Справа № 2-4914-10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2010 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі :

головуючого судді - Шавиріної Л.П.

при секретарі - Кононенко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Красний Лиман Донецької області за участю позивача, представників відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3 справу за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Донецька залізниця», третя особа ОСОБА_3 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд

В С Т А Н О В И :

01 листопада 2010 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю і суду показав, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 04.12.2000 року по 10.03.2010 року і працював в якості стрілка Краснолиманського загону воєнізованої охорони Державного підприємства «Донецька залізниця». До 09 березня 2010 року позивач перебував у черговій відпустці, а 10.03.2010 року повинен був приступити до роботи, але зробити цього не зміг у звязку з хворобою. За його проханням про його хворобу телефоном повідомила його дружина і просила надати йому відгул, бо перебуваючи за межами м. Красний Лиман в цей день він не міг звернутися до лікаря. 10.03.2010 року він до медичних установ не звертався, а 11.03.2010 року був на прийому у лікаря і йому було відкрито листок непрацездатності та звільнено від роботи до 13.03.2010 року. У вказаний день 13.03.2010 року він спізнився на прийом до лікаря, більше в лікарню не зявлявся, листок непрацездатності не отримав. Потім він знову перебував на лікуванні, але надати докази цьому не може. В квітні місяці він приходив на роботу, але працівники команди йому сказали, що його вже звільнено. Він звертався до адміністрації за копією наказу про звільнення, але йому її не видали, бо в той час профком ще не розглядав подання про звільнення. Його неодноразово запрошували на засідання профкому, але коли він зявлявся, то засідання не відбувалося з різних підстав. За час вимушеного прогулу він працював, де отримував заробітну плату. Лише 12 жовтня 2010 року він отримав копію наказу про звільнення від 08.09.2010 року та трудову книжку. Наказ вважає незаконним та просить його скасувати у звязку з тим, що його звільнено в час перебування у відпустці з 09.03.2010 року і без згоди профспілки, отриманої в установленому порядку і просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду в сумі 55000 грн.

Представники відповідача ОСОБА_1В, ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 позовну вимоги позивача не визнали і дали аналогічні один одному пояснення про те, що дійсно з грудня місяця 2000 року по 09 березня 2010 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем і працював стрілком Краснолиманського загону воєнізованої охорони Державного підприємства «Донецька залізниця». З 10.03.2010 року позивач повинен був приступити до роботи, але у вказаний день на робоче місце не вийшов. 11.03.2010 року зателефонувала начальнику відділення ОСОБА_5 дружина позивача і сказала, що позивач захворів. Лише 19.04.2010 року позивач зявився на роботі і написав пояснення про те, що він з 11.03.2010 року звільнений від роботи за станом здоровя. Але 13.03.2010 року на огляд до лікаря запізнився, листок непрацездатності не отримав, посварився з дружиною і виїхав до родичів в місто Краматорськ, де самостійно лікувався. На роботу не їздив, бо зрозумів, що «вже пізно». Тому працював по договору без трудової книжки.

Адміністрація неодноразово зверталася до профспілкового комітету з поданням про дачу згоди на звільнення позивача з роботи за прогули. Але профспілковий комітет лише 29.07.2010 року дав таку згоду бо не міг встановити місце перебування позивача і попередити його про засідання профспілки. В звязку з тим, що при виданні наказу від 08.09.2010 року про звільнення ОСОБА_4 було допущено описку в частині обрахування часу прогулу 11.11.2010 року відповідачем було видано наказ № 197-НОР-1 про виправлення описки в частині дати звільнення з 09.03.2010 року на 10.03.2010 року. Тому просили відмовити позивачу у задоволенні позову.

Дослідивши зібрані по справі докази, суд встановив, що позивач з 04.12.2000 року перебував у трудових відносинах з відповідачем і до 09.03.2010 року працював в якості стрілка Краснолиманського загону воєнізованої охорони Державного підприємства «Донецька залізниця»(а.с.4,41-42).

З 10.03.2010 року на підставі наказу № 69-НОР-ос від 08.09.2010 року .04.2009 року та наказу № 197-НОР-1 від 11.11.2010 року трудовий договір з позивачем було розірвано на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України у звязку з прогулом без поважних причин з 10.03.2010 року по момент звільнення(а.с.4,5,).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу(у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого часу) без поважних причин.

Згідно ч.2 п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року з наступними змінами та доповненнями, при звільненні за п.4 ст. 40 КЗпП України прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин, наприклад, у звязку з самостійним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишенням роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобовязаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи спеціального учбового закладу.

Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів та інше.

Матеріали справи службові записки, акти, письмові пояснення та рапорти, табель обліку та графік робочого часу, довідка медичного закладу та копія листка непрацездатності(а.с.44-62,67-71), а також пояснення представників відповідача, та третьої особи, як і самого позивача свідчать про те, що з 10.03.2010 року по день звільнення позивач був відсутній на робочому місці без поважних причин.

Відповідно до ст.ст.11,60,212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підстав доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як підставу своїх вимог та заперечень. А суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»активному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проте позивач не надав жодного доказу, який би спростовував заперечення відповідачів та підтверджував його позовні вимоги в частині поважності причин його відсутності на робочому місці з 10.03.2010 року по 08.09.2010 року.

Перевіривши позовні вимоги ОСОБА_4 зібраними по справі доказами, суд дійшов висновку про те, що відповідач повністю довів свої заперечення наданими по справі доказами.

Позивач же навпаки не довів свої позовні вимоги, а його пояснення про те, що він добросовісно працював і тому відповідач міг йому пробачити відсутність на роботі, знаходяться поза межами правового регулювання вказаного спору.

Посилання позивача на незаконність наказану про його звільнення № 69-НОР-ос від 08.09.2010 року в звязку з тим, що в ньому вказано неправильно період звільнення з 09.03.2010 року, в той час як в цей день він перебував у відпустці, суд вважає необґрунтованими і такий запис розцінює як описку при виданні такого і відсутністю підстав для його скасування у звязку з тим, що як в самому наказі вказано, що прогул він скоїв з 10.03.2010 року, так і в трудовій книжці позивача зроблено запис про його звільнення з 10, а не з 9 березня 2010 року(а.с.4,5). Більш того вказана описка усунута наказом № 197-НОР-1 від 11.11.2010 року(а.с.36). Як безпідставними вважає посилання позивача на те, що його було звільнено буз належно отриманої згоди профспілкового комітету, бо матеріали, в яких містяться як копія подання адміністрації від 28.07.2010 року на звільнення позивача за п.4 ст. 40 КЗпП України, так і протокол засідання профспілкового комітету від 29.07.2010 року(а.с.59-61) повністю спростовують вказані вимоги позивача.

Тому суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині скасування наказу про його звільнення та поновлення на роботі не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

В звязку з цим відповідно до ст. 235 КЗпП України суд вважає необґрунтованими, а також такими, що не підлягають задоволенню і позовні вимоги позивача в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Враховуючи те, що відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України завдана працівнику моральна шкода відшкодовується власником, лише в разі порушення останнім прав та інтересів працівника, а судом не встановлено таких порушень, позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.40,147-149,231,237-1 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 57,60, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позову у звязку з відсутністю підстав.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області через Краснолиманський міський суд в 10-денний строк з дня його проголошення.

Рішення виготовлено у нарадчій кімнаті у 1 примірнику.

З повним рішенням можна ознайомитися 28 грудня 2010 року.

Головуючий суддя