Справа №22-ц-479/10 Суддя-доповідач - Лузан
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Маслова В.О.,

суддів - Дубровної В.В., Лузан Л.В.,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 25 січня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та Жовтневої селищної ради Білопільського району про визнання заповіту від 03 липня 2007 року недійсним, усунення від права спадкування за заповітом, стягнення 650 грн. заборгованості за договором позики, 350 грн. моральної шкоди та зобовязати встановити гранітний памятник,

і за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування за законом,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 25.01.2010 р. у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду і постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог з тих підстав, що висновки суду не відповідають обставинам справи та що судом були порушені норми матеріального і процесуального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, є рідними сестрами.

Їх батьками були ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_7 ( померла в 2003 році) .

Відповідач ОСОБА_4 являється рідним сином ОСОБА_5.

ОСОБА_6 помер 08 січня 2008 року у віці 83 років. ( т.1 ас.8).

За життя ОСОБА_6 тричі складав заповіти, а саме :

9 вересня 1994 року ОСОБА_6 склав заповіт, за яким заповідав все належне йому майно позивачка : ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних долях / ар.с. 6/;

11 квітня 2005 року він склав новий заповіт, за яким заповідав все належне йому майно повністю позивачці ОСОБА_3 / ар.с. 90/;

3 липня 2007 року ОСОБА_6 склав останній заповіт, за яким заповідав все належне йому майно повністю його онуку ОСОБА_4 / ар.с. 23/.

Усі названі заповіти посвідчувались секретарем Жовтневої селищної ради Білопільського району.

Після смерті його дружини з 2003 року по 12 квітня 2007 року ОСОБА_6, який був інвалідом 1-ї групи і потребував стороннього догляду, мешкав в квартирах позивачок в м. Суми і за цей час догляд за ним здійснювали ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які надавали йому необхідну допомогу, в тому числі забезпечували його медичним обслуговуванням та лікуванням.

З 12 квітня 2007 року ОСОБА_8 за його бажанням став мешкати в домоволодінні за місцем проживання його дочки ОСОБА_5 в с. Лікарське по вул. Болгарській № 90, Сумського району, де він постійно проживав до дня своєї смерті 8 січня 2008 року

Вищеназвані факти і обставини сторонами не заперечуються.

У даній справі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до ОСОБА_4 з позовом про визнання недійсним заповіту, складеного 3 липня 2007 року, при цьому посилались на те, що на час складання цього заповіту їх батьку ОСОБА_6 виповнилось 82 роки та 9 місяців, в останні роки почастішали випадки несприйняття ним дійсних подій, вважали, що на день складання та посвідчення заповіту він був недієздатним.

Крім того, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту від 3 липня 2007 року з тих підстав, що при його укладення були порушені вимоги ст. 1224 ЦК, п.1 ст. 1257 ЦК та ч.1 ст. 225 ЦК України, усунення від права на спадкування за законом ОСОБА_5 та стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 650 гривень заборгованості за договором позики і 350 гривень моральної шкоди та покладення на ОСОБА_5 та ОСОБА_4 обовязку встановити гранітний памятник на могилі їх батька (ас. 4, 38, 202).

При цьому посилались на те, що відповідачка ОСОБА_5 не надавала батьку необхідної медичної допомоги та догляду і не надали їм, позивачам, можливості бачитись з бітьком, щоб він не міг поскаржитись на своє життя.

Також посилались на те, що відповідно до ст. 1253 ЦК України якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках, а у випадках, встановлених абзацом третім частини другої ст. 1248 і ст. 1252 ЦК України присутність не менше двох свідків при посвідченні заповіту є обов»язковою.

Вважали, що при посвідченні оспорюваного заповіту секретар Жовтневої селищної ради ОСОБА_9 порушила вимоги названих норм права, так як склала заповіт зі слів батька, після чого зачитала його йому в голос і він його підписав. В той же час вважали, що згідно вимог ч. 2 ст. 1248 ЦК заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Вважали, що заповіт було складено з порушенням вимог до його посвідчення і згідно вимог ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним.

Крім того позивач ОСОБА_3 посилалась на те, що у 2006 році ОСОБА_5 позичила у неї гроші в сумі 650 гривень, які їй не повернула, тому просила стягнути з ОСОБА_5 650 гривень заборгованості за договором позики та 350 гривень моральної шкоди за невиконання свого зобовязання.

Колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для задоволення викладених вище позовних вимог. При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Частиною 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

За ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (ч.1). Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу) (ч.2).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою.

За ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Колегія суддів вважає, що позивачі не надали суду достовірних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що відповідачі ухилялися від надання допомоги спадкодавцеві, тому у суду не було підстав для задоволення позову про усунена від права на спадкування за законом. Названі доводи позивачів спростовуються фактичними обставинами, встановленими судом під час розгляду справи про те, що з 12 квітня 2007 року і по день своєї смерті, 8 січня 2008 року, ОСОБА_6 мешкав в домоволодіння його дочки, а саме, відповідачки ОСОБА_5, в с. Лікарське Сумського району, яка його доглядала, забезпечувала його лікування.

Суд першої інстанції також прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, так як позивачі не надали доказів про те, що на час складення заповіту, тобто 3 липня 2007 року, ОСОБА_6 вчинив цю дію у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

Зокрема, такі доводи позивачів спростовуються висновком амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи, відповідно до якого на час складання заповіту 3 липня 2007 року ОСОБА_6 не страждав хронічним психічним захворюванням, тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності і міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 170-172).

Колегія суддів вважає вірними і висновки суду про те, що на час складання заповіту ОСОБА_6 не мав фізичних вад, які б перешкоджали йому прочитати заповіт. Допитані судом свідки показали, що в день складання заповіту ОСОБА_6 вільно спілкувався з людьми, міг і читати, і писати. На спростування цих обставин позивачі ніяких доказів суду не надали.

Відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (1046, ЦК). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (1047 ЦК).

Колегія суддів вважає обгрунтованим рішення суду про відмову у задоволенні позову про стягнення 650 гривень заборгованості за договором позики та 350 гривень моральної шкоди, так як на підтвердження своїх доводів про наявність між нею і відповідачкою договірних правовідносин, що випливають з договору позики, позивач ОСОБА_3 не надала письмових доказів, як це передбаченого законом.

Покладення на відповідачів обовязку встановити гранітний памятник на могилі батька не є способом захисту порушеного права, які визначені законом, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні цих позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування постановленого рішення.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 25 січня 2010 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців .

Головуючий -

Судді -