Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 жовтня 2010 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Зубарєвої К.П.

суддів Монастирецького Д.І., Приколоти Т.І.

при секретарі Гуняк О. Я.

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 3 листопада 2009 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя -,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_2, з врахуванням прийнятих судом змінених позовних вимог, про поділ придбаної під час шлюбу з відповідачем квартири як майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що спірна квартира є спільним майном, оскільки придбана у шлюбі за спільні кошти. Просила задовольнити її вимоги.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 5 листопада 2009 року в позові відмовлено. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення оскаржила ОСОБА_3, посилаючись на його незаконність. Зазначає, що суд вважав доведеним належність спірної квартири відповідачу та відсутність підстав її поділу як майна подружжя. Суд дійшов такого висновку з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Суд не встановив дійсний характер правовідносин сторін, не надав належної оцінки доказам з дотриманням принципу допустимості. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про визнання за нею права власності на ? ідеальну частину спірної квартири як майна подружжя.

ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечив, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечень, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, оскільки суд першої інстанції зробив свої висновки без належних підстав, справу вирішено без достатньої перевірки обґрунтованості позовних вимог і заперечень проти позову; висновки суду по суті позовних вимог не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим на підставі повної і всебічної перевірки доказів, їх дослідження і правильної оцінки; тому з висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень.

Встановлено, що 21 червня 1994 року між сторонами зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області 7 червня 2007 року.

За договором купівлі-продажу від 3 червня 1999 року, покупцем у якому зазначений відповідач, було придбано квартиру №10 в будинку № 3 на вулиці І.Франка у м.Самборі (а.с.7,18-19,32), у якій з липня 1999 року зареєстровані сторони (а.с.10,21-23,50). Із пояснень позивача вбачається, що після купівлі квартири у ній за спільні кошти подружжя проведений ремонт, чого не заперечує позивач. До купівлі спірної квартири сторони проживали з дочкою позивача у належній останній квартирі, де крім них проживала ще сім»я власника житла. Тобто, житлом забезпечені не були. Вони працювали та мали доходи. Докази про фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами на час придбання спірної квартири відсутні.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Такі самі правові підстави набуття подружжям права спільної сумісної власності на майно передбачалися статтями 22, 24 КпШС, чинного на час придбання спірної квартири. Відповідно до ч.2 ст. 25 КпШС, положення якої відповідають п.п. 2, 4 ст.65 СК України, при укладенні угод одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Тобто, зазначені норми матеріального права допускають існування факту спільної сумісної власності подружжя, доки не доведено інше. Згідно з п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте кимось із них за час шлюбу, але за кошти, які належали їй чи йому особисто. З огляду на ведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Стороною не надано доказів, що саме виручені від продажу іншої квартири особисті кошти були використані для купівлі спірної квартири, що б давало підстави вважати, що така є особистою власністю відповідача.

Відмовляючи в позові, суд керувався тим, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача, які були виручені від продажу ним та його батьком, як співвласниками, належної їм квартири, посилаючись на показання свідків, які з огляду на положення ст. 59 ЦПК України не є допустимими доказами. Посилаючись на наявність договору купівлі-продажу відчуженої квартири, що до укладення цього правочину належала відповідачу та його батькові, суд лише вказав на наявність такого. Однак не навів жодного мотиву на підтвердження того, що одержані кошти використані на купівлю спірної квартири.

За положеннями ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором.

За таких обставин ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України розподіл судових витрат слід провести пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 88, 303, п.2 ч.1 ст.307, ст.ст. 309, 313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 5 листопада 2009 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задовольнити. Провести поділ спільно нажитого майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2. Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності на ? за кожним квартири № 10 в будинку № 3 на вулиці Івана Франка у місті Самборі.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 239,76 грн. судового збору та 120 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: