У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Богонюка М.Я.

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.

при секретарі Балюк О.С.

з участю адвоката ОСОБА_1,

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 30 липня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, з участю третіх осіб: ОСОБА_5, Другої Львівської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса ОСОБА_6, обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання недійсними заповіту, свідоцтва про право на спадщину, витягу про реєстрацію права власності, визнання права власності в порядку спадкування-,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 30 липня 2010 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі апелянт посилається на неповне зясування судом обставин справи, порушення норм процесуального та матеріального права. Зазначає, що 8 квітня 2005 року дізнався, що відповідач відповідно до заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом успадкувала частину житлового будинку №14 з відповідною частиною господарських будівель по 1-му Скнилівському провулку у м. Львові після смерті батька ОСОБА_7, який помер 8 лютого 2001 року. Вважає даний заповіт недійсним, оскільки ОСОБА_7 тривалий час хворів раком легенів, приймав сильнодіючі наркотичні речовини, що зменшувало його здатність розуміти значення дій та керувати ними. Вважає, що співвласником спадкового майна була дружина померлого ОСОБА_7 і мати сторін ОСОБА_8, яка пережила чоловіка та не відмовлялася від своєї частки у майні, його не відчужувала, заповіт не складала. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення його позову.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, заперечення, колегія суддів вважає, що скаргу слід відхилити.

Згідно з вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень, крім встановлених законом випадків.

Встановлено, що 31 січня 2001 року ОСОБА_7 склав заповіт, згідно з яким заповів все належне йому на час смерті майно Ґенезі ОСОБА_9 складениий в письмовій формі і посвідчений нотаріально згідно вимог ст.ст. 44,47 ЦК України в редакції 1963 року, який був чинний на час складання оспорюваного заповіту. В заповіті зазначено, що особу заповідача, дієздатність його нотаріусом перевірено. ОСОБА_7 помер 8 лютого 2001 року, що стверджується свідоцтвом про смерть.

ОСОБА_10 після смерті ОСОБА_7 у встановленому законом порядку прийняла спадщину, про що їй було видане 6 червня 2002 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Спадковим майном є 19/25 частин будинку №14 у 1-му Скнилівському провулку у місті Львові з відповідними господарськими будівлями, а також грошові вклади в установі банку.

ОСОБА_8 дружина померлого, яка пережила його, і на час відкриття спадщини мала право на обовязкову частку у спадщині, подала заяву про відмову від такої.

Відповідно до ст. 534 ЦК України в редакції 1963 року, яка була чинною на час складання оспорюваного заповіту, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або його частину одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач в заповіті може позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Аналогічні положення і принципи закладені в главі 3 ЦК України в редакції 1963 року, якою визначені підстави недійсності угод. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п.п.16-18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику у справах про спадкування», постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особа, яка оскаржує правочин, має довести наявність підстав визнання його недійсним.

Суд, дослідивши наявні докази в їх сукупності, прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог. Зокрема, згідно висновку амбулаторної заочної посмертної судової-психіатричної експертизи № 964 від грудня 2008 року ОСОБА_7 на час складання заповіту 31 січня 2001 року психічним захворюванням не страждав, виявляв ознаки розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного генезу (атеросклероз, травми, цукровий діабет) з нерізко вираженим психоорганічним синдромом без психозу та недоумства, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 43-45). Відповідно до висновку судово-медичної експертної комісії № 221 від 19 травня 2010 року встановлено, що в медичній карті амбулаторного хворого за період 29 січня 2001 року - 2 лютого 2001року лікарями терапевтами та онкологами не зроблено записів про порушення нервової та психічної систем у хворого ОСОБА_7 Доказів про те, що ОСОБА_7 на час складання оспорюваного заповіту приймав сильнодіючі чи наркотичні медичні препарати, які могли вплинути на його психічний стан та потягнути нерозуміння ним значення своїх дій та поставити під сумнів можливість керувати ними, не надано. Вказані висновки суд поклав в основу рішення, оцінивши їх в сукупності з іншими доказами по справі. Суд вирішив спір з урахуванням як висновків експертиз, так і інших доказів.

Отже, при складанні оспорюваного заповіту дотримано вимоги щодо форми та посвідчення такого, заповіт посвідчено нотаріально. Заповідач на свій розсуд вирішив питання про умови складеного ним заповіту та наслідки, які з нього випливають. Підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним немає.

Суд не взяв до уваги посилання позивача про недійсність заповіту ОСОБА_7 з тих підстав, що 17 травня 2006 року померла мати сторін, яка як дружина заповідача була співвласником ? частини майна, на яке відкрилася спадщина після смерті ОСОБА_7 ОСОБА_8 від своєї частини майна не відмовилася, заповіту на нього не складала, не відчужувала таке; вона тільки відмовилася від обовязкової частки на спадкове майно після смерті ОСОБА_7 Суд мотивував своє рішення тим, що відповідно до ст. 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається державним нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видане на половину спільного майна. Дружина померлого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 із такою заявою у нотаріальну контору не зверталась та згідно поданої нею заяви відмовилась від обовязкової частки на спадкове майно після смерті ОСОБА_7 У вказаній заяві містяться відомості про те, що нотаріусом розяснено ОСОБА_8 зміст ст. 22 КпШС України та зазначено, що ОСОБА_8, на видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному вині подружжя не претендує.

Згідно зі ст. 553 ЦК України в редакції 1963 року спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким своїм правом скористалася ОСОБА_8

ОСОБА_3 набула право власності на спірне майно у встановленому законом порядку. Підстави для позбавлення її права власності, яке відповідно до Конституції України та ЦК України є непорушним, відсутні.

Доказів про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на спірне майно не надано.

Виходячи з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суд прийшов до висновку про відсутність підстав вважати, що його цивільне право порушене і підлягає судовому захисту.

З висновками суду першої інстанції слід погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування рішення Залізничного районного суду м.Львова відсутні, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 30 липня 2010 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: