АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № Справа № 22ц-753/10 Головуючий у 1 й інстанції - Мороз в.П. Доповідач - Котушенко С.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2010 року колегія суддів судовоїпалатиз цивільних справапеляційного судуДніпропетровськоїобласті в складі:

головуючого Котушенко С.П.

суддів Романюк М.М., Максюти Ж.І.

при секретарі Шило С.Ю.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1 ТимофійовичанарішенняІндустріального районного суду м.Дніпропетровськавід 12 серпня 2009 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ШостаДніпропетровська державнанотаріальна контора про визнаннязаповіту та свідоцтва про право на спадщинунедійсними, визнання права власності на житловийбудинок,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2006 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину, про визнання права власності на будинок, мотивуючи позовні вимоги тим, після смерті ОСОБА_3 13 травня 2003 року відкрилась спадщина на будинок по вул.Вологодській,88 в м.Дніпропетровську. Він є племінником померлої, тобто спадкоємцем пятої черги. В червні 2005 року він довідався про смерть тітки та про наявність заповіту, яким усе майно ОСОБА_3 заповідала відповідачеві, а також про отримання ним свідоцтва про право на спадщину на вказаний будинок.

Позивач вказував на те, що ОСОБА_3 неодноразово висловлювала бажання залишити все майно йому, оскільки інших родичів не мала, і ніколи не говорила про свій намір заповісти своє майно іншій особі; що заповіт на користь відповідача підписаний сторонньою особою, яка не мала на це права; що на час складання заповіту спадкодавець тяжко хворіла, знаходилась в критичному стані, в звязку з чим не мала можливості не тільки підписати заповіт, а й адекватно оцінювати те, що відбувається і керувати своїми діями, тому просив про задоволення позову.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровськавід 12 серпня 2009 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення, як постановленого з порушенням норм матеріального та процесуального права та про повернення справи на новий розгляд.

Вивчивши доводи скарги, перевіривши її матеріалами справи, колегія суддів вважає апеляційну скаргу підлягаючою частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Воно є таким, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, вирішить справу згідно із законом, що підлягає застосуванню до правовідносин сторін.

Усупереч зазначеній нормі, суд не встановив дійсний характер правовідносин сторін, обставини справи та підстави заявлених позовних вимог, що призвело до неправильного вирішення спору.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд визнав недійсним заповіт ОСОБА_3 на користь відповідача, посвідчений нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, а також свідоцтво про право на спадщину (домоволодіння вул.Вологодській,88 в м.Дніпропетровську), видане відповідачеві, визнав за позивачем право власності на спадкове майно ОСОБА_3, а саме на вказане домоволодіння.

Ухвалюючи таке рішення, суд не перевірив чи посвідчувався нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори заповіт ОСОБА_3, чи видавалось ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину після її смерті та чи належало вказаній особі спірне домоволодіння.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що заповіт ОСОБА_3 нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори не посвідчувався.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.83), нотаріусом вказаної нотаріальної контори 17 березня 2003 року було посвідчено заповіт ОСОБА_4, яким все своє майно вона заповідала ОСОБА_1, а 25 листопада 2003 року останньому було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинок по вул.Вологодській,88 в м.Дніпропетровську, котрий належав ОСОБА_4. Проте вказані обставини залишились поза увагою суду.

Стаття 10 ЦПК України, закріпивши принцип змагальності сторін, гарантує сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні процесуальні можливості з метою захисту їх порушуваних, оспорюваних чи невизнаних прав та законних інтересів, в тому числі й щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до цієї норми кожна сторона та інша особа, яка бере участь у справі, повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Ухвалюючи рішення суд безпідставно посилався на те, що позивач є племінником (спадкоємцем пятої черги) ОСОБА_3, померлої 13 травня 2003 року, оскільки доказів про смерть вказаної особи, про свої родинні стосунки та про ступінь споріднення з померлою позивачем не надано.

В суді апеляційної інстанції позивач не заперечував проти відсутності свого споріднення зі спадкодавцем, а також проти того, що спадщину після його смерті він не приймав.

Крім того, за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України) ЦК застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 розяснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема відповідні правила ЦК ЦРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Враховуючи те, що суд першої інстанції не взяв до уваги наведені обставини, застосував до спірних правовідносин закон, який не підлягав застосуванню, висновки суду протирічать матеріалам справи, постановлене судове рішення, на підставі ст.309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позову.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 березня 2006 року здійснена державна реєстрація права ОСОБА_2 на спірний обєкт нерухомості, яка підлягає скасуванню у звязку зі скасуванням вказаного рішення ухвалою того ж суду від 12 вересня 2006 року.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 Тимофійовичазадовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровськавід 12 серпня 2009 року скасувати, в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнаннязаповіту та свідоцтва про право на спадщинунедійсними, визнання права власності на житловийбудиноквідмовити.

Скасувати державну реєстрацію права ОСОБА_2 на обєкт нерухомості розташований по вул. Вологодській,88 в м.Дніпропетровську.

Рішеннянабираєзаконноїсили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду Українипротягомдвохмісяців.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: