У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 травня 2010 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Богонюка М.Я.

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.

при секретарі Глинському О.А.

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 4 січня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_1, з участю третьої особи Турківської міської ради Львівської області про знесення самочинно збудованої споруди -,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 4 січня 2010 року позов задоволено. Зобов»язано відповідачів знести самочинно збудовано господарську споруду на вулиці Шевченка,27 у м. Турка Львівської області. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення оскаржила ОСОБА_1, посилаючись на його незаконність. Зазначає, що проживає в будинку 27 на вулиці Шевченка у м.Турка з 1995 року. Разом з будинком вона придбала господарську будівлю. Навесні 2009 року вона з чоловіком почала перебудову існуючої господарської споруди. Районна архітектура не заперечувала проти перебудови. Міська рада не надала дозволу на таку перебудову. Вважає, що не проводила самочинного будівництва. Суд не мав ухвалювати рішення про задоволення позову, а надати їй час для виготовлення необхідної документації на реконструкцію господарської споруди. Просить скасувати оскаржуване рішення та закрити провадження по справі, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечень, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скаргу слід відхилити.

Встановлено, що 6 лютого 1995 року відповідач ОСОБА_1 купила будинок № 27 на вулиці Шевченка у м.Турка (а.с.12). Предметом договору купівлі-продажу був лише будинок, господарські будівлі таким не були. Фактично біля вказаного будинку існувала на час купівлі-продажу самовільно збудована господарська споруда, на яку права власності за цим договором відповідач не набула. Весною 2009 року відповідачі зверталися до Турківської міської ради із заявою про надання дозволу на перебудову самовільно зведеної господарської споруди, у чому їм було відмовлено (а.с.16). Однак відповідачі самочинно влаштували фундамент для подальшого будівництва господарської споруди без дозволу на виконання будівельних робіт, що встановлено Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області (а.с.8,32) та СДПН Турківського району (а.с.14). Рішенням виконавчого комітету Турківської міської ради від 14 травня 1998 року ОСОБА_1 надано дозвіл на реконструкцію існуючої веранди з дотриманням норм. Дозвіл на реконструкцію господарських споруд (сараю) цим рішенням не надавався, хоч із вступної частини рішення вбачається, що заява про це була подана (а.с.76,92). Роботи по самочинному будівництву проводилися і під час накладення заборони на це ухвалою суду (а.с.91). Встановлено, що будівельні роботи проводилися з порушенням будівельних та протипожежних норм, у зв»язку з чим ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності та внесено припис про демонтаж фундаменту самочинної будівлі.

На підставі наявних в матеріалах справи доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що самочинним будівництвом, яке проводять відповідачі, порушуються права позивача.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення.

Право на забудову здійснюється власником чи користувачем земельної ділянки за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Зазначені норми передбачені Земельним кодексом України, Законами України «Про основи містобудування», «Про планування та забудову територій», «Про архітектурну діяльність» та іншими нормативними актами (державними стандартами, нормами та правилами, регіональними та місцевими правилами забудови, містобудівною і проектною документацією). Насамперед, державними будівельними нормами «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень (ДБН 360-92)», затвердженими наказом Мінінвестбуду України від 17.04.1992 року; Законом України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» від 24.02.1994 року, наказом МОЗ України «Про затвердження Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів» від 19.06.1996 року. Порядок вирішення питань, пов»язаних із самочинним будівництвом, закріплений в нормативних актах місцевого значення.

Положення нормативних актів, які регулюють відносини у сфері будівництва, встановлюють процедуру оформлення необхідних документів в цій сфері, що можна визначити як ряд послідовних етапів: вибір земельної ділянки та оформлення прав на неї, оформлення дозволу на будівництво, одержання вихідних даних на проектування, підготовка проектної документації, експертиза проекту, погодження та затвердження проекту, одержання дозволу на виконання будівельних робіт, завершення будівництва, прийняття об»єкту в експлуатацію та оформлення права власності. Для того, щоб будівництво не було самочинним, необхідне дотримання всіх цих етапів.

Недотримання особами, які здійснюють будівництво, вимог, передбачених ст. 375 ЦК України, є підставою для визнання будівництва самочинним.

Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що питання щодо будівництва вирішуються органами місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.ст. 16-18 Закону України «Про основи містобудування» містобудування здійснюється на підставі державних стандартів, норм і правил.

Згідно із ст. 376 ЦК України нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо воно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво, не набуває права власності на це нерухоме майно. Якщо самочинне будівництво порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Приватизація відповідачами земельної ділянки після ухвалення оскаржуваного рішення суду (30 квітня 2010 року) не змінює статусу самочинного будівництва, яке проведене відповідачами без належного дозволу, затвердженого проекту, з порушенням будівельних норм і правил.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З висновками суду першої інстанції слід погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування рішення Турківського районного суду Львівської області відсутні, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 4 січня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двох місяців з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий:

Судді: