У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Павлишина О.Ф.

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.

при секретарі Глинському О.А.

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 22 грудня 2009 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Личаківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, Головного управління юстиції у Львівській області про визнання дій та бездіяльності неправомірними, відшкодування шкоди -,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 22 грудня 2009 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Личаківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, Головного управління юстиції у Львівській області про визнання дій та бездіяльності неправомірними, відшкодування матеріальної і моральної шкоди відмовлено.

Рішення оскаржила ОСОБА_1 В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення. Вважає, що рішення ухвалене з порушенням процесуального права. Зазначає, що її позов пов»язаний із невиконанням Личаківським ВДВС рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 21 березня 2000 року та ухвали від 2 жовтня 2001 року. Виконавчою службою її не включено до черги стягувачів, вимоги яких пов»язані з трудовими правовідносинами. Постанова про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з ЗАТ «Львівський м»ясокомбінат» на її користь коштів в сумі 41212 грн. не направлена стягувачу і до суду, що видав виконавчий лист. Її було включено до загального списку стягувачів. Номер її черги неодноразово змінювався. Державний виконавець не провів належні виконавчі дії. Вона не є кредитором банкрута боржника, а є стягувачем за виконавчим провадженням. У боржника було достатньо коштів для проведення виконання за поданим нею виконавчим листом. Своїми діями відповідачі сприяли невиконанню рішення суду, чим їй завдано матеріальну і моральну шкоду. Суд не залучив до розгляду справи всіх відповідачів. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення її позову.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечень, колегія суддів вважає, що скаргу слід відхилити.

Відповідно до вимог ч.З ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 до липня 1996 року працювала в КМП «Прикарпаття», була членом (співвласником) цього підприємства, яке було створене в грудні 1991 року на базі державного підприємства «Львівський м»ясокомбінат» шляхом викупу майна за рахунок коштів трудового колективу. 18 липня 1996 року вона була звільнена з посади інженера-технолога відділу головною технолога КМП «Прикарпаття» у зв»язку зі скороченням чисельності і штату працівників, а наказом №214-к від 02 жовтня 1996 року - виключена з числа членів (співвласників) підприємства. Оскільки всупереч вимогам ст. 23 Закону України «Про власність» їй не було виплачено вартість вкладу в майні підприємства, ОСОБА_1 звернулася в 1996 році за захистом порушених прав до суду. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 21 березня 2000 року її позов було задоволено частково та ухвалено стягнути з ЗАТ «Львівський м»ясокомбінат», яке було утворене на базі КМП «Прикарпаття» в квітні 1998 року, 29311, 70 грн. - вартості вкладу в майні підприємства, 403,28 грн. - недооплачених дивідендів, 632 грн. - одноразової виплати у зв»язку з фактичним виходом на пенсію, 866 грн. судових витрат, 10000 грн. - у відшкодування моральної шкоди, а всього - 41212,98 грн. На виконання цього рішення суду 13 квітня 2000 року було видано виконавчий лист, який був отриманий Личаківським ВДВС 19 квітня 2000 року. Оскільки вищевказане рішення суду не було виконане, ОСОБА_1 звернулася а суд із заявою про стягнення додаткових коштів внаслідок інфляції. Ухвалою Шевченкінського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2001 року постановлено додатково стягнути з ЗАТ «Львівський м»ясокомбінат» в користь позивача 7077, 92 грн., а всього з ЗАТ «Львівський м»ясокомбінат» підлягало стягненню в користь ОСОБА_1 46380,80 гри. На виконання вказаних судовик рішень постановою державного виконавця ВДВС Личаківського РУЮ м. Львова від 22 жовтня 2001 року відкрите виконавче провадження та надано ЗАТ «Львівський м»сокомбінат» термін для добровільної виплати стягувачу ОСОБА_1 вищевказаних грошових коштів. Однак в подальшому в ході примусового виконання ОСОБА_1 було виплачено лише 1900 грн. Оскільки на виконанні в Личаківському ВДВС перебувала велика кількість проваджень про стягнення з ЗАТ «Львівський м»ясокомбінат» грошових коштів, постановою державного виконавця від 12 серпня 2002 року па підставі ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» вони об»єднані у зведене виконавче провадження. Ці обставини стверджені наявними в справі доказами, ніким не оспорювалися. В січні 2003 року ОСОБА_1 зверталася до Личаківського районного суду м. Львова з позовом до ВДВС Личаківського районного управління юстиції м.Львова, третьої особи - керуючого санацією ЗАТ «Львівський м»ясокомбінат» ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05 грудня 2003 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2004 року, та ухвалою Колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 05 червня 2006 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вищевказаним судовим рішенням, зокрема, було встановлено, що державною виконавчою службою вживались необхідні заходи до виконання рішення суду про стягнення з ЗАТ «Львівський м»ясокомбінат» в користь ОСОБА_1 грошових коштів. Частково борг було погашено. Надалі виконати це рішення державна виконавча служба не мала можливості і повноважень, оскільки ухвалою господарського суду Львівської області від 11 січня 2002 року за заявою ДПІ Личаківського району м. Львова було порушено справу про банкрутство ЗАТ «Львівський м»ясокомбінат», що відповідно до п. 8 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», яка діяла на той час, є підставою для обов»язкового зупинення виконавчого провадження. Ухвалою господарського суду Львівської області від 1 серпня 2002 року була відкрита процедура санації боржника ЗАТ «Львівський м»ясокомбінат», санатором призначений ОСОБА_3 Відтак 27 березня 2002 року державною виконавчою службою був поданий список кредиторів, до якого внесено і позивача, яка з вини санатора своєчасно не була визнана кредитором боржника, а внесена до списку кредиторів ЗАТ «Львівський м»ясокомбінат» лише ухвалою господарського суду Львівської області від 20 жовтня 2004 року. Постановою господарського суду Львівської області від 24 червня 2004 року ЗАТ «Львівський м»ясокомбінат» визнано банкрутом та відкрита ліквідаційна процедура. У зв'язку к цим та на підставі ст.ст. 37, 65 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем Личаківського ВДВС 30 червня 2004 року було винесено постанову про закінчення зведеного виконавчого провадження з виконання 1850 виконавчих листів та наказів, виданих протягом 1999-2004 років, на загальну суму 5 278 874, 57 грн. Згідно з цією постановою всі виконавчі документи були скеровані ліквідатору ЗАТ «Львівський м»ясокомбінат» - арбітражному керуючому ОСОБА_4 В подальшому в процесі здіснення ліквідаційної процедури ОСОБА_1 належні їй до виплати кошти не отримала через недостатню кількість майна банкрута.

Висновки суду першої інстанції ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду слід погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування рішення Шевченківського районного суду м.Львова відсутні, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 22 грудня 2009 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: підпис

Судді: підписи