Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 липня 2010 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Богонюка М.Я.

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.

при секретарі Смалюх У.З.

з участю ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 січня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, з участю третьої особи державного нотаріуса Червоноградської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів,-

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання недійсними: договору дарування квартири №3 в будинку 33 на вулиці В.Стуса у м.Червонограді, укладеного між нею і ОСОБА_5 15 травня 2006 року, та договору купівлі-продажу цієї квартири, укладеного 3 квітня 2007 року між ОСОБА_5 і Та бакою ОСОБА_7 вимоги обґрунтовувала тим, що договір дарування укладений нею під впливом помилки та наявності тяжкої обставини на вкрай невигідних умовах. Вважає, що договір купівлі-продажу укладений з порушенням публічного порядку, спрямований на порушення конституційних прав свобод людини і громадянина з незаконним заволодінням майном, тому такий договір є нікчемним відповідно до ст. 228 ЦК України. Просила задовольнити її вимоги.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 22 січня 2010 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири 3 в будинку 33 на вулиці В.Стуса у м.Червонограді від 15 травня 2006 року, укладений між позивачем та ОСОБА_5, на підставі ст. 233 ЦК України, оскільки суд прийшов до висновку, що такий укладений під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах для відчужувача квартири. Визнано недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири від 3 квітня 2007 року, укладений між відповідачами, з підстав, передбачених ст. 228 ЦК України. Стягнуто із ОСОБА_5 в користь ОСОБА_3 4111 грн. внаслідок визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири.

Рішення оскаржила ОСОБА_3 Посилаючись на незаконність оскаржуваного рішення, вважає, що таке ухвалене на підставі обставин, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом допущено порушення норм матеріального і процесуального права. Судом прийнято докази з порушенням вимог ст.ст. 10, 131 ЦПК України. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову за його безпідставністю.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечень, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, оскільки суд першої інстанції зробив свої висновки без належних підстав, справу вирішено без достатньої перевірки обґрунтованості позовних вимог і заперечень проти позову; висновки суду по суті позовних вимог не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим на підставі повної і всебічної перевірки доказів, їх дослідження і правильної оцінки; тому з висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що 15 травня 2006 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 уклали договір дарування квартири, який посвідчено нотаріально (а.с.5). За умовами цього договору позивач безоплатно передала відповідачу ОСОБА_5 у власність належну їй квартиру №3 у будинку № 33 на вулиці В.Стуса у м.Червонограді з правом її пожиттєвого проживання в цій квартирі.

3 квітня 2007 року ОСОБА_5 і ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу згаданої квартири (а.с.6). Однією з умов цього договору було право пожиттєвого проживання в квартирі ОСОБА_4, яка при укладенні договору купівлі-продажу підтвердила свою згоду на відчуження квартири (а.с.106).

Договори дарування та купівлі-продажу укладені в письмовій формі і посвідчені нотаріально згідно вимог ст. 745 ЦК України. Після укладення договорів проведено їх державну реєстрацію відповідно до ч.3 ст. 640 ЦК України. За умовами цих договорів відчуженню підлягало нерухоме майно. До набувачів переходило право власності на спірну квартиру з моменту державної реєстрації договорів (ч.4 ст. 334 ЦК України).

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами вважається особистий стан фізичної особи, який примусив укласти правочин на вкрай невигідних умовах для усунення або зменшення таких обставин.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень, крім встановлених законом випадків. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі, або вчинено не на таких умовах.

Суд першої інстанції як доказ підтвердження наявності тяжкої обставини у позивача при укладенні оспорюваного правочину дарування прийняв офіційну консультацію спеціаліста психолога у відповідь на запит адвоката (а.с.60-69), який не підтверджений об»єктивними, допустимими і належними доказами у справі, одержаними з дотриманням норм цивільного процесуального закону. Крім того, зазначена консультація не містить категоричних висновків, які викладені в формі припущення. Призначена судом психолого-психіатрична експертиза не проведена в зв»язку із неявкою позивача. Наявність захворювань у позивача та проведення операції не може бути прийняте за тяжку обставину у даному випадку, оскільки стороною не доведено, що при відсутності цього позивач не уклала би оспорюваний договір або такий був би укладений на інших умовах. Умова договору дарування про пожиттєве проживання позивача у спірній квартирі та її наступна поведінка свідчать про те, що цією угодою право позивача на житло не порушується. Заява про згоду на наступне відчуження квартири, у якій позивач залишилася проживати, за договором купівлі-продажу свідчить про те, що вона на час складання цієї заяви не оспорювала договору дарування та погоджувалася з тим, що квартира нею була відчужена за цим договором. Це дає підстави вважати про надуманий, а не дійсний мотив звернення з позовом про визнання недійсним ос пореного договору дарування з усіма наслідками.

Після укладення оспорених договорів набувачі квартири за цими договорами утримували спірну квартиру, де залишилася проживати позивач; що стверджується квитанціями про оплату за комунальні послуги (а.с.33-39). Відповідачі покликаються на те, що в квартирі проведено ремонт, що не заперечено позивачем та її представниками. Сторони на свій розсуд вирішили питання про умови укладеного між ними договору. Позивач не надала доказів того, що вона мала намір укласти договір довічного утримання, а не договір дарування належної їй квартири.

Позов про визнання недійсним з підстав, передбачених ст.228 ЦК України, відплатного договору купівлі-продажу пред»явлено позивачем, яка не була стороною цього договору.

Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України:

1)правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2)правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи , держави, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності, правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незакоконне володіння, користування, розпорядження об»єктами права власності українського народу, правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об»єктів цивільного права, тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об»єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією з них.

Наявними у справі доказами не стверджено, що при вчиненні оспореного правочину купівлі-продажу квартири його сторони або одна з них спрямовували свої дії на досягнення протисуспільних цілей.

Майно може бути повернуте на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених у цих статтях, які встановлюють спеціальні правила для захисту такого права, а не в порядку застосування наслідків, передбачених ст. 216 ЦК України, оскільки позивач не була стороною оспореного договору.

Виходячи з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що цивільне право позивача порушене відповідачами у зв»язку з укладенням оспорених нею договорів.

З врахуванням аналізу доказів по справі колегія суддів робить висновок, що вимоги ОСОБА_4 до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, ст.ст. 309, 313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 січня 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири № 3 в будинку 33 на вулиці В.Стуса у м.Червонограді від 15 травня 2006 року, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, та визнання недійсним договору купівлі-продажу цієї квартири, укладеного між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 від 3 квітня 2007 року; посвідчених нотаріально і зареєстрованих у реєстрі відповідно під №№ 2-1205 і 2-846.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двох місяців з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий:

Судді: