АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № Справа № 22ц-7995/09 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Романюк М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі :

головуючого Болтунової Л.М.

суддів Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі Шило С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 листопада 2009 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 01.07.2006 р. відповідач скоїв проти нього злочин - завдав йому тілесні ушкодження середньої тяжкості, внаслідок чого завдав матеріальну та моральну шкоду. Просив стягнути з відповідача на відшкодування матеріальної шкоди 2 999 грн. 64 коп., а саме втрату заробітної плати в розмірі 2 411 грн. 64 коп. та витрат на особливе харчування в розмірі 588 грн., на відшкодування моральної шкоди 10 000 грн., а також судові витрати в розмірі 2 229 грн. 29 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 листопада 2009 року позовні вимоги задоволені частково стягнуто з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 150 грн., судові витрати в розмірі 278 грн., в іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відмовляючи позивачу в позові в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з недоведеності та відсутності підстав для задоволення позову в цій частині. Однак, з даним висновком суду погодитися не можливо з наступного.

В судовому засіданні було встановлено, що 01.07.2006 р. відповідач вчинив злочин відносно позивача. Постановою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.08.2007 р. встановлено, що злочинними діями ОСОБА_3 ОСОБА_2 було завдано тілесні ушкодження у вигляді: закритого внутрішньо-суглобного перелому голівки основної фаланги 1-го пальця правої ступні зі зміщенням відламків, синця голови, які відносяться до середнього ступеню важкості. ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про амністію».

Відповідно до ч.1, 2 ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу 01.07.2006 р. було накладено гіпсову пов'язку на ногу, у зв'язку з чим він був непрацездатним, і яка була знята 24.07.2009 р.

Однак, з 31.06.2006 р. по 07.07.2006 р. позивач був непрацездатним у зв'язку з находженням на стаціонарному лікуванні у МБКЛ №4. З урахуванням зазначеного судова колегія дійшла до висновку що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути втрачений заробіток за період з 07.07.2006 р. по 24.07.2006 р., тобто за 17 днів.

Згідно ст.82 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 1 липня 2006 року встановлений в розмірі 375 гривень.

Таким чином, з відповідача необхідно стягнути втрачений заробіток в розмірі 212 грн. 50 коп., виходячи з наступного розрахунку: 375 (розмір мінімальної заробітної плати) : 30 (кількість днів місяця) х 17 (днів).

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Посилання позивача на те, що він 3 місяця був непрацездатним не може бути прийнято до уваги, т.я. не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

Щодо позовних вимог про відшкодування витрат на особливе харчування.

Як зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" із змінами від 24 жовтня 2003 року N 9 при вирішенні вимог відшкодування витрат на додаткове харчування судам належить виходити з того, що компенсація, якщо його неможливо забезпечити в лікувально-профілактичному або реабілітаційному закладі, визначається за раціоном, складеним дієтологом чи лікарем, який лікує, та затвердженим МСЕК (у відповідних випадках - судово-медичною експертизою) на підставі інформації органів державної статистики про середні ціни на продукти харчування в торговельній мережі того місяця, в якому їх придбали.

З урахуванням зазначеного, приймаючи до уваги, що позивачем не надано суду доказів того, що він потребував додаткового харчування за раціоном, складеним дієтологом чи лікарем, який лікує, та затвердженим МСЕК, судова колегія дійшла до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Приймаючи рішення про відшкодування моральної шкоди в розмірі 150 грн., суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що діями відповідача позивачу було завдано моральну шкоду, але визначаючи його розмір, суд не у повній мірі врахував глибину фізичних та душевних страждань позивача, те, що діями відповідача йому було завдано тілесні ушкодження, які відносяться до середньої ступені важкості, він тривалий час переносив фізичну біль, був позбавлений звичного способу життя. Виходячи з принципу справедливості та співмірності судова колегія вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 500 грн.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ч.1, п.1, 2 ч.3 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на інформаційно-технічне забезпечення; витрати на правову допомогу.

З урахуванням зазначеного судова колегія дійшла до висновку, що на користь позивача з відповідача необхідно стягнути, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, судовий збір в розмірі 12 грн. 07 коп. (51 грн. х 7% + 8 грн. 50 коп.) та витрати на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 2 грн. 10 коп. (30 грн. х 7%).

Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно із ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.11.2008 р. між позивачем та ОСОБА_4, який зареєстрований як фізична особа підприємець, була укладена угода про надання правових послуг. Відповідно до цієї угоди позивач сплатив ОСОБА_4 3 000 грн., за 22 години праці, що підтверджується квитанціями.

Однак, як встановлено, при розгляді справи ОСОБА_4 приймав участь як представник, а тому у компенсації витрат на правову допомогу необхідно відмовити.

В частині стягнення витрат позивача пов'язаних з оплатою за отримання інформації, послуг копіювання, за касове обслуговування необхідно відмовити, тому що відповідно до ст.79 ЦПК України ці витрати не відносяться до судових витрат.

Керуючись ст. 307, п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 листопада 2009 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на відшкодування матеріальної шкоди 212 грн. 50 коп., на відшкодування моральної шкоди 500 грн., судові витрати в розмірі 14 грн. 17 коп.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання законної сили.

Судді: