Іллінецький районний суд Вінницької області
РІШЕННЯ

ІМЯМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2010 року Іллінецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Марчук В.С.

при секретарі Самофал О.Г.

з участю прокурора Папроцького В.А.

адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Іллінці справу за позовом ОСОБА_2 до Іллінецького державного аграрного коледжу м. Іллінці Вінницької області, ДП «Сільськогосподарське підприємство «Іллінецьке» с. Іллінецьке Іллінецького району Вінницької області та ОСОБА_3 про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди і поновлення строку звернення до суду,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася в суд з даним позовом, вказуючи, що 20 вересня 2008 року наказом № 88 її було звільнено з роботи з посади обліковця МТФ виробничої частини Іллінецького державного аграрного коледжу, який був підписаний директором ОСОБА_3.

19 липня 2008 року тим же директором ОСОБА_3 було видано наказ № 63 про попередження працівників виробничої частини коледжу про вивільнення з роботи, з яким ОСОБА_2 була ознайомлена лише 25.07.2008 року, що підтверджується її підписом у наказі. За таких обставин, позивачка вважає звільнення незаконним, зокрема через порушення вимог ст. 492 КЗпП України про двомісячний строк попередження працівників перед їх вивільненням.

Ще позивачка вважає, що при її звільнення порушені вимоги ч. 1 п. 1 ст. 40, ст. 43, ст. 46 та ст. 116 КЗпП України так, як при звільненні їй не пропонувалася інша робота; згода на її звільнення профспілковим комітетом була дана у її відсутність та трудова книжка і розрахунок видані не в день звільнення, а лише 3.10.08 року.

Тому позивачка просить суд поновити її на роботі, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу і 3000 грн. моральної шкоди, завданої незаконним звільнення, яке змінило її звичайний спосіб життя, погіршило матеріальне становище, оскільки зменшився дохід, а вона є інвалідом ІІІ групи і потребує витрат на лікування та посилене харчування.

Ще позивачка просить суд поновити строк звернення до суду, при цьому зазначає, що одразу після звільнення, за захистом своїх порушених прав вона звернулася із заявою до Управління праці та соціального захисту населення Іллінецької райдержадміністрації.

У судовому засіданні позивачка повністю підтримує позовні вимоги з викладених підстав та додає, що ознайомилася з наказом про наступне вивільнення лише 25.07.2008 року, при цьому їй секретар сказала, що буде звільнення у звязку зі скороченням штатів.

ОСОБА_2 після цього продовжувала працювати, а 20.09.08 року в конторі, в її присутності було зачитано наказ про звільнення її у звязку зі скороченням штату працівників. Наказ про звільнення вона отримала днів через 8-10 після 20.09.2008 року. Є пенсіонеркою з 1999 року і з того часу отримує пенсію.

Не звернулася в суд своєчасно за поновленням на роботі так, як думала, що вирішить це питання добровільно, оскілки звернулася за захистом до Управління праці.

Прокурор Папроцький В.А. позов підтримує з викладених підстав так, як і представник позивачки адвокат ОСОБА_1.

Представник відповідача Іллінецького державного аграрного коледжу ОСОБА_4 позову не визнає, вважає, що позивачка пропустила строк звернення до суду без поважної причини і тому просить суд відмовити їй у позові. Ще ОСОБА_4 вважає, що при звільненні ОСОБА_2 законодавство не було порушено: її звільнили у звязку зі скороченням штатів коледжу; іншої роботи не було. Так-як відповідач не має можливості надати позивачці будь-яку роботу у себе, а у ДП «СП «Іллінецьке» - не в праві поновлювати, просить відмовити у позові в цілому.

Представник відповідача ДП «Сільськогосподарське підприємство «Іллінецьке» ОСОБА_5 теж позову не визнає тому, що позивачка звільнення з роботи з виробничої частини коледжу 20.09.2008 року, а ДП «Сільськогосподарське підприємство» було утворене лише 23.12.2008 року, це зовсім інше підприємство і поновити на попередній роботі ОСОБА_2 не має можливості. Крім того, ОСОБА_2 пропустила строк звернення до суду без поважних причин, що є підставою для відмови у позові.

Відповідач ОСОБА_3 теж на визнає позову у звязку з тим, що звільнення відбулося вимушено у звязку з реорганізацією коледжу, зменшенням виробництва були скорочені штати, а відповідно штатний розпис; надати іншу роботу позивачці не було можливості.

Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, допитавши свідка та вивчивши інші надані докази, суд приходить до слідуючого.

Виходячи з пояснень сторін, у березні місяці 2008 року Іллінецький державний аграрний коледж відєднався у самостійну юридичну особу від Вінницького державного аграрного університету і ОСОБА_2 26.03.2008 року була прийнята на посаду лаборанта обліковця даного коледжу. Це підтверджується і трудовою книжкою ОСОБА_2 (а/с 23-25);

Відповідно до наказу № 88 від 20.09.2008 року директора Іллінецького державного аграрного коледжу ОСОБА_3 ОСОБА_2 було звільнено з зазначеної посади за ч. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто у звязку зі скороченням штатів (а/с 11).

Позивачка ж звернулася з даним позовом до суду аж 15.04.2009 року (а/с 2), тобто через пів року після звільнення, незважаючи на те, що копію наказу про своє звільнення, як зазначила ОСОБА_2 в судовому засіданні, вона отримала через 8-10 днів після звільнення.

Таким чином, позивачка пропустила місячний строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпПУ.

Ця ж сама ст. 233, а також ст. 232 КЗпП України зазначають, що трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі не залежно від підстав припинення трудового договору розглядаються безпосередньо в судах.

Тому, звернення позивачки за вирішенням спору до Управління праці та соціального захисту населення Іллінецької райдержадміністрації, суд не може розцінювати, як поважну причину пропуску строку звернення до суду і вважає, що ОСОБА_2 даний строк пропустила без поважної причини, тому у позовній вимозі щодо його поновлення слід відмовити.

А оскільки строк пропущено без поважної причини, то виходячи з вимог ст. 267 ч. 4 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, у позові слід відмовити у звязку з пропуском позивачкою строку позовної давності.

Те, що позивачка була попереджена про її наступне вивільнення не 19.07.2008 року, а саме 25.07.2008 року, підтверджується сторонами та її підписом у наказі № 63 від 19.07.08 року (а/ с 7).

Проте, виходячи з Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», а саме: з п. 19 при недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює його дату звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

Тому, порушення зазначеного строку не є підставою для поновлення позивачки на роботі.

Щодо згоди профспілкового комітету на звільнення ОСОБА_2 з роботи, то оскільки було судом встановлено, що така згода була дана 21.07.2008 року з порушенням норм ст. 43 КЗпП України, а саме: у відсутність ОСОБА_2, судом, відповідно до тієї ж Постанови Пленуму Верховного Суду України, а саме: п. 15, було зупинено провадження по справі 11.06.2010 року та був даний запит до профспілкового комітету Іллінецького ДА коледжу щодо згоди на звільнення і на засіданні профкому 25.06.01 року з участю ОСОБА_2 така згода була надана, згідно протоколу № 4 від 25.06.2010 року.

ОСОБА_2 Дійсно звільнена у звязку зі скороченням штатів, що видно із штатних розписів Іллінецького ДАК з 1 квітня 2008 року по 31.07.08 року та з 1.08.2008 року, де кількість відрядних працівників, до яких відносилася і ОСОБА_2, була зменшена на 22 одиниці.

Так, як ОСОБА_2 ще з 2004 року була пенсіонеркою і отримувала на час її звільнення та отримує на даний час пенсію. вона не мала переваг для залишення її на роботі, виходячи з вимог ст. 42 КЗпП України.

Щодо вимог позивачки про її поновлення в ДП «СП «Іллінецьке», то вона теж безпідставна так, як дане підприємство утворилося лише у грудні місяці 2008 року, а крім того-звільнення законне і підстави для поновлення будь де відсутні, а отже відсутні підстави для задоволення і інших вимог.

Отже, позов безпідставний і у ньому слід відмовити повністю.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 208-215 ЦПК України;ст. 267 ЦК України; ст. ст. 41, 40, 43, 42, 232, 233, 116 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_2 до Іллінецького державного аграрного коледжу м. Іллінці Вінницької області, ДП «Сільськогосподарське підприємство «Іллінецьке» с. Іллінецьке Іллінецького району Вінницької області та ОСОБА_3 про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди і поновлення строку звернення до суду відмовити у звязку з пропуском місячного строку звернення до суду без поважних причин та за безпідставністю позовних вимог.

На рішення протягом 10 діб з часу його проголошення може бути подана апеляція.

Суддя: