Справа №22-ц-236 Суддя-доповідач - Семеній
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2010 року м.Суми

Колегія суддів судової палати з цивільних справ

Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого Білецького О.М.,

суддів Семеній Л.І.,Кононенко О.Ю.,

при секретарі Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08 грудня 2009 року

у справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2, ОСОБА_3

про визнання недійсними договору довічного утримання та договору дарування,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08 грудня 2009 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, а справу надіслати на новий розгляд. Зазначає, що судом не взято уваги те, що ОСОБА_1 постійно страждав на психічні захворювання та в момент укладення договору довічного утримання не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними. Вважає акт проведеної експертизи незаконним, тому просила призначити повторну експертизу.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які заперечують проти скарги та вважають рішення суду вірним, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачка не довела того факту, що в момент укладення договору довічного утримання ОСОБА_1 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

З таким висновком суду слід погодитися, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 21 червня 2006 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нотаріально посвідчений договір довічного утримання (а.с.25), за яким ОСОБА_1 передав у власність відповідачам, в рівних долях кожному, житловий будинок та земельну ділянку по пров. Луговому, 1 в м. Охтирка, Сумської області, а відповідачі зобовязалися надавати матеріальне забезпечення з утримання у розмірі 150 грн. щомісячно, побутові послуги, забезпечити належне проживання, харчування та лікування.

28 червня 2006 року за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано право спільної часткової власності на зазначене в договорі довічного утримання нерухоме майно (а. с. 26).

За життя ОСОБА_1 відповідачі справно виконували свої обовязки за укладеним вище договором і після його смерті, 17 лютого 2007 року, належним чином провели поховання за власні кошти.

Позивачка сестра ОСОБА_1, жодного разу не відвідувала його, станом здоровя не цікавилася та на похоронах присутня не була.

За договором дарування від 20 квітня 2009 року, ОСОБА_2 подарував належну йому ? частину будинку по пров. Луговому, 1 в м. Охтирка, Сумської області своєму синові ОСОБА_3

Вказані факти правильно встановлені судом на підставі належним чином досліджених та оцінених доказів, на які суд послався у рішенні.

Позивачка не надала суду допустимих та беззаперечних доказів, які б стверджували той факт, що в момент укладення договору довічного утримання її брат ОСОБА_1 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, чим не довела свого позову, що є її обов'язком відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України.

Її твердження про те, що ОСОБА_1 постійно страждав на психічні захворювання, а тому в момент укладення договору довічного утримання не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, є необґрунтованими.

Так, з цього питання було проведено посмертну судово-психіатричну експертизу. Відповідно до акту якої №564 від 28 серпня 2008 року (а.с.107-109) ОСОБА_1 в 2005 році дійсно мав ознаки короткострокової депресивної реакції, однак після проведення належного лікування, він хронічним психічним захворюванням не страждав, не виявляв ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності чи недоумства, міг розуміти значення своїх дій і керувати ними на момент укладення договору довічного утримання, 21.06.2006 року.

Крім того, відповідно до договору довічного утримання, укладеного між сторонами, їх дієздатність в момент укладення була перевірена нотаріусом, про що здійснений в договорі запис (а. с. 27).

Доказів того, що акт проведеної експертизи суперечить матеріалам справи або викликає сумнів в його правильності заявник не надав, у звязку з чим, підстав для визнання його незаконним і проведення повторної експертизи немає.

Інші доводи заявника також не спростовують рішення суду і не містять обставин, які б були підставою для його зміни чи скасування.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, дав їм належну правову оцінку і постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.303, п. 1 ст. 307, 308, 313, п. 1 ст.314, 315, 319ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08 грудня 2009 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді