Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2010 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Богонюка М.Я.

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.

при секретарі Луньо К.А.

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 22 березня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Української державної будівельної корпорації «УКРБУД», Голови правління Відкритого акціонерного товариства (ВАТ) «Львівський завод залізобетонних виробів №2», ОСОБА_5, з участю третіх осіб: Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Регіонального відділення фонду державного майна України по Львівській області про повернення права користування житлом, визнання недійсними ордеру та свідоцтва про право власності, виселення,-

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернувся з позовом, з врахуванням прийнятих судом уточнень, про повернення права користування житловим приміщенням кімнатою № 9 в будинку 29-а на вулиці Польовій у місті Львові, визнання недійсними ордеру та свідоцтва про право власності на це житло, виселення ОСОБА_5 із спірного житла, посилаючись на те, що він був поселений в гуртожиток у зв»язку з тим, що перебував у трудових відносинах з ВАТ«Львівський завод залізобетонних виробів №2», де працював більше 10 років. У 2002 році він був засуджений до років позбавлення волі. Спірне житло було закріплене за відповідачем ОСОБА_5, яка його приватизувала. Вважає, що спірне житло мало за ним зберігатися.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 22 березня 2010 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення оскаржив ОСОБА_4

В апеляційній скарзі посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим. Вважає, що суд не з»ясував предмету судового розгляду і допустив неповноту судового слідства. Зазначає, що відсутні докази про те, що будинок № 29-а на вулиці Польовій у м.Львові є гуртожитком. Відповідач ОСОБА_5 не перебувала і не перебуває на квартирному обліку. Просить скасувати оскаржуване рішення, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Представники відповідачів проти доводів апеляційної скарги заперечили, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечень, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, оскільки в частині повернення позивачу права на користування житлом в гуртожитку підприємства суд першої інстанції зробив свої висновки без належних підстав, справу в цій частині вирішено без достатньої перевірки обґрунтованості позовних вимог і заперечень проти позову; висновки суду по суті вказаної позовної вимоги не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим на підставі повної і всебічної перевірки доказів, їх дослідження і правильної оцінки; тому з висновками суду у зазначеній частині погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення в зазначеній вище частині цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень.

Встановлено, що позивач працював у ВАТ «Львівський завод залізобетонних виробів №2» з 14 лютого 1984 року, звільнений 24 січня 2001 року за власним бажанням. У1984 році підприємство забезпечило позивача житлом (ліжкомісцем) в гуртожитку для одиноких. У гуртожитку позивач зареєстрований 4 квітня 1996 року. Вироком Личаківського районного суду м.Львова від 13 листопада 2001 року ОСОБА_4 засуджений до 8 років 6 місяців позбавлення волі. З реєстрації позивач знятий 18 листопада 2002 року. Розпорядженням виконавчого комітету Львівської міської ради від 18 квітня 19986 року № 142 стверджується, що будинок 29-а на вулиці Половій у місті Львові станом на цю дату був гуртожитком для одиноких громадян. Зміна статусу будинку на гуртожиток для малосімейних громадян відбулася на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 467 від 22 листопада 2002 року «Про встановлення статусу будинків №№ 29-а, 29-б на вулиці Польовій». У березні 2006 року будинок передано до комунальної власності територіальної громади міста Львова. З місць позбавлення волі позивач звільнений за постановою суду від 14 лютого 2007 року.

На підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету ВАТ «Львівський завод залізобетонних виробів № 2» від 16 квітня 2002 року та у відповідності до розпорядження Львівського міськвиконкому № 142 від 18 квітня 1986 року ОСОБА_5 видано ордер № 323 на однокімнатну квартиру № 9 в малосімейному гуртожитку на вулиці Польовій, 29-а у м.Львові для заселення її двома особами. 14 квітня 2004 року на підставі розпорядження від 24 березня 2004 року № 124 вказана квартира приватизована ОСОБА_5 і ОСОБА_6, яким видане свідоцтво про право власності на спірну квартиру.

Суд прийшов до висновку, що ОСОБА_5 забезпечена житлом у спірній квартирі у встановленому законом порядку. На підставі аналізу зібраних по справі доказів суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні вимог про визнання недійсними ордеру та свідоцтва про право власності на квартиру № 9 в будинку 29-а на вулиці Польовій у м.Львові, виданих ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також виселення. З висновками суду першої інстанції в цій частині слід погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду в цій частині.

Стаття 214 ЦПК України вимагає від суду під час ухвалення рішення об»єктивно вирішити всі питання щодо обставин, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та визначити якими доказами вони підтверджувалися. Проте суд першої інстанції вирішив спір в частині повернення позивачу права проживання в гуртожитку ВАТ «Львівський завод залізобетоннихз виробів №2» без належного обґрунтування своїх висновків з посиланням на норми закону, з врахуванням наданих по справі доказів.

Згідно зі ст. 127 ЖК України для проживання робітників у період роботи використовуються гуртожитки. Встановлено, що позивач вселений в гуртожиток вказаного вище підприємства у зв»язку з роботою на підприємстві, де працював більше десяти років. З підприємства він звільнився за власним бажанням. Докази про те, що після звільнення з підприємства позивач залишив своє місце проживання в гуртожитку, відсутні. Після звільнення позивач засуджений до покарання у виді позбавлення волі. Під час відбуття покарання він знятий з реєстрації в гуртожитку підприємства відповідача по справі. Відповідно до п.7 ч.3 ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем понад шість місяців у випадку взяття під варту або засудження до позбавлення волі протягом усього часу перебування під вартою або відбуття покарання. Статтями 125 та 132 ЖК України, п.41 Примірного положення про гуртожитки встановлено, що без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, що надало їм службове приміщення, не менше як десять років; такі особи можуть бути виселені лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Оскільки жиле приміщення, яке займав позивач, на даний час є зайнятим, його слід забезпечити житлом відповідно до вимог ст. 114 ЖК України.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване рішення в частині вирішення вимоги про повернення позивачу права на проживання в гуртожитку ВАТ «Львівський завод залізобетонних виробів № 2» не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, висновки суду першої інстанції, викладені у цьому рішенні в цій частині, не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Отже, позивач повинен бути забезпечений житлом в гуртожитку підприємства, яке має можливість таке надати. Частиною 2 пункту 19 Примірного положення про гуртожитки встановлено можливість переселення громадян з одного жилого приміщення в гуртожитку інше у разі необхідності. Докази про закріплення за позивачем квартири № 9 в гуртожитку підприємства, розміщеному в будинку № 29-а на вулиці Польовій у м.Львові, відсутні. Згідно зі п.12 Примірного положення про гуртожитки жила площа в гуртожитку надається в розмірі не менше 6 квадратних метрів на особу, що не суперечить вимогам ст.114 ЖК України. Виходячи з цих положень закону, позивача слід забезпечити ліжкомісцем в гуртожитку для одиноких громадян.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, ст. 309, 313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 22 березня 2010 року змінити. Позов ОСОБА_4 задовольнити частково. Зобов»язати ВАТ «Львівський завод залізобетонних виробів №2» забезпечити ОСОБА_4 ліжкомісцем в гуртожитку підприємства для одиноких громадян.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: