Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Богонюка М.Я.

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.

при секретарі Луньо К.А.

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 9 червня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства «Будівельне управління-62» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу -,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся із позовом, з врахуванням доповнень, прийятих судом, про скасування наказу №103 від 1 липня 2010 року, поновлення його на роботі, проведення виплати несплачених сум та виплату заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на його незаконне звільнення з роботи, непроведення належних йому виплат заробітку.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 9 червня 2010 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення оскаржив ОСОБА_1 В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно зясованих обставинах справи. Стверджує, що працював у відповідача сторожем з 3 вересня 2007 року. В 2007-2008 роках йому нараховували і видавали заробітну плату. З січня 2009 року відповідач припинив нарахування заробітної плати. 20 липня 2009 року він написав заяву про звільнення за власним бажанням. Відповідачем виданий оскаржуваний наказ про його звільнення від 1 липня 2009 року. Повний розрахунок з ним проведений не був. Трудову книжку він отримав у вересні 2009 року. Просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечив, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, оскільки суд першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про проведення розрахунку та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, викликаного затримкою видачі трудової книжки, зробив свої висновки без належних підстав, справу вирішено без достатньої перевірки обґрунтованості позовних вимог і заперечень проти позову; висновки суду по суті позовних вимог в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим на підставі повної і всебічної перевірки доказів, їх дослідження і правильної оцінки; тому з висновками суду в цій частині погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення у зазначеній частині цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень, крім встановлених законом випадків. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Встановлено, що позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах з 3 вересня 2007 року (наказ № 123 від 31 серпня 2007 року). Наказом №103 від 1 липня 2009 року позивач звільнений з роботи з цього числа по ст.38 КЗпП України (за власним бажанням) згідно поданої ним 20 липня 2009 року заяви, у якій не зазначено дату, з якої позивач просив його звільнити. Наказом №91 від 27 липня 2009 року було відмінено, як помилковий за датою звільнення, наказ №103 від 1 липня 2009 року та вказано дату звільнення 3 серпня 2009 року (а.с.37, 38, 48). Після подачі заяви про звільнення позивач на роботу не виходив, що підтверджується табелем обліку використання робочого часу за липень 2009 року (а.с.31), не спростовано належними і допустимими доказами, чого не заперечує і позивач. 2 вересня 2009 року ОСОБА_1 подав заяву, де просив раніше подану заяву про його звільнення від 20 липня 2009 року вважати недійсною і звільнити його за ст.З6 п.1 КЗпП України (а.с.З). 11 вересня 2009 року позивач подав заяву, у якій просив заяву від 2 вересня 2009 року про його звільнення за ст.З6 п.1 КЗпП України вважати недійсною (а.с.4). Позивач не відкликав свою заяву про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України, подану 20 липня 2009 року. Повний розрахунок з позивачем у день звільнення проведений не був. Трудову книжку позивач отримав у вересні 2009 року.

Суд вирішив спір по суті, вказавши, що позивач пропустив строк звернення до суду для вирішення трудового спору, передбачений ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

В частині відмови у задоволенні вимог про скасування наказу про звільнення позивача з 1 липня 2009 року та поновлення його на роботі з виплатою заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходив з наявних у справі доказів і зробив правильні висновки, з якими слід погодитися, оскільки такі не спростовуються доводами апеляційної скарги. Оскаржуване рішення в цій частині слід залишити без змін, оскільки при вирішенні цих вимог суд правильно визначив характер спірних правовідносин та встановив дійсні обставини справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в цій частині ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів, оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку та провести повний розрахунок. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Позивачу нараховані розрахункові в сумі 461,00 грн., які йому не виплачені в день звільнення а поміщені на депозитний рахунок у звязку з відсутністю позивача на роботі в цей день. Докази про наявність вини відповідача у непроведенні розрахунку з позивачем в день звільнення не надані.

Одночасно відповідачем не надано доказів про виконання ним належним чином вимог ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні позивача в частині видачі належно оформленої трудової книжки.

Частиною 4 статті 235 вказаного Кодексу визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, викликаного затримкою видачі трудової книжки.

Правила статей 47,116, 235 КЗпП України про строки видачі належно оформленої трудової книжки стосуються припинення трудового договору.

Колегія суддів, виходячи з аналізу доказів по справі, робить висновок, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення належних йому сум підлягають до часткового задоволення. Оскаржуване рішення підлягає зміні.

Судом встановлено, що позивачу не були виплачені належні йому від відповідача суми в день звільнення, які були нараховані і поміщені на депозитний рахунок підприємства у звязку з відсутністю позивача в день звільнення на роботі. Належно оформлена трудова в день звільнення позивачу не видана.

Суд всупереч вимогам ст.ст. 57,212 ЦПК України не дав оцінки доводам позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, викликаного затримкою видачі трудової книжки.

Виходячи з вимог ст.ст. 116, 117, 235 КЗпП України, розяснень Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», колегія суддів приходить до висновку, що з вини відповідача при звільненні позивача з роботи були допущені порушення його трудових прав, що призвело до вимушеного прогулу, повязаного із затримкою видачі трудової книжки. З відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за весь період затримки видачі трудової книжки, оскільки роботодавець не довів відсутності своєї вини у цьому. Стягненню підлягають нараховані і не виплачені розрахункові кошти в сумі 461,00 грн.

Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню в користь позивача, розраховується відповідно до Постанови КМУ від 8 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». При цьому, середня заробітна плата обчислюється виходячи з останніх двох календарних місяців роботи, які були відпрацьовані позивачем. Затримка видачі трудової книжки складає два місяці.

Таким чином, стягненню підлягають нараховані і не виплачені позивачу розрахункові в сумі 461,00 грн., а також середній заробіток за час затримки видачі йому трудової книжки в сумі 1257,40 грн. (628,7х2), всього: 1718,4 грн.

Керуючись ст.303, п.1,3 ч.1, ст.307, ст. ст. 308, 309, 313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 9 червня 2010 року змінити. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково. Стягнути із Закритого акціонерного товариства «Будівельне управління-62» (81652, Львівська область, м.Новий Розділ, вул. Шевченка,6 Код , р/р 0018 в АК ПІБ м. Миколаєва, МФО 325451; інд. податковий номер: 14) в користь ОСОБА_1 1718,40 грн. (одну тисячу сімсот вісімнадцять грн. 40 коп.) розрахункових коштів та середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: