Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 листопада 2010 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Богонюка М.Я.

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.

при секретарі Луньо К.А.

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 10 червня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дітей, відшкодування судових витрат, витрат на правову допомогу, та позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася з позовом про визначення місця проживання неповнолітніх дітей сторін ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з нею, посилаючись на те, що шлюб між сторонами розірвано, діти залишилися проживати з чоловіком. У неї наявні всі необхідні умови для проживання дітей, проти чого заперечує відповідач. Просить її вимоги задовольнити, стягнути в її користь з відповідача за її позовом судові витрати.

ОСОБА_4 звернувся з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно їхніх неповнолітніх дітей, посилаючись на те, що мати не виконує своїх батьківських обов»язків, ухиляється від утримання дітей. Просить задовольнити його вимоги.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 10 червня 2010 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Позов ОСОБА_4 задоволено. Позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей сторін.

Рішення оскаржила ОСОБА_3

В апеляційній скарзі посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно з»ясованих обставинах справи.. Зазначає, що у неї є всі необхідні умови для належного виховання і утримання дітей, але вона не може виконувати свої батьківські обов»язки, оскільки ОСОБА_4, з яким постійно проживають діти, чинить їй перешкоди у цьому, забороняє зустрічатися з дітьми. Просить скасувати оскаржуване рішення, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечень, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, оскільки в частині позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей суд першої інстанції зробив свої висновки без належних підстав, справу в цій частині вирішено без достатньої перевірки обґрунтованості позовних вимог і заперечень проти позову; висновки суду по суті позовних вимог не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим на підставі повної і всебічної перевірки доказів, їх дослідження і правильної оцінки; тому з висновками суду у зазначеній частині погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення в зазначеній вище частині цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень.

При вирішенні цього спору колегія суддів виходить з інтересів неповнолітніх дітей, положень та принципів Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенції ООН про права дитини, прийнятої та відкритої для підписання, ратифікації та приєднання 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, Європейської соціальної хартії, яка вступила в силу 1 липня 1999 року, Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, Сімейного кодексу України, згідно з якими дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, особливої уваги, має право на особливий захист і допомогу для її благополуччя та гармонійного розвитку. Кожна дитина має право на проживання в сім»ї разом з батьками або в сім»ї одного з них.

Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов»язків має ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до ст.ст. 141, 150 СК України батьки мають рівні права та обов»язки щодо дитини, зобов»язані піклуватися про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, виховувати дитину в дусі поваги до прав і свобод інших людей, любові до своєї сім»ї, родини, свого народу, своєї Батьківщини, забезпечувати здобуття дитиною освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Право на виховання дитини є одним із найважливіших батьківських прав. Водночас, це право є і обов»язком.

Стаття 157 цього Кодексу передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо, зобов»язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Статтею 153 СК України встановлено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою.

Встановлено, що сторони з 8 вересня 1997 року до 30 червня 2004 року перебували в шлюбі, від якого вони мають дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що стверджується копіями свідоцтв про народження, розірвання шлюбу та рішенням суду (а.с.3-6). Після укладення шлюбу сторони проживали в с.Туринка в господарсьві батьків ОСОБА_4, де після народження зареєстровані і проживають діти сторін. Сторонами не визначене місце проживання дітей. На даний час сторони проживають окремо.

Сім»я, у якій проживають діти, малозабезпечена, але дітям забезпечено задовільні матеріально-побутові умови (а.с.18-21,88-89,143). Батько дітей характеризується позитивно, піклується про утримання, навчання і виховання дітей. Мати характеризується негативно в частині відношення до виховання та утримання дітей, є малозабезпеченою, власного житла не має, належні умови для виховання та розвитку дітей за місцем її проживання не створено (а.с.92, 98 -103,142).

По справі встановлено, що діти сторін з часу народження проживають разом з батьком. Діти утримуються та виховуються в належних умовах, забезпечені всім необхідним. Батько цікавиться та піклується утриманням і вихованням дітей. У дітей склався певний порядок життя, до якого вони звикли, вони прихильні до батька. Зміна соціального середовища може негативно вплинути на загальний емоційний стан дітей.

Відповідно до ст.ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким з них буде проживати дитина, спір між ними вирішується з врахуванням ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов»язків, особистої прихильності дитини до кожного з них, віку дитини, стану її здоров»я та інших обставин, що мають істотне значення для справи.

Колегія суддів прийшла до висновку, що неповнолітніх дітей сторін, з врахуванням їхнього віку, стану здоров»я, встановлених по справі обставин, прихильності дітей до батька, слід залишити проживати з батьком, що не позбавляє матір права спілкуватися з дітьми, брати участь у їх утриманні та вихованні; здійснювати в повному обсязі всі свої права і обов»язки щодо дітей.

На підставі аналізу зібраних по справі доказів суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні вимоги ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей сторін разом з нею. З висновками суду першої інстанції в цій частині слід погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітніх дітей сторін колегія суддів виходить з того, що позбавлення батьківських прав, тобто наданих батькам до досягнення дитиною повноліття прав на її виховання, захист її інтересів, є крайнім і надзвичайним заходом впливу. Батьки можуть бути позбавлені батьківських прав тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України у випадках їх винної поведінки.

Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач не надав доказів про наявність підстав, перелік яких наведено в ст.164 СК України, який є вичерпним, для позбавлення батьківських прав відповідача щодо дітей сторін.

Стаття 214 ЦПК України вимагає від суду під час ухвалення рішення об»єктивно вирішити всі питання щодо обставин, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та визначити якими доказами вони підтверджувалися. Проте суд першої інстанції вирішив спір без належного обґрунтування своїх висновків з посиланням на норми закону, з врахуванням наданих по справі доказів.

Колегія суддів, з врахуванням всіх доказів про справі в їх сукупності, не може взяти до уваги висновки органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно дітей сторін.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване рішення в частині вирішення вимоги про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, висновки суду першої інстанції, викладені у цьому рішенні, не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Процесуальний закон не відносить до судових витрат витрати за послуги представника у суді. Сторони при звернення до суду понесли витрати, які відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України мають бути покладені на них. Тому вимога ОСОБА_3 про стягнення в її користь судових витрат до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, ст. 309, 313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 10 червня 2010 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про позбавлення її батьківських прав, скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про позбавлення її батьківських прав відносно дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: