У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Богонюка М.Я.

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.

при секретарі Качмар М.Я.

з участю ОСОБА_1,ОСОБА_2,ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_2 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 9 червня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним -,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 9 червня 2010 року відмовлено в позові про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_6 в користь ОСОБА_5

Рішення оскаржили ОСОБА_4 і ОСОБА_2

В апеляційній скарзі апелянти посилаються на те, що рішення ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначають, що оспорюваний заповіт був складений зі слів відповідача. Під час посвідчення заповіту ОСОБА_6 був затриманий і перебував на допиті. Підпис на заповіті вчинений не ОСОБА_6 Просять скасувати оскаржуване рішення та визнати дії нотаріуса незаконними.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, заперечення, колегія суддів вважає, що скаргу слід відхилити.

Згідно з вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень, крім встановлених законом випадків.

Встановлено, що 17 травня 1996 року ОСОБА_6 склав заповіт, згідно з яким заповів все належне йому майно ОСОБА_5 Заповітукладений в письмовій формі і посвідчений нотаріально згідно вимог ст.ст. 44,47 ЦК України в редакції 1963 року та ст.ст.1247,1248 чинного ЦК України. В заповіті зазначено, що особу заповідача, дієздатність його нотаріальною конторою перевірено, заповіт підписано ОСОБА_6.

ОСОБА_6 помер 24 квітня 2006 року.

Відповідно до висновку почеркознавчої експертизи № 4152 від 7 лютого 2008 року та повторної комісійної почеркознавчої експертизи № 6090 від 30 грудня 2008 року підпис на оспорюваному заповіті вчинено ОСОБА_6

Згідно з вимогами ст. 534 ЦК України в редакції 1963 року, яка була чинною на час складання оспорюваного заповіту, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або його частину одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач в заповіті може позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Зміст вказаної норми відповідає вимогам ст.ст. 1233-1236 чинного ЦК України. Суд першої інстанції не застосував норми Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, що підлягають застосуванню. В рішенні суд посилається на норми чинного ЦК України.

Спадщина на майно ОСОБА_6 відкрилася після його смерті у 2006 році. Спадкування проводиться за правилами ст. 1235 чинного ЦК України.

Сторони у встановлений законом строк звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Аналогічні положення і принципи закладені в главі 3 ЦК України в редакції 1963 року, якою визначені і підстави недійсності угод. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п.п.16-18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику у справах про спадкування», постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особа, яка оскаржує правочин, має довести наявність підстав визнання його недійсним.

Судом першої інстанції на підставі досліджених доказів встановлено, що при складанні оспорюваного заповіту дотримано вимог щодо форми та посвідчення такого, заповіт посвідчено нотаріально. Суду не надано доказів про підписання заповіту іншою особою, або ж наявності на час складання заповіту будь-яких фізичних вад чи хвороби у заповідача. Суду також не надано доказів про здійснення будь-якого тиску, насильства, обману щодо заповідача та щодо вираження його волі при складанні заповіту, а посилання позивачів на відсутність волевиявлення у заповідача через те, що останній перебував з ними в добрих відносинах, відсутність підстав для усунення їх від спадщини, не доведені жодними доказами і є безпідставним. Не надано належних і допустимих доказів про те, що в день складання заповіту заповідач був позбавлений можливості бути при цьому присутнім у звязку з перебуванням на допиті або був затриманий і поміщений в ізолятор тимчасового утримання, а також інших даних про те, що ОСОБА_6 був позбавлений можливості скласти оспорюваний заповіт. Заповіт не змінено та не скасовано на протязі тривалого часу після його складання до смерті заповідача, який на свій розсуд вирішив питання про умови складеного ним заповіту та наслідки, які з нього випливають. Підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним немає.

Виходячи з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулися позивачі, суд прийшов до висновку про відсутність підстав вважати, що їх цивільне право порушене у звязку з складанням оспорюваного заповіту.

З висновками суду першої інстанції слід погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків.

Відповідно до ч.2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення Жовківського районного суду Львівської області відсутні, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 9 червня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: