У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 грудня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Богонюка М.Я.

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.

при секретарі Луньо К.А.

з участю адвоката ОСОБА_1,

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 29 червня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, з участю третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_6, Жовківської державної нотаріальної контори, Першої Львівської державної нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним -,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 29 червня 2010 року в позові про визнання недійсним заповіту, вчиненого за відсутності вільного волевиявлення заповідача, відмовлено.

Рішення оскаржила ОСОБА_2

В апеляційній скарзі апелянт посилається на неповне зясування судом обставин справи, порушення норм процесуального та матеріального права. Зазначає, що 7 квітня 2008 року помер її син, який до смерті склав заповіт в користь своєї дружини. Вважає, що заповіт не відповідає волі сина, який при житті висловлювався про те, що свій будинок відчужить в користь дочки від першого шлюбу ОСОБА_4 Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, заперечення, колегія суддів вважає, що скаргу слід відхилити.

Згідно з вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень, крім встановлених законом випадків.

Встановлено, що 14 жовтня 1999 року ОСОБА_8 склав заповіт, згідно з яким заповів все належне йому майно, в тому числі належну йому частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться в м. Жовква на вул. Коцюбинського, 19 Львівської області, своїй дружині - ОСОБА_5, а у випадку її смерті до відкриття спадщини, або неприйняття нею спадщини, вказане майно заповів своїй дочці - ОСОБА_6 Заповітукладений в письмовій формі і посвідчений нотаріально згідно вимог ст.ст. 44,47 ЦК України в редакції 1963 року та ст.ст.1247,1248 чинного ЦК України. В заповіті зазначено, що особу заповідача, дієздатність його нотаріальною конторою перевірено. ОСОБА_8 помер 7 квітня 2008 року, що стверджується свідоцтвом про смерть серії 1-СГ № 139442.

Відповідно до ст. 534 ЦК України в редакції 1963 року, яка була чинною на час складання оспорюваного заповіту, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або його частину одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач в заповіті може позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Зміст вказаної норми відповідає вимогам ст.ст. 1233-1236 чинного ЦК України.

Спадщина на майно ОСОБА_9 відкрилася після його смерті у 2008 році. Спадкування проводиться за правилами ст. 1235 ЦК України. Після відкриття вказаної спадщини із заявами про її прийняття звернулися - ОСОБА_5 та ОСОБА_2, яка має право на обовязкову частку у спадщині, що відкрилася після смерті спадкодавця ОСОБА_9

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Аналогічні положення і принципи закладені в главі 3 ЦК України в редакції 1963 року, якою визначені і підстави недійсності угод. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п.п.16-18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику у справах про спадкування», постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особа, яка оскаржує правочин, має довести наявність підстав визнання його недійсним.

Судом першої інстанції на підставі досліджених доказів встановлено, що при складанні оспорюваного заповіту дотримано вимог щодо форми та посвідчення такого, заповіт посвідчено нотаріально. Суду не надано доказів про підписання заповіту іншою особою, або ж наявності на час складання заповіту будь-яких фізичних вад чи хвороби у заповідача. Суду також не надано доказів про здійснення будь-якого тиску, насильства, обману щодо заповідача та щодо вираження його волі при складанні заповіту, а посилання позивачів на відсутність волевиявлення у заповідача через те, що останній обіцяв дочці ОСОБА_4 подарувати частину будинку не доведені жодними доказами і є безпідставним. Щодо висловлення сумнівів про складання заповіту ОСОБА_8 з посвідченням такого у Львівській нотаріальній конторі, то такі є необгрунтованими і не можуть бути взяті до уваги, оскільки заповідач вправі обрати місце для посвідчення заповіту за власним вибором. Заповіт не змінено та не скасовано на протязі тривалого часу після його складання до смерті заповідача, який на свій розсуд вирішив питання про умови складеного ним заповіту та наслідки, які з нього випливають. Підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним немає.

Виходячи з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, суд прийшов до висновку про відсутність підстав вважати, що її цивільне право порушене у звязку з складанням оспорюваного заповіту.

З висновками суду першої інстанції слід погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування рішення Жовківського районного суду Львівської області відсутні, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 29 червня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: