Справа №22-ц-543 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2010 року м.Суми

колегія судді в судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області у складі:

головуючого: Смирнової Т.В.

суддів: Гагіна М.В., Ільченко О.Ю.

з участю секретаря судового засідання Пархоменко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 Володіаєвича

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 29 січня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_2 Володіаєвича до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», який обґрунтовано тим, що 21 лютого 2003 року між ним та відповідачем було укладено договори про відкриття та обслуговування карткового рахунку й додаткову угоду до нього про встановлення кредитного ліміту VISA SERVIS у розмірі 7700 доларів США. Своєчасне повернення зазначеного кредиту забезпечено заставою нерухомого майна незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки по вул.Шкільній, 32 у с.Токарі Сумського району.

Зазначав, що відповідач, немаючи індивідуальної ліцензії Національного банку України, не мав права надавати йому кредит в іноземній валюті, що суперечить положенням ст.ст.524, 533, 548 ЦК України, ст.35 ЗУ «Про національний банк України», «Про систему валютного регулювання та валютного контролю, а тому відповідно до ст.ст.203, 215, 239 ЦК України кредитний договір та договір застави прохав визнати недійсними.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 29 січня 2010 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави 616 грн. 77 судового збору.

Рішення мотивовано тим, що під час розгляду справи судом не встановлено недодержання сторонами договору вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5-6 ст.206 ЦК України, відповідач мав ліцензію Національного банку України, позивач ознайомлений з умовами договору, погодився та виконував його умови, а тому відповідно до положень ч.1 ст.215 ЦК України підстави для визнання недійсними договорів відсутні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

При цьому зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що спірний договір укладався 21 лютого 2003 року, коли діяли Правила використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених Постановою правління НБУ від 26 березня 1998 року №119, де у пункті 2.4 зазначено, що використання готівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу у випадках, що не передбачені главою 2 Правил, а також як застави дозволяється за умови отримання індивідуальної ліцензії НБУ.

Вказує, що надання кредиту в іноземній валюті потребує отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення разової валютної операції, яка у відповідача відсутня.

Також суд не звернув уваги на ту обставину, що під час укладення спірного договору діяли норми ЦК УРСР, а не ЦК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, які підтримали доводи апеляційної скарги, представника відповідача ОСОБА_5, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 лютого 2003 року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір №1046 про відкриття та обслуговування карткового рахунку №473143 та додаткову угоду до нього про встановлення кредитного ліміту VISA-SERVIS.

Відповідно до даного договору ЗАТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_3 кредит на картковий рахунок у розмірі 7700,00 доларів США з кінцевим терміном його повернення 20 лютого 2013 року.

ОСОБА_3 був ознайомлений з умовами договору кредиту і погодився на його укладення, про що свідчать його підписи, виконання зобовязання банком по наданню кредитних коштів, а також сплата позивачем щомісячних внесків, що підтверджується квитанціями (а.с.7-11, 35-42).

Крім того, судом також встановлено, що відповідач діяв на підставі ліцензії Національного банку України, відповідно до вимог Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання валютного контролю», у звязку з чим не було допущено порушень чинного законодавства.

Позивачем належним чином не доведено існування у вищезазначеному договорі несправедливих умов, визначених ст.ст.11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо договорів про надання споживчого кредиту.

Вірно встановивши фактичні обставини справи, місцевим судом помилково до спірних правовідносин, що виникли у лютому 2003 року, застосовані положення Цивільного кодексу України, які набули чинності з 01 січня 2004 року, а також інші закони, що у відповідності до приписів ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до загальних засад дії актів цивільного законодавства в часі, пунктів 4, 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, при вирішенні справ про визнання договорів недійсними застосовується законодавство, чинне на день їх укладення.

Отже, за правилами ст.48 ЦК УРСР, чинної на час укладення оспорюваних договорів, угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданими органами державної влади та управління в межах наданої їм компетенції.

У статті 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» наведені поняття коштів та банківського кредиту і, зокрема, кошти гроші у національній або іноземній валюті; банківський кредит будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованості суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Відповідно до статей 47, 40 зазначеного Закону банківські установи на підставі банківської ліцензії мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Положення ст.ст.151, 383 ЦК УРСР також надають поняття зобовязання та передбачають право банків кредитувати громадян у порядку визначеному законом, яким є як уже зазначалось вище Закон України «Про банки та банківську діяльність».

Дійсно пункт «в» частини четвертої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного конторою» містить вимогу щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання і отримання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Разом з тим, як на день укладення оспорюваних договорів, та і на час вирішення спору в суді не існує будь-яких нормативно-правових актів, які б встановлювали терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Не містить таких обмежень і постанова НБУ «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України» №119 від 26 березня 2003 року.

Натомість, видана 04 грудня 2001 року Національним банком України банківська ліцензія №22 надає право позивачу здійснювати банківські операції, зазначені у ч.1 ст.47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», у тому числі надавати фізичним особам кредити в іноземній валюті.

Отже, враховуючи зазначене вище, відсутні законні підстави вважати, що оспорюваний кредитний договір, а також договір застави, який є похідним, не відповідали вимогам чинного на час їх укладення законодавству з питань валютного регулювання, а відтак і відсутні підстави визнавати їх недійсними згідно положень ст.48 ЦК УРСР.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.4 ч.1, ч.2 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 Володіаєвича задовольнити частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 29 січня 2010 року у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_2 Володіаєвича до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договорів недійсними відмовити.

Рішення набрало законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий:

Судді: