Ізяславський районний суд Хмельницької області
Справа № 2-13/2010 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2010 року Ізяславський райсуд Хмельницької області в складі головуючої судді Янішевської О. С., при секретарі Новіковій Л. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізяславі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Ізяславський Райагробуд», ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності на неї, усунення перешкод в користуванні квартирою та переведення прав і обовязків покупця,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на квартиру та усунення перешкод в користуванні нею. В ході судового розгляду позивач позовні вимоги уточнив, просить визнати догові купівлі-продажу квартири недійсним, визнати його право власності на квартиру, усунути перешкоди в користуванні квартирою та перевести на позивача права і обовязки покупця, мотивуючи це тим, що, працюючи механіком в Ізяславській центральній районній лікарні (далі ЦРЛ), відповідно до угоди між головою міжколгоспбуду ОСОБА_4 та головним лікарем ЦРЛ ОСОБА_5 він отримав двокімнатну квартиру в недобудованому будинку № 99 по вул. Жовтневій в м. Ізяславі. Позивач посилається на те, що приймав участь у завершенні будівництва будинку, оскільки організація не мала коштів. ОСОБА_1 вказує, що у 2007 році ОСОБА_6 без відома позивача, його попередження та зясування обставин отримання квартири та завершення будівництва продав квартиру позивача ОСОБА_3, а 27 грудня 2007 року самочинно зламав замок квартири та закрив на новий. Позивач посилається, що в грудні 1995 року комісією райагробуду в складі голови ОСОБА_4, економіста ОСОБА_7, завідуючої кадрами ОСОБА_8 з однієї сторони та представника ЦРЛ з другої сторони, на підставі договору від 03 серпня 1992 року, укладеного сторонами, та рішення третьої сесії районної ради ХХІІ скликання від 26 травня 1995 року «Про надання матеріальної і фінансової допомоги лікувальним закладам району» проведено передачу виділеної йому житлової площі. ОСОБА_1 зазначає, що вкладав власні кошти на влаштування опоряджувальних робіт, необхідних для приведення квартири в стан жилої і витратив на це 27078 грн., вказує, що квартира була умебльована і оснащена всім необхідним для проживання, сімя проживала в квартирі. Позивач посилається на п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» на право привілеєвої купівлі частки в спільній власності.

Позивач ОСОБА_1, його представники ОСОБА_9, ОСОБА_10 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Позивач ОСОБА_1 в останнє судове засідання не зявився.

Представники відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Ізяславський Райагробуд» (далі ТОВ)- ОСОБА_6, ОСОБА_11 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав.

Третя особа на боці відповідача без самостійних вимог приватний нотаріус ОСОБА_12 позовні вимоги не визнав, в останнє судове засідання не зявився, в заяві просив справу розглядати за його відсутності.

Представник третьої сторони на боці відповідача без самостійних вимог Ізяславської районної центральної лікарні, залученої до участі в справі згідно ухвали Ізяславського райсуду від 15 червня 2009 року ОСОБА_13 в останнє судове зсідання не зявився, в заяві просив справу розглядати у його відсутність.

Допитавши сторони, свідків, перевіривши матеріали справи, суд знаходить, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та

правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Відповідно до ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно рішення виконавчого комітету Ізяславської міської ради № 48 від 22 березня 1985 року міжколгоспбуду була виділена земельна ділянка площею 0,15 га по вул. Жовтневій № 99 під будівництво гуртожитку на 100 місць та їдальні на 25 місць.

Згідно рішення виконавчого комітету Ізяславської міської ради № 78 від 29 червня 2000 року Ізяславській районній орендній будівельній організації «Райагробуд» було надано дозвіл внести зміни в проектну документацію назви будівництва гуртожитку на 100 чоловік із їдальнею на 25 місць в м. Ізяславі по вул. Жовтневій, 99, на будівництво житлового будинку на 27 квартир з вбудованими магазинами продовольчим та аптечним.

28-квратирний будинок № 99 по вул. Жовтневій в м. Ізяславі був прийнятий в експлуатацію 16 лютого 2006 року, що підтверджується актом Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта. Право власності на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Ізяславський Райагробуд» в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 21 липня 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно..

Згідно статуту ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Ізяславський Райагробуд» ця організація є правонаступником Ізяславської районної орендної будівельної організації «Райагробуд».

Згідно ст. 53 Житлового Кодексу України жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідно районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.

Відповідно до ст. 58 Житлового Кодексу України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно ст. 127 Житлового Кодексу України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 128 Житлового Кодексу України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Позивач та його представники посилаються на те, що ОСОБА_1 рішенням № 7 від 28 вересня 1992 року профспілкового комітету ЦРЛ дано згоду на виділення двохкімнатної квартири в будинку по вул. Жовтневій, що будується, відповідно до угоди від 03 вересня 1992 року між ЦРЛ і міжколгоспбудом, що підтверджується архівною довідкою, копією протоколу, поясненнями допитаного в якості свідка ОСОБА_14, який в 1992 році являвся головою профкому ЦРЛ, який підтвердив, що дійсно головний лікар ЦРЛ запропонував виділити ОСОБА_1 жиле приміщення і про це було прийняте спільне рішення профкому та адміністрації ЦРЛ .

Питання щодо виділу квартири ОСОБА_1 вирішувалось на засіданні профкому ЦРЛ також в 1997 та 1998 року, що підтверджується відповідно копіями протоколів № 14 від 26 грудня 1997 року та № 6 від 14 квітня 1998 року, однак в жодному рішенні не вказано номер квартири, яка виділялась позивачеві, а в протоколі засідання профкому № 6 від 14 квітня 1998 року вказано про надання згоди на виділення ОСОБА_1 двохкімнатної квартири по вул. Жовтневій в гуртожитку агробуду.

В позовній заяві позивач посилається на те, що в грудні 1995 року комісією райагробуду в складі голови ОСОБА_4, економіста ОСОБА_7, завідуючої кадрами ОСОБА_8 з однієї сторони та представника ЦРЛ з другої сторони, на підставі договору від 03 серпня 1992 року, укладеного сторонами, та рішення третьої сесії районної ради ХХІІ скликання від 26 травня 1995 року «Про надання матеріальної і фінансової допомоги лікувальним закладам району» проведено передачу виділеної йому житлової площі, однак будь-яких доказів проведення передачі, зокрема акту, позивач суду не надав. Допитаний в якості свідка ОСОБА_4 не підтвердив факту передачі комісією ОСОБА_1 житлового приміщення.

ОСОБА_1 посилається на угоду між головою міжколгоспбуду ОСОБА_4 та головним лікарем ЦРЛ ОСОБА_5 від 03 серпня 1992 року, однак такої угоди суду не надав. В ЦРЛ та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Ізяславський Райагробуд» зазначена угода відсутня, що підтверджується поясненнями представників вказаних організацій та відповідними довідками. В архівному відділі Ізяславської райдержадміністрації зазначена угода відсутня, що підтверджується поясненнями представника ЦРЛ ОСОБА_13

Після прийняття будинку в експлуатацію позивач з приводу остаточного розподілу квартир нікуди не звертався, ордеру на квартиру не отримував, що підтверджується поясненнями самого позивача та його представника ОСОБА_9

Зазначені обставини також підтверджуються рішенням виконавчого комітету Ізяславської міської ради № 152 від 17 жовтня 2007 року, згідно якого ОСОБА_1 знято з квартирного обліку в звязку з виїздом на постійне місце проживання до іншого населеного пункту в с. Васьківці Ізяславського району Хмельницької області.

ОСОБА_1 та ОСОБА_9 в будинку № 99 по вул. Жовтневій в м. Ізяславі зареєстровані не були, що підтверджується паспортами вказаних осіб, копії яких приднано до матеріалів справи.

Допитана в якості свідка ОСОБА_15, котра працює листоношею в с. Васьківці Ізяславського району Хмельницької області, вказала, що сімя ОСОБА_9 на протязі останніх пяти років постійно проживають з батьками в с. Васьківці Ізяславського району Хмельницької області.

Покази свідка підтверджуються рішенням виконавчого комітету Ізяславської міської ради № 152 від 17 жовтня 2007 року, згідно якого ОСОБА_1 знято з квартирного обліку в звязку з виїздом на постійне місце проживання до іншого населеного пункту в с. Васьківці Ізяславського району Хмельницької області.

Позивач та його представники не надали суду доказів того, що ОСОБА_1 набув право власності на квартиру в будинку № 99 по вул. Жовтневій в м. Ізяславі.

Згідно ст. 328 Цивільного Кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Згідно ст. 334 Цивільного Кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно ст. 655 Цивільного Кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона ( продавець ) передає або зобовязується передати майно ( товар ) у власність другій стороні ( покупцеві ), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно ( товар ) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 657 Цивільного Кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку ( квартири ) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

27 грудня 2006 року між ТОВ та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1. Договір укладено у письмовій формі та посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_12 ОСОБА_12 підтвердив, що договір вчинено належним чином, відповідно до вимог закону.

Згідно ст. 203 Цивільного Кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 Цивільного Кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Позивачем та його представниками не було вказано жодних підстав, передбачених параграфом 2 глави 16 Книги першої Цивільного кодексу України та не було надано доказів недійсності правочину.

За таких обставин суд приходить до висновку, що вимоги позивача безпідставні і задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 41, 47, 55 Конституції України, ст. ст. 53, 58, 127, 128 ЖК України, ст.ст. 203, 215, 216, 328, 331, 655, 656, 657 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57, 58, 59, 60, 62, 63, 64, 174, 209, 212, 213, 214, 215, 291, 294 ЦПК України,

Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються апеляційному суду Хмельницької області через Ізяславський райсуд.

Суддя