АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2010 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Рудь В.В.

Суддів: Лисичної Н.М., Повєткіна В.В.

При секретарі: Лещинській О.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровськ від 22 червня 2010 року

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про визнання права власності на частину квартири, визнання договору дарування та договору купівлі-продажу квартири недійсним, зняття з реєстрації в реєстрі прав власників в МБТІ, стягнення моральної шкоди, -

В с т а н о в и в :

В червні 2009 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посилаючись на те, що 08 червня 2002 року вона вступила у шлюб з відповідачем ОСОБА_5, під час шлюбу 20 червня 2002 року нею та відповідачем ОСОБА_5, придбана квартира № 49 в будинку № 1-к на ж/м Парус-1 в м. Дніпропетровську, зареєстрована на відповідача ОСОБА_5, в грудні 2008 року шлюб розірвано, 30 січня 2009 року ОСОБА_5 подарував квартиру своїй матері ОСОБА_2, яка її продала. Тому просила визнати недійсними договір дарування квартири, укладений між відповідачами, та договір купівлі-продажи цієї квартири (а.с.4-5).

В серпні 2009 року ОСОБА_4 звернулася до суду з уточненим позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 та, посилаючись на ті ж самі обставини, просила просила визнати недійсними договір дарування квартири, укладений 30 січня 2009 року відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_2, та договір купівлі-продажи цієї квартири, укладений 16 травня 2009 року відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_6, зобов'язати ОСОБА_5 та ОСОБА_2 повернути ОСОБА_6 гроші у сумі 315700,00 грн., зобов'язати ОСОБА_6 передати квартиру ОСОБА_5 та ОСОБА_4, зняти ОСОБА_6 з реєстрації в квартирі, визнати за позивачем право власності на 1/2 частку квартиру № 49 в будинку № 1-к на ж/м Парус-1 в м. Дніпропетровську, зняти ОСОБА_6 з реєстрації в реєстрі прав власників в МБТІ, стягнути з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_2 моральну шкоду у сумі 15000,00 грн. (а.с.20-23).

В травні 2010 року ОСОБА_4 звернулася до суду з доповненням до позову, зазначивши, що квартира придбана для семї за кошти батьків обох сторін, після розірвання шлюбу між нею та відповідачем ОСОБА_5 була домоволеність про спільний продаж квартири, відповідач посилаючись на скоріший продаж квартири вимусив позивача виписатися разом з дитиною з квартири, а сам отримав новий паспорт без штампу про реєстрацію шлюбу (а.с.123-127).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровськ від 22 червня 2010 року позов ОСОБА_4 задоволений частково, за нею визнане право власності на 1/2 частку квартиру № 49 в будинку № 1-к на ж/м Парус-1 в м. Дніпропетровську, визнаний недійним договір дарування квартири, укладений 30 січня 2009 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстром № 209, визнаний недійним договір купівлі-продажи квартири, укладений 16 травня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстром № 1057, скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_6 (а.с.191-193).

В апеляційній скарзі (а.с.204-207) ОСОБА_6 просить рішення суду першої інстанції скасувати у зв'язку з неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки:

- суд безпідставно визнав, що спірна квартира є власністю подружжя;

- він є добросовісним набувачем;

- зробив в квартирі ремонт;

- позовну заяву та судову повістку про розгляд справи не отримував.

В апеляційній скарзі (а.с.213-215) ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати у зв'язку з неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права та у задоволенні позову відмовити, оскільки:

- суд не надав оцінку наявним у справі доказам про те, що квартира була придбана для відповідача ОСОБА_5 за кошти його батьків;

- суд не встановив, чи є ОСОБА_6 добросовісним набувачем;

- справу розглянуто з порушенням процесуальних норм;

- суд безпідставно звинувачує відповідачів у скоєнні злочинних дій.

Перевіривши законність і обгрунтованність рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що скарга ОСОБА_2 є необґрунтованою і не підлягає задоволенню, а скарга ОСОБА_6 підлягає задоволенню і рішення суду в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири - скасуванню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що 08 червня 2002 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_5 зареєстрований шлюб, спірна квартира придбана 20 червня 2002 року в період шлюбу за грошові кошти батьків позивача ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_5 в рівних частках, у зв'язку з чим позивачу належить 1/2 частка квартири, але без її згоди відповідачем ОСОБА_5 30 січня 2009 року укладено договір дарування квартири з відповідачем ОСОБА_2 (яка є його матірю), яка в свою чергу 16 травня 2009 року уклала договір купівлі-продажу цієї квартири з відповідачем ОСОБА_6, при цьому суд дійшов висновку, що обидва договори стосовно квартири, які укладені з порушенням прав позивача, слід визнати недійсними, як укладені з порушенням вимог цивільного законодавства.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції частково відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Доводи апеляційної скарги щодо придбання спірної квартири батьками відповідача ОСОБА_5 лише для нього по справі ніякими доказами не доведені.

Як вбачається з матеріалів справи, доказів того, що батьки відповідача ОСОБА_5 дарували йому грошові кошти для придбання спірної квартири, суду не надано.

Наявна у справі нотаріально посвідчена «угода про завдаток» (а.с.87), укладена по спірній квартирі 27 квітня 2002 року батьком відповідача ОСОБА_5, не може бути визнана належним доказом придбання спірної квартири лише для відповідача ОСОБА_5, оскільки цей договір свідчить лише про намір батька відповідача ОСОБА_5 придбати квартиру для себе.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не враховані пояснення продавця спірної квартири Гриценко про отримання грошових коштів за спірну квартиру від батька відповідача ОСОБА_5 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки свідку не відомо ні приналежність цих коштів, ні волевиявлення батька відповідача ОСОБА_5 на час укладення угоди.

Відповідно до ч.2 ст.60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

За час придбання спірної квартири під час знаходження у шлюбі з 2002 року ні батько відповідача ОСОБА_5, ні сам відповідач ОСОБА_5 у встановленому законом порядку не визнали своє право власності на спірну квартиру.

З огляду на це суд першої інстанції обгрунтованно дійшов висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя і правильно визнав за позивачем право власності на 1/2 частину спірної квартири та визнав недійсним договір дарування, укладений відповідачем ОСОБА_5 зі своєю матірю ОСОБА_2 без згоди позивача, як співвласника квартири.

З огляду на це колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору дарування є безпідставними.

Суд першої інстанції всебічно і повно дослідив обставини справи, надав належну оцінку доказам, які надані суду сторонами, і ухвалив законне і обґрунтоване рішення в цій частині.

В той же час рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири та скасування державної реєстрації права власності на цю квартиру за ОСОБА_6 підлягає скасуванню у звязку з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, та порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про ви-знання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину, оскільки відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

Тому в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та про зняття з реєстрації в реєстрі прав власників в МБТІ слід відмовити.

У звязку з викладеним та керуючись ст.ст.307,308,309,314,316 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И В :

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровськ від 22 червня 2010 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного 16 травня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 в реєстрі за № 1057, та в частині скасування державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_6 скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та зняття з реєстрації в реєстрі прав власників в МБТІ відмовити.

В решті рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровськ від 22 червня 2010 року залишити без зміни, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: