове приміщення, посилаючись на те, що названі перепланування та добудова не були належним чином оформлені, у зв'язку з чим є необхідність їх узаконити.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 30.01.2009 р. позов ОСОБА_2 задоволено.

Переобладнання в нежитловому приміщенні, а саме: коридор «№4» площею 6,1 кв. м, хол «№1» площею 15,4 кв. м, офісне приміщення «№2» площею 29,6 кв. м, кабінет «№6» площею 7,8 кв. м, топочна «№5» площею 5,5 кв. м, санвузол «№3» площею 1,5 кв. м, загальною площею 65,9 кв. м, які розташовані за адресою: м. Суми, вул. Горького, буд №5, приміщення «Б-ІІ», визнане такими що відповідають державним будівельним, санітарним та протипожежним нормам.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на переобладнане нежитлове приміщення, а саме: коридор «№4» площею 6,1 кв. м, хол «№1» площею 15,4 кв. м, офісне приміщення «№2» площею 29,6 кв. м, кабінет «№6» площею 7,8 кв. м, топочна «№5» площею 5,5 кв. м, санвузол «№3» площею 1,5 кв. м, загальною площею 65,9 кв. м, які розташовані за адресою: м.Суми, вул. Горького, буд. №5, приміщення «Б-ІІ».

Ухвалою Ковпаківського районного суду м.Суми від 06.03.2009 р. внесено виправлення в рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 30.01.2009 р. та резолютивну частину рішення викладено в наступній редакції : « визнати такими, що відповідають державним, будівельним, санітарним та протипожежним нормам переобладнання в нежитловому приміщенні № 2 та визнано право власності за ОСОБА_2 на переобладнане нежитлове приміщення №2, а саме: коридор «№ 4» площею 6,1 кв. м, хол «№ 1» площею 15,4 кв. м, офісне приміщення «№ 2» площею 29,6 кв. м, кабінет «№ 6» площею 7,8 кв. м, топочна «№ 5» площею 5,5 кв. м, санвузол «№ 3» площею 1,5 кв. м, загальною площею 65,9 кв. м, які розташовані за адресою: м. Суми, вул. Горького, буд № 5».

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду і передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції з тих підстав, що у справі не були доведені обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, що висновки суду не відповідають обставинам справи та що судом були порушені норми матеріального і процесуального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 13.11.2006 року є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_2, яка складається з кімнати «№3» площею 22,8 кв. м, кухні «№2» площею 12,0 кв. м, коридору «№1» площею 2,8 кв. м.

Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради № 373 від 31.07.2007 р. ОСОБА_2 надано дозвіл на переобладнання вказаної квартири у категорію нежитлових приміщень.

Позивачем був зроблений ремонт вказаної квартири з частковим її переплануванням. До ремонту та перепланування приміщення загальна площа квартири становила 37,6 кв.м. та складалася з: житлової кімнати «№3» площею 22,8 кв. м, кухні «№2» площею 12,0 кв. м, коридору «№1» площею 2,8 кв. м.

Після ремонту та перепланування нежитлове приміщення складається з: коридору «№4» площею 6,1 кв. м,, холу «№1» площею 15,4 кв.м., офісного приміщення «№2» площею 29,6 кв.м., кабінету «№6» площею 7,8 кв.м., топочної «№5» площею 5,5 кв.м., санвузлу «№3» площею 1,5 кв.м.; загальна площа нежитлового приміщення складає 65,9 кв.м.

Судом першої інстанції було встановлено, що проведені позивачем зміни в квартирі № 2 названого будинку не порушують прав інших осіб, та санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку, тому суд визнав позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Суд прийшов до такого висновку, посилаючись на наявність висновку спеціаліста-будівельника №140 від 15.12.2008 року (а.с.34-40), відповідно до якого переобладнане нежитлове приміщення відповідає державним будівельним нормам та санітарним і протипожежним нормам, що стосується об'ємно-планувальних рішень і може використовуватись в якості офісного приміщення, а також суд виходив з того, що власники квартир - 1, 4, 5, 7-14 будинку №5 по вул. Горького не заперечують проти добудови та перепланування квартири №2 (а.с.23-33),

Проте колегія суддів вважає, що з таким рішенням суду погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене у справі судове рішення зазначеним вимогам не відповідає. Колегія суддів вважає, що при вирішенні даної справи судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, які регулюють питання самочинного будівництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

За наявності спору право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснили самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

З наведеного вбачається, що при вирішенні справи суд відповідно до вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України повинен був вирішити питання та встановити в рішенні, чи заявлено позивачем позов саме з цих підстав та з'ясувати правовий статус земельної ділянки, на якій було здійснене самочинне будівництво. Однак у порушення названих норм суд ці питання не дослідив і в рішенні не встановив, чи надавалась у встановленому порядку позивачці земельна ділянка, на якій здійснене самочинне будівництво.

Крім того. Вирішуючи спір, суд також не врахував, що відповідно до ст. 24 Закону України Про планування і забудову територій, ст.18 Закону України "Про основи містобудування" і редакції, чинній на момент прийняття рішення, будівництво об'єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад, які можуть делегувати це право відповідним виконавчим органам; закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 1 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, зокрема, як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, їх інженерно-технічним оснащенням відповідно до проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Суд не врахував зазначених вимог закону та не встановив факту прийняття спірного майна до експлуатації в установленому законодавством порядку, наявності у позивача дозволу на будівництво обєкту містобудування і т.і. та підстав звернення його з позовом до суду в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням наведеного постановлене у справі рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалась у власність чи користування особі, яка будувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було надано земельну ділянку під уже збудоване майно відповідно до її цільового призначення та за умови, що будівництво велось з додержанням, відповідно до положень ч. 3 ст. 375 ЦК, архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, державними стандартами, нормами та правилами, регіональними й місцевими правилами забудови, містобудівною та проектною документацією, а також за умови, що ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу.

З рішення виконавчого комітету Сумської міської ради № 374 від 31.07.2007 р. вбачається, що ОСОБА_2, як власниці квартири, був наданий дозвіл лише на переведення житлового приміщення у категорію нежитлових та на переобладнання цього приміщення і тільки при умові укладення договору оренди земельної ділянки і влаштування пандусу ( ас.9).

Як пояснив представник позивачки у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, ОСОБА_2 зверталась із заявою про виділення земельної ділянки під самочинне будівництво чи укладення договору оренди, проте її заява була залишена без задоволення з посиланням на те, що земельна ділянка під самочинним будівництвом відноситься до прибудинкової території.

Таким чином вбачається, що позивачці у встановленому законом порядку не надавалась земельна ділянка відповідно до її цільового призначення під уже збудоване самочинне будівництво.

Крім того. Позивачка не довела, що будівництво нею велось з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, державними стандартами, нормами та правилами, регіональними й місцевими правилами забудови, містобудівною та проектною документацією та що ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу. Наявний в матеріалах справи висновок спеціаліста-будівельника від 15.12.2008 р. таким доказом не являється.

Зі змісту ст.ст.1, 4 ЦПК України вбачається, що завданнями цивільного судочинства є вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями ч.1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. ( ч.3 ст. 16 ЦК України ).

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що позивачка не довела факту порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів з боку відповідача, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, п п.3, 4 ч.1 ст.309, ст.ст.313, 314, 316 колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу першого заст. прокурора Сумської області задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми Сумської області від 30 січня 2009 року у даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у звязку з їх необгрунтованістю.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржене у касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий -

Судді -