РІШЕННЯ справа №2-213/10р.

Іменем України

21 липня 2010р. Бабушкінський райсуд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Решетніка М.О.

при секретарі - Медведєвій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 «Про визнання договору купівлі-продажу недійсним», -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду зазначеним із позовом, мотивуючи свої вимоги тими обставинами, що з відповідачем у справі вона проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу та вела спільне господарство з ним з листопада 1999року. У травні 2000р. вона за грошові кошти своїх батьків придбала 36/100 частини комунальної квартири АДРЕСА_1, отримала дозвіл для перебудови квартири з облаштуванням окремого вході та окремої адреси: квартири №9 вищезазначеного будинку.

У серпні 2000р. за пропозицією відповідача вони вирішили облаштувати у перебудованій квартирі перукарню, а для своєї сімї придбати квартиру більшої площі. У грудні 2000р. переобладнання були завершені, спірна квартира введена до експлуатації та була зареєстрована на її імя.

Відповідач, який мав документи на здійснення підприємницької діяльності, вмовив її переоформити право власності на квартиру на його імя шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири, оскільки це полегшувало йому отримання дозволу на облаштування у квартирі перукарні, а для проживання вони придбають вже на її, позивачки, імя більшу квартиру.

Повіривши у наміри відповідача вона погодилася та 03.07.2020р. у приватного нотаріуса ОСОБА_3 фактично безкоштовно оформила квартиру на відповідача шляхом укладення договору купівлі-продажу на його імя, не отримавши будь-якої оплати вартості квартири.

Однак свої зобовязання придбати для неї квартиру відповідач не виконав, а після завершення ремонту у спірній квартирі почав здавати її в оренду, хоча між ними була домовленість облаштувати там перукарню.

Просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу спірно квартири АДРЕСА_2, укладений між нею та відповідачем 03.07.2002р., на підставі ст..230 ЦК України.

У судовому засіданні позивачка повністю підтримала позовні вимоги та, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просила їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що її представник з позивачкою був знайомий з 1995р., коли в них разом була туристична фірма. Позивачка є адвокатом, він доволі часто отримував у неї юридичні консультації з приводу бізнесу. Однак він одруженим чоловіком, перебуває у зареєстрованому шлюбі, має сина, заради освіти якого вони сімєю у 1997р. виїхали на ПМЖ до Німеччини.

Квартиру АДРЕСА_1, у якій він з сімєю проживав довгий час, навіть іще зі своїми батьками, вони продати не змогли, оскільки вона була у занедбаному стані, але залишили доручення своєму знайомому на випадок, якщо покупець знайдеться.

Позивачка, як адвокат, порекомендувала йому схему ухилення від продажу квартири через посольство, порадивши продати квартиру через третіх осіб та запропонувала себе у якості покупця, хоча договір купівлі-продажу був фіктивним за своєю суттю, оскільки він грошей не отримував, та домовився з позивачкою, що у разі необхідності, вона йому квартиру поверне.

Займаючись продажем в м.Дніпропетровську товарів побутової техніки, що були у вжитку в Німеччині, на виручені грошові кошти здійснив ремонт у квартирі, про що свідчить надані ним до матеріалів справи квитанції на оплату виконаних робіт.

Позивачці за її адвокатські послуги грошей не платив, однак привозив подарунки у вигляді тієї ж побутової техніки, а після закінчення ремонту попросив позивачку повернути йому квартиру, що і було зроблено у вигляді договору купівлі-продажу спірної квартири 03.07.2002р.

Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Третя особа у судове засідання не зявилася надала суду лист з проханням розглянути справу без її участі.

Вислухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ст..230 ЦК України, на яку позивачка посилається як на правову підставу своїх позовних вимог, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до ч. ст..229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та звязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як вбачається із договору купівлі-продажу спірної квартири (а.с.43), він був укладений 03.07.2002р. та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_3 При цьому у тексті договору (п.6, а.с.43 зворот) зазначено, що сторони підтверджують, що ця угода відповідає їх дійсним намірам, не носить характеру мнимої або удаваної, а також не є зловмисною. Недоліків чи дефектів, які б перешкоджали її використанню за призначенням на момент огляду покупцем не виявлено.

Суд вважає, що цим пунктом договору спростовуються доводи позивачки щодо введення відповідачем її в оману стосовно істотних обставин вчинення договору купівлі-продажу квартири, а має місце помилка самої позивачки щодо мотивів вчиненого договору.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними №9 ввід 06.11.2009. з наступними змінами, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Суд враховує, що позивачка є адвокатом, має відповідну юридичну освіту, а тому помилилася, як вона наполягає у позові, не внаслідок обману з боку відповідача, а внаслідок власного недбальства.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, в звязку з чим, згідно ст..ст.81, 88 ЦПК України, з позивачки необхідно стягнути на користь держави 37 грн., витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи, оскільки при подачі позову нею такі не оплачувались.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.3,10,11,57,60,212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 «Про визнання договору купівлі-продажу недійсним» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь державі 37 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгулу справи.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня проголошення рішення та подальшої подачі апеляційної скарги протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Або шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються апеляційному суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська.

Суддя