У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Богонюка М.Я.

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.

при секретарі Качмар М.Я.

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відкритого акціонерного товариства (ВАТ) «Дрогобицький хлібокомбінат» та ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ВАТ «Дрогобицький хлібокомбінат», голови правління ОСОБА_3 про стягнення невиплачених сум, їх індексацію, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди -,

в с т а н о в и л а:

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2010 року позов задоволено частково. Стягнуто з ВАТ «Дрогобицький хлібокомбінат» в користь позивача 2500,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку та 1000,00 грн. моральної шкоди. В решті позову відмовлено. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення оскаржили ВАТ «Дрогобицький хлібокомбінат» та ОСОБА_1

ВАТ «Дрогобицький хлібокомбінат» в апеляційній скарзі посилається на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, за невідповідності висновків суду обставинам справи. Вказує, що в день звільнення позивач не з»явилася на роботу і провести з нею розрахунок та видати трудову книжку було неможливо, хоч належні до виплати кошти були нараховані. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив вимогу про стягнення з підприємства в користь позивача моральної шкоди. Просить постановити рішення про відмову в позові з покладенням судових витрат на позивача.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на незаконність оскаржуваного рішення, яке ухвалене без повного та всебічного дослідження доказів по справі. Вважає, що суд не взяв до уваги всі наявні в справі докази та прийшов до неправильних висновків. Просить задовольнити її вимоги в повному обсязі та повернути судові витрати.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід відхилити.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень, крім встановлених законом випадків.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов»язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Встановлено, що позивач була звільнена з роботи 2 грудня 2004 року, що стверджується наказом про звільнення (том 1, а.с.3). Підставою звільнення, зокрема, було невиконання розпорядження головного інженера про проведення пробної випічки хліба від 23 листопада 2004 року. 1 грудня 2004 року ОСОБА_1 було вручено наказ про звільнення (том 1, а. с. 121). Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що останнім днем роботи позивача, а відповідно - днем звільнення, є 2 грудня 2004 року, в який вона не працювала, оскільки не з»явилася на роботу.

Судом обґрунтовано чому ним не взято до уваги посилання позивача на те, що вона не була допущена на підприємство 2 грудня 2004 року у зв»язку з вилученням у неї 1 грудня 2004 року перепустки та не допуском на територію підприємства. Зазначено, що це спростовується схемою - планом розміщення виробничих будівель відповідача (том 2, а. с. 33), звідки вбачається, що відділ кадрів знаходиться на прохідній, куди доступ не обмежений; а також відсутністю доказів не допуску позивача на підприємство.

Суд встановив, що після звільнення позивача з роботи, відповідач 2 грудня 2004 року надіслав їй рекомендовані повідомлення за вказаними в її особовій картці адресами проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, та провулок Курінний, 24, про необхідність явки на підприємство для отримання трудової книжки та розрахунку при звільненні (том 1, а.с. 11-14, 88-95, 97-98, 103). Такі ж адреси вказані позивачем у її позовних заявах, поданих до суду. Посилання позивача на відсутність будинку № 24 на провулку Курінний вірно не взято судом до уваги, оскільки доведено, що були спроби вручити поштові повідомлення позивачеві за фактичним місцем її перебування - провулок Курінний, 4 та по місцю її реєстрації вулиця Івана Франка, 142. Трудову книжку позивач отримала 14 вересня 2006 року, чого не заперечують сторони.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 4 ст. 235 КЗпП України встановлено, що в разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції при вирішенні цього спору виходив з того, що відповідно до копій платіжних відомостей, заробітна плата за другу половину листопада 2004 року поступила для видачі відомістю № 461 і виплачена по касовому ордеру № 450 від 13 грудня 2004 року, а розрахункові кошти поступили до виплати відомістю № 26 за другу половину грудня 2004 року і виплачені по касовому ордеру №15 від 12 січня 2005 року. Таким чином, встановлено, що належні суми не виплачені позивачу в день звільнення, тобто 2 грудня 2004 року, оскільки вони були нараховані і готові до видачі тільки 12 січня 2005 року. Суд встановив, що на час ухвалення рішення позивач не отримала розрахункових коштів в сумі 1024,59 грн. (том 1, а.с. 10), хоча такі їй неодноразово пропонувалися для виплати. Відповідач не ухилявся від виплати неоспорюваної суми розрахункових і такі були нараховані для виплати (том 1, а.с. 10, 86, 87, 95, 96). Позивач в день звільнення не працювала і вимоги про проведення належних їй виплат не пред»являла.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а при наявності спору про розмір належних сум - спір вирішується органом, який і визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку. При визначенні розміру відшкодування необхідно враховувати розмір спірної суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та інших обставин справи (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно визначено розмір середнього заробітку за затримку розрахунку в сумі 2500 грн., а також прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для проведення індексації вказаної суми, оскільки індексації підлягають нараховані і невиплачені кошти. В даному ж випадку подія невиплати таки коштів ще не настала, визначені до виплати кошти в порядку ст. 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, є санкцію.

Відповідно до ч. З ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 28 грудня 2005 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10 квітня 2006 року, відмовлено в позові ОСОБА_1 до ВАТ «Дрогобицький хлібокомбінат», ОСОБА_3 про поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу та виплату недоплаченої заробітної плати. Позовними вимогами, які вирішені вказаним судовим рішенням, були поновлення на роботі позивача, виплата надбавки за 2004 рік, одноразової допомоги до Великодніх свят, Дня Незалежності і Дня працівників агропромислового комплексу.

Тому, питання невиплати позивачеві надбавок за червень, серпень, вересень, жовтень, листопад і 1 грудня 2004 року, нарахування і виплата премій, щорічних виплат до Великодніх свят і Дня Незалежності досліджувалося судом по справі, по якій ухвалено вказане вище рішення. Суд також взяв до уваги, що правомірність невиплати надбавок стверджується також наказами відповідача від 26 травня 2004 року (№93), від 16 липня 2004 року (№128) та від 3 серпня 2004 року (№137), (том 1, а.с. 134-138). Невиплата позивачеві премії за листопад 2004 року відповідно до наказу №179 від 2 грудня 2004 року (том 1, а.с. 139) не здійсненна за невиконання нею розпорядження головного інженера від 23 листопада 2004 року відповідає вимогам ч. 2 ст. 97 КЗпП.

Відмовляючи у задоволенні вимог про проведення щорічних виплат до Дня матері, Дня харчової і переробної промисловості, 8-го березня, суд виходив з того, що позивач не надала доказів на підтвердження її права на такі виплати, що не спростовано апелянтом.

Судом першої інстанції встановлено, що в період з 1 до 5 листопада 2004 року позивач хворіла, їй видано листок непрацездатності (том 1, а.с. 113), однак будь-яких належних і допустимих доказів надання цього листка підприємству для виплати суду не надано, як і не доведено умислу будь-якого його укриття. Неподання позивачем вказаного листка непрацездатності підприємству для здійснення відповідних виплат свідчать також наявні в справі докази (том 1, а.с.100, 157-159, 163). Покликання позивачки, що за відповідні прогули, які проставлені їй в табелі використання робочого часу за листопад 2004 року (том 1 а.с. 107) її не було звільнено з роботи, як на підставу того, що лікарняний листок було незаконно приховано на підприємстві, є безпідставні, оскільки згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП звільнення працівника за прогул є правом власника або уповноваженого ним органу, а не його обов»язком. Суд прийшов до вірного про відмову у задоволенні вимоги про стягнення в її користь виплат за листком непрацездатності.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позову в частині задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, мотивував розмір такої, врахувавши встановлені по справі обставини.

Питання розподілу судових витрат судом вірно вирішено відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

З висновками суду слід погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування рішення Дрогобицького міськрайонного Львівської області відсутні, а тому апеляційні скарги слід відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги відкритого акціонерного товариства «Дрогобицький хлібокомбінат» та ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: