Справа №22-ц-539 Суддя-доповідач - Семеній
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області у складі :

головуючого Маслова В.О.,

суддів Семеній Л.І., Кононенко О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ліквідатора товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтозахист» - арбітражного керуючого ОСОБА_1

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 січня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_2

до товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтозахист» в особі ліквідатора арбітражного керуючого ОСОБА_1

про визнання незаконними наказів, стягнення заробітної плати та зобовязання відповідача вчинити дії,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Роменського міськрайонного суду від 25 січня 2010 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано незаконним наказ ліквідатора товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтозахист» - арбітражного керуючого ОСОБА_1 № 12 від 18 вересня 2009 року про поновлення на роботі ОСОБА_2 на підприємстві-банкруті.

Визнано незаконним наказ ліквідатора товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтозахист» - арбітражного керуючого ОСОБА_1 № 19 від 20 листопада 2009 року про звільнення ОСОБА_2 з підприємства-банкрута.

Зобовязано ліквідатора товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтозахист» - арбітражного керуючого ОСОБА_1 звільнити ОСОБА_2 з посади секретаря-референта філії «Нафтозахист-Схід» ТОВ «Нафтозахист» за власним бажанням з 30 вересня 2009 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України в звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного та трудового договору.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтозахист» на користь ОСОБА_2 заробітну плату за період з 01 березня 2008 року по 30 вересня 2009 року в розмірі 6396,66 грн.

Вирішено питання судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги ліквідатор товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтозахист» - арбітражний керуючий ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 відмовити повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що з 27 травня 2004 року згідно з протокольним рішенням зборів учасників ТОВ «Нафтозахист» місцезнаходженням філії є вул. Маяковського, 64 у м. Ромнах Сумської області, де з моменту звільнення з 10 листопада 2003 року позивач не працювала та її трудова книжка за вказаною адресою відсутня, а з 01 грудня 2004 року філія «Нафтозахист» ТОВ «Нафтозахист» - припинила свою діяльність. Вказує, що особова картка позивача містить лише запис про звільнення з 10 листопада 2003 року, а тому на виконання рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 листопада 2004 року позивача було поновлено на посаді секретаря-референта філії «Нафтозахист-Схід» ТОВ «Нафтозахист» наказом ліквідатора №12 від 18 вересня 2009 року з 10 листопада 2003 року, про що зроблено запис в її трудовій книжці та особовій картці.

20 листопада 2009 року ліквідатором видано наказ № 19 про звільнення позивача у звязку із банкрутством ТОВ «Нафтозахист», про що їй поштою направлене повідомлення від 18 вересня 2009 року № 22, тобто завчасно, за два місяці. У звязку із включенням вимог позивача із заборгованості по заробітній платі до реєстру вимог кредиторів ухвалою Господарського суду м. Києва апелянт вважає, що вже існує судове рішення зі спору між цими ж сторонами і з цього ж предмету, а оскільки постановою того ж суду від 16 червня 2009 року товариство визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, правовідносини між позивачем та відповідачем мають регулюватися Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», тому вимоги позивача по заробітній платі мають бути задоволені в порядку черговості в межах ліквідаційної процедури.

В запереченні на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ліквідатора ТОВ «Нафтозахист» арбітражного керуючого ОСОБА_1 відхилити, а рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 січня 2010 року у справі № 2-91/10 залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 з 16 липня 2002 року працювала секретарем-референтом філії «Нафтозахист Схід» ТОВ «Нафтозахист» (а.с.14).

Наказом № 146-к від 10.11.2003 року її звільнено з займаної посади по п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, в звязку зі скороченням штату працівників, але рішенням Роменського міськрайонного суду від 16 листопада 2004 року її поновлено на займаній посаді та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с.11,12).

На виконання цього рішення, що набрало законної сили, наказом № 3 від 29 вересня 2005 року по ТОВ «Нафтозахист» (а.с.13) ліквідатор арбітражний керуючий ОСОБА_4, поновив її на займаній посаді.

Рішенням Роменського міськрайонного суду від 01 вересня 2008 року (а.с.20,21) з ТОВ «Нафтозахист» на користь ОСОБА_2 було стягнуто середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення її на роботі з 27 квітня по 29 вересня 2005 року у сумі 2817,48 грн. та заробітну плату в розмірі 9944,63 грн., виходячи з окладу 505 грн., за час простою з 29 вересня 2005 року по 29 лютого 2008 року, коли з вини відповідача, який не забезпечив умов праці, вона не працювала.

Судом також встановлено, що і після ухвалення зазначеного рішення, позивач з вини відповідача продовжував не працювати.

18 серпня та 18 вересня 2009 року ОСОБА_2 звернулася з письмовими вимогами (39-42) до ліквідатора ТОВ «Нафтозахист»- арбітражного керуючого ОСОБА_1, про усунення порушень вимог трудового законодавства щодо її попередження та звільнення з роботи на підприємстві, яке постановою Господарського суду м. Києва від 16 червня 2009 року визнане банкрутом та відкрита ліквідаційна процедура, а 29 вересня 2009 року вона звернулася з письмовою заявою про звільнення її з роботи з 30 вересня 2009 року по п.3 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням в звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного та трудового договору (а.с.43).

Наказом №12 від 18 вересня 2009 року арбітражний керуючий ТОВ «Нафтозахист» ОСОБА_1, повторно, на підставі рішення Роменського міськрайонного суду від 16 листопада 2004 року про поновлення на роботі, поновив ОСОБА_2 на роботі секретаря-референта філії «Нафтозахист Схід» ТОВ «Нафтозахист» з 10.11.2003 року з нарахуванням середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.9).

22 вересня 2009 року він направив їй письмове повідомлення від 18.09.2009 року про звільнення з роботи з 20 листопада 2009 року (а.с.8), яке вона отримала 20 жовтня 2009 року (а.с.10).

14 жовтня 2009 року відповідач відмовив ОСОБА_5 у звільненні по п.3 ст.38 КЗпП України та запропонував їй припинити трудовий договір за згодою сторін за ч.1 ст.36 КЗпП України (а.с.44).

Наказом №19 від 20.11.2009 року він звільнив її з роботи з 20 листопада 2009 року в звязку з банкрутством ТОВ «Нафтозахист» (а.с.59).

Вказані факти правильно встановлені судом на підставі належним чином досліджених та оцінених доказів, на які суд послався у рішенні.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про незаконність наказу №12 від 18 вересня 2009 року про поновлення позивача на посаді секретаря-референта філії «Нафтозахист Схід» ТОВ «Нафтозахист» з 10.11.2003 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки таке поновлення та стягнення середнього заробітку було здійснене повторно на підставі того ж самого рішення суду, що набрало законної сили і було відповідачем виконане.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду щодо незаконності наказу №19 від 20.11.2009 року про звільнення ОСОБА_5 з займаної посади, оскільки відповідач в порушення вимог ст.49-2 КЗпП України, не витримавши двохмісячний термін персонального повідомлення позивачки про звільнення, звільнив її через місяць після отримання нею попередження.

Оскільки після поновлення позивача на роботі та ухвалення судом рішення про стягнення заробітної плати за період з 29 вересня 2005 року по 29 лютого 2008 року, яким було встановлено допущення відповідачем порушень вимог трудового договору, що полягали в незабезпеченні умов праці та невиплаті заробітної плати, він продовжував допускати ці порушення, суд першої інстанції, не виходячи за межі позовних вимог, дійшов правильного висновку про зобовязання відповідача звільнити позивача з роботи з 30 вересня 2009 року за власним бажанням по п.3 ст.38 КЗпП України та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_5 заробітної плати за час простою з 01 березня 2008 року по 30 вересня 2009 року, виходячи з уже встановленого судом окладу 550 грн.

Суд першої інстанції вірно зясував спірні правовідносини, всебічно встановив обставини, що мають значення для справи у відповідності з ч. 1 ст. 212 ЦПК України, дослідив усі наявні у справі докази та дав їм оцінку, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні.

В апеляційній скарзі не наведено обставин та доказів, які б ставили під сумнів законність рішення місцевого суду.

Посилання апелянта на те, що з 27 травня 2004 року згідно з протокольним рішенням зборів учасників ТОВ «Нафтозахист» місцезнаходженням філії є вул. Маяковського, 64 у м. Ромнах Сумської області, є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять доказів реєстрації змін та доповнень до Положення про філію «Нафтозахист Схід» ТОВ «Нафтозахист» як у виконавчому комітеті Роменської міської ради, так і в державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також повідомлення позивача належним чином про такі зміни.

Пункт 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вказує, що відповідно до глави XV КЗпП України порушення справи про банкрутство юридичної особи не позбавляє її працівника права звернутись із заявою в органи по розгляду трудових спорів, у тому числі в районний (міський) суд. Тому, враховуючи дане розяснення, а також відсутність доказів задоволення кредиторських вимог позивача, доводи апеляційної скарги не спростовують підтвердженого судом першої інстанції права позивача на виплату заборгованості по заробітній платі через звернення до суду в позовному порядку. Крім того, ухвала господарського суду м. Києва, якою визнано та включено до реєстру вимог кредиторів вимоги ОСОБА_2, не є доказом погашення заборгованості із заробітної плати, а є лише підтвердженням визнання існування такої заборгованості, тому, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції вірно вказав, що вищезазначена ухвала господарського суду не є приводом для закриття провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 205 ЦПК України та не стосується предмету спору.

Чинне трудове законодавство та норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в частині регулювання порядку захисту права та задоволення вимог по заборгованості із заробітної плати не протирічать один одному та не позбавляють права звернення до суду за захистом порушених прав у трудових правовідносинах щодо стягнення заборгованості по заробітній платі після визнання банкрутом відповідача по справі.

Доводи відповідача про повідомлення позивачки про звільнення в передбачений законом двохмісячний строк є необґрунтованими, оскільки спростовуються дослідженими судом доказами.

Його твердження про невірну оцінку доказів судом першої інстанції не спростовують висновків суду, оскільки судом встановлено факт порушення ним вимог трудового законодавства, зокрема ч. 3 ст. 38, ст. 49-2 та ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Крім того, вказані порушення не спростовуються ні матеріалами справи, ні доводами апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують.

Колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 307, 308, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ліквідатора товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтозахист» - арбітражного керуючого ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 січня 2010 року в даній справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -