Іллінецький районний суд Вінницької області
РІШЕННЯ

ІМЯМ УКРАЇНИ

17 вересня 2010 року Іллінецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Марчук В.С.

при секретарі Самофал О.Г.

адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Іллінці справу за позовом ОСОБА_2 до Іллінецького державного аграрного коледжу; ДП «Сільськогосподарське підприємство «Іллінецьке» с. Іллінецьке Іллінецького району Вінницької області та ОСОБА_3 про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу і стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з даним позовом вказуючи, що 20 вересня 2008 року наказом № 88 його було звільнено з роботи з посади завідуючого нафтовим господарством виробничої частини Іллінецького державного аграрного коледжу. Дане звільнення позивач вважає незаконним так, як на його думку, відповідач порушив вимоги законодавства про те, що розірвання трудового договору із працівником з ініціативи власника у звязку зі скороченням чисельності або штату працівників а саме по п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України допускається лише в разі неможливості перевести на іншу роботу, а йому інша робота не пропонувалася; згода профспілкового комітету на звільнення дана без участі ОСОБА_2 на засіданні та не дотриманий двомісячний термін попередження перед звільненням, оскільки 19.07.2008 року директор коледжу ОСОБА_3 наказом № 63 попередив працівників про вивільнення з посади у звязку зі скороченням, а ОСОБА_2 відмовився підписати даний наказ. Акт про попередження було складено 21.07.2008 року. Строк пропустив у звязку з тим, що звернувся за захистом до Управління праці, а не в суд.

При цьому позивач ще зазначає, що таким незаконним звільненням йому завдано моральної шкоди у розмірі 3000 грн. тим, що він позбувся заробітку, що значно погіршило матеріальний стан його сімї; що він морально страждав, оскільки до звільнення працював бездоганно.

Тому просить суд поновити на займаній посаді та стягнути заробіток за час вимушеного прогулу і зазначену маральну шкоду.

У судовому засіданні позивач підтримує заявлені вимоги з викладених підстав та пояснює, що наказ про звільнення підписував ОСОБА_3 директор коледжу, а зачитував цей наказ ОСОБА_4, який тоді працював у коледжі, а при утворенні ДП «СП Іллінецьке» став директором цього підприємства. Тому позивач предявив позов до обох: коледжу та підприємства. Після скорочення штату такої посади немає, але є робота заправщика.

На час звільнення він уже був пенсіонером.

Представник позивача адвокат ОСОБА_1 підтримує позов з тих же підстав.

Представник відповідача Іллінецького ДА коледжу ОСОБА_5 позову не визнає, вважає звільнення законним так, як відбулося скорочення штату і посада, яку займав позивач з 1 серпня 2008 року була скорочена відповідно до нового штатного розпису.

ОСОБА_2 повідомили 19.07.2008 року про наступне його вивільнення в бухгалтерії виробничої частини, але від підпису про це, він відмовився. Інших робіт не було, тому його не влаштували. На засідання профкому його теж запрошували, але він не прийшов 21.07.2008 року, тому згода була дана у його відсутність.

ОСОБА_5 вважає, що позивач пропустив строк оскарження свого звільнення до суду не по поважній причині і просить відмовити у позові.

Відповідач ОСОБА_3 теж позову не визнає з тих же підстав.

У звязку з розподілом у серпні місяці 2008 року коледжу на навчальну та господарську частини, скорочення штатів не було можливості трудовлаштувати позивача.

Представник відповідача ДП «СП Іллінецьке» ОСОБА_6 теж не визнає позову, вважає, що строк оскарження звільнення до суду пропущено без поважних причин; так-як ОСОБА_2 було звільнено 20.09.2008 року з Іллінецького ДАК, а ДП «СП Іллінецьке» утворилося аж 23.12.2008 року, то дане підприємство не має підстав для поновлення позивача на роботі; посада, яку позивач займав до звільнення, теж відсутня у штатному розписі підприємства.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, інші надані докази та допитавши свідків, суд приходить до слідуючого.

Як вказує сам позивач у своїй позовній заяві, 19.07.2008 року, коли директор ОСОБА_3 наказом № 63 попередив працівників про наступне вивільнення у звязку зі скороченням штату, він цей наказ підписувати відмовився.

Про це вказали ОСОБА_5 та ОСОБА_3 Цей факт підтверджується крім того, актом від 21.07.2008 року; показами свідка ОСОБА_7

З цих доказів, суд робить висновок, що позивач був попереджений про наступне вивільнення саме 19.07.2008 року. А, отже, його звільнення, яке відбулося відповідно до наказу № 88, сталося через 2 місяці 20.09.2008 року.

Те, що посади завідуючого нафтовим господарством була скорочена, підтверджено самим позивачем, відповідачами та штатними розписами: у штатних розписах, які діяли в Іллінецькому ДАК до 1.08.2008 року посада зав. нафтовим господарством існувала, а в штатному розписі з 1.08.2008 року вона відсутня (а/с 15, 18).

Про це повідомила суд і свідок ОСОБА_8 щодо трудовлаштування, то суд приймає до уваги покази відповідача ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_2 не був трудовлаштований через відсутність посад у завязку зі скороченням штату і розподілом господарства, вважає ці пояснення належним доказом даної обставини; позивач же нічим не спростував даного доказу. Тому, суд вважає, що дана вимога законодавства відповідачем порушена не була. Ще суд при цьому враховує, що з посади був звільнений пенсіонер ОСОБА_2, який отримував пенсію за віком з 1.05.2008 року (а/с 26).

Оскільки, виходячи з пояснень голови профкому свідка ОСОБА_7 позивач був відсутній на засіданні профспілкового комітету від 21.07.2008 року; це стверджує і позивач, то судом був наданий відповідачу - Іллінецькому ДАК термін для проведення нового засідання. І відповідно до протоколу № 6 засідання профспілкового комітету Іллінецького державного аграрного коледжу від 16.07.2010 року, профспілковий комітет дав згоду на звільнення ОСОБА_2 з посади завідувача нафтовим господарством.

Таким чином, суд вважає, що при звільненні ОСОБА_2 з займаної посади, відповідачем Іллінецьким ДАК не було допущено порушень трудового законодавства України, які б давали підстави для його поновлення на посаді. А, отже, у цій частині позову слід відмовити.

Щодо вимог до іншого відповідача ДП «СП Іллінецьке» про поновлення на роботі, то вони теж безпідставні так, як виходячи з показів сторін, позивач працював у Іллінецькому ДАК і 20.08.2008 року був звільнений відповідно до наказу № 88 саме з коледжу (а/с 12, 22). ДП «СП Іллінецьке» створене аж 23.12.2008 року, що видно з свідоцтва про його державну реєстрацію серії АО1 № 489114, тому і в цій позовній вимозі слід відмовити позивачу.

А, оскільки відсутні підстави для поновлення позивача на роботі, то відсутня моральна шкода і підстави для виплати середнього заробітку за вимушений прогул.

Виходячи з вимог ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору про звільнення до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як зазначає позивач у позовній заяві, трудову книжку він отримав 3 жовтня 2008 року (а/с 3), подав же позов аж 15 квітня 2009 року (а/с 2). Отже місячний термін звернення до суду позивач дійсно пропустив.

Щодо причин його пропуску на яку посилається позивач, то так-як ст. 233 КЗпП України передбачає звернення з заявою про поновлення на роботі в місячний строк саме до суду, а не в будь-які інші органи, суд вважає, що така причина пропуску строку не є поважною. Отже і в цій позовній вимозі слід відмовити, таким чином, у позові слід відмовити вцілому.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 208-215 ЦПК України; ст. ст. 40, 42, 43, 492, 232, 233, 234-237 КЗпП України, суд

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_2 до Іллінецького державного аграрного коледжу м. Іллінці Вінницької області, ДП «Сільськогосподарське підприємство «Іллінецьке» с. Іллінецьке Іллінецького району Вінницької області та ОСОБА_3 про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди відмовити.

На рішення протягом 10 діб з часу його проголошення може бути подана апеляція.

Суддя: