Апеляційний суд Івано-Франківської області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2010 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Івано- Франківської області в складі:

Головуючої Стефанів Н.С.

суддів Матківського Р.Й., Меленко О.Є.

секретаря Пожар Р.В.

з участю редставника апелянта ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Княжолуцької сільської ради, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 про скасування рішення сесії Княжолуцької сільської ради №150/3/2009 року від 03 липня 2009 року та стягнення моральної шкоди, зустрічну позовну заяву Княжолуцької сільської ради до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_3 про визнання державного акту на землю недійсним, за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та Княжолуцької сільської ради Долинського району на рішення Долинського районного суду від 25 січня 2010 року, -

встановила:

У серпні 2009 року ОСОБА_4 звернулась до Княжолуцької сільської ради про скасування рішення сесії Княжолуцької сільської ради №150/3/2009 від 03.07.2009 року та стягнення моральної шкоди.

У вересні 2009 року Княжолуцька сільська рада подала зустрічну позовну заяву про визнання державного акту на землю недійсним.

Рішенням Долинського районного суду від 25 січня 2010 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано нечинним та скасовано рішення Княжолуцької сільської ради Долинського району Івано-Франківської області від 03 липня 2009 року №150/3/2009 року. Стягнено з Княжолуцької сільської ради на користь ОСОБА_4 одну тисячу грн.. моральної шкоди.

Стягнено з Княжолуцької сільської ради на користь ОСОБА_4 45 грн. судових витрат та стягнено 700 грн. виплат по наданню юридичної допомоги адвокатом. В позові Княжолуцької сільської ради до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання державного акту на землю недійсним відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Справа №22-ц-581/2010 р. Головуючий у 1 інстанції Андрусів І.М.

Категорія 45 Суддя-доповідач ОСОБА_5

На дане рішення ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, мотивувавши свої вимоги тим, що суд першої інстанції не врахував ступінь її душевних страждань, а розмір морального відшкодування не відповідає характеру, обсягу та тривалості душевних страждань, які вона понесла внаслідок неправомірних дій відповідача. Також ОСОБА_4 вважає, що вона умисно не була запрошена на сесію сільської ради 03 липня 2009 року, на якій розглядалося питання про скасування рішення сесії щодо передачі їй у приватну власність землі та державного акту і дізналася про це випадково.

Просить змінити рішення Долинського районного суду від 25 січня 2010 року в частині стягнення з відповідача - Княжолуцької сільської ради на користь апелянтки розміру моральної шкоди в сумі 1000 грн. та ухвалити нове рішення про збільшення розміру морального відшкодування з врахуванням дійсно понесених нею душевних страждань в сумі 15000 грн.

Вказане рішення оскаржила також Княжолуцька сільська рада, зазначивши, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, оскільки при винесенні рішення судом неправильно оцінено докази, висновки суду не відповідають обставинам справи, також судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Апелянт вважає, що при ухваленні рішення судом не було взято до уваги доводи про те, що між будинковолодіннями ОСОБА_4 та ОСОБА_3 завжди був спільний заїзд, який передали у власність ОСОБА_4 помилково.

Крім того, судом безпідставно не прийнято до уваги план відведення земельної ділянки ОСОБА_6 та ОСОБА_4, з якого видно, що земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку у розмірі 0, 15 га у користування не надавалася, про що в матеріалах справи є відповідна довідка; клопотання Держземінспекції в Івано-Франківській області про усунення порушення земельного законодавства №375 від 10 серпня 2009 року, план відведення земельної ділянки під будівництво житлового будинку гр.ОСОБА_6 на підставі рішення виконкому Княжолуцької сільської ради №19 від 19 жовтня 1979 року, з якого чітко видно, що за будівництвом закріплено земельну ділянку площею 1000 м. кв., а згідно записів книги за господарством ОСОБА_6 закріплена земельна ділянка площею 0,15 га.

Також апелянт вважає, що підстав для стягнення моральної шкоди не було.

Просить скасувати рішення Долинського районного суду від 25 січня 2010 року і ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_4 відмовити, а позов Княжолуцької сільської ради задоволити.

ОСОБА_4 подала заперечення на апеляційну скаргу Княжолуцької сільської ради, вважає, що рішення від 26 липня 2006 року та від 20 квітня 2007 року про передачу земельної ділянки в розмірі 0, 1882 га їй у власність було прийнято з дотриманням вимог

чинного законодавства та спір щодо скасування державного акту в судовому порядку вже було вирішено, повторно спір між тими самими сторонами і з тих самих підстав розглядатися не може.

В судовому засіданні апелянти доводи своїх апеляційних скарг підтримали.

Згідно ст.. 125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації.

Згідно з ст.. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4 та скасовуючи рішення Княжолуцької сільської ради від 03 липня 2009 року, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що сесією Княжолуцької сільської ради порушено вимоги ст.. 154 ЗК України, згідно якої органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатися у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов'язки чи обмеження.

З матеріалів справи вбачається, що рішеннями Княжолуцької сільської ради від 26 липня 2006 року та 20 квітня 2007 року передано ОСОБА_4 у власність земельні ділянки площею 0, 1884 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, площею 0, 1441 га для ведення особистого селянського господарства (а.с. 8-9). На підставі вказаних рішень ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 02 серпня 2007 року, згідно якого вона є власником земельної ділянки площею 0,1882 га, що розташована по вул. Обозище, 77, с. Княжолука, Долинський район Івано-Франківської області (а.с. 11).

Тому рішенням Княжолуцької сільської ради від 03 липня 2009 року, яким внесені зміни в попереднє рішення від 26 липня 2006 року і яким скасовано рішення Княжолуцької сільської ради від 20 квітня 2007 року та визнано державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯД №821488, виданий ОСОБА_4 таким, що втратив чинність, видано їй новий державний акт на земельну ділянку площею 0, 1785 для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 12), порушено право ОСОБА_4 як власника земельної ділянки передбачене до ст. ст. 80, 81 ЗК України.

Відповідно до ч. 2 п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про внесення змін та доповнень до постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року

№7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення прав власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений статтями 140, 141 ЗК України перелік підстав для цього є вичерпним.

Таким чином, доводи апеляційної скарги Княжолуцької сільської ради є необгрунтованими і не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції правильно виходив з того, що згідно з ч.І ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд в повній мірі врахував характер і обсяг психологічних страждань, завданих ОСОБА_4, неправомірними діями відповідача, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно досліджено обставини справи, дано їм правильну юридичну оцінку, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційні скарги слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та Княжолуцької сільської ради Долинського району відхилити. Рішення Долинського районного суду від 25 січня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуюча Н.С. Стефанів

Судді Р.Й. Матківський

ОСОБА_7