Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Богонюка М.Я.

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.

при секретарі Качмар М.Я.

з участю ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 6 жовтня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, з участю третіх осіб: Дрогобицького міського відділу Львівської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру», Управління Держкомзему у м.Дрогобичі, про розподіл земельної ділянки -,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернулася з позовом про розподіл земельної ділянки біля будинку № 13 на провулку Грюнвальдському у місті Дрогобичі відповідно до часток співвласників у будинку.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 6 жовтня 2010 року позов задоволено. Виділено сторонам частину земельної ділянки у спільне користування та проведено розподіл земельної ділянки між співвласниками будинку.

Рішення оскаржив ОСОБА_2 В апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність оскаржуваного рішення, яке ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права при невідповідності висновків суду обставинам справи. Він (апелянт) не є співвласником будинку № 13 на вулиці Грюнвальдській у м.Дрогобичі. Таким є ОСОБА_3. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову в позові.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, оскільки суд першої інстанції зробив свої висновки без належних підстав, справу вирішено без достатньої перевірки обґрунтованості позовних вимог і заперечень проти позову; висновки суду по суті позовних вимог не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим на підставі повної і всебічної перевірки доказів, їх дослідження і правильної оцінки; тому з висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, Як встановлено в судовому засіданні та сторонами не оспорюється, що згідно договорі довічного утримання, посвідченого 2-ю Дрогобицькою державною нотаріальною конторою 3.04.1974р за № 2578 ОСОБА_1 є власником 56/100 ідеальних частин у будинку №13! пров. Грюнвальдскому в м. Дрогобичі, ОСОБА_4 була власницею 44/100 ідеальних частив будинку по вул. Грюнвальдській. 13 в м.Дрогобич Львівської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 2-ю Дрогобицькою державною нотаріальною конторою.

22 червня 2005 року ОСОБА_4 померла і спадщину прийняв її племінник ОСОБА_2 І, який спочатку не заперечував факту продажу тіткою 30 м.кв. спільної з ОСОБА_1М земельної ділянки ОСОБА_5, однак в подальшому відмовився від цього.

Разом з тим, судом встановлено, що дійсно земельна ділянка ОСОБА_5, що по вул.. Коперника. 1 в М.Дрогобичі збільшилася на 29 м.кв. і це збільшення відбулося за рахуної земельної ділянки по провул. Грюнвальському. 13 в М.Дрогобичі. Оскільки ОСОБА_1М заперечила свою участь в продажі земельної ділянки розміром 30 кв.м. ОСОБА_5, абезіі згоди таке відбутись не могло, то суд вважає, що її частину земельної ділянки слід збільшип на 14,5 м.кв. за рахунок земельної ділянки другого співвласника ОСОБА_2

Ухвалою XXIII сесії 4 скликання від 28 грудня 2004 року за № 420 Дрогобицької міської ради, загальна площа земельної ділянки, яка закріплена за будинком № 13 по вул. Грюнвальдській в м. Дрогобичі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд становить - 961 кв.м.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень, крім встановлених законом випадків. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами цивільного та житлового законодавства.

Суд всупереч вимогам ст.ст. 57,212 ЦПК України не дав оцінки доводам ОСОБА_6 про те, що при задоволенні первісного позову порушуються її житлові права та інтереси. Суд не взяв до уваги того, що сторонам у спірній квартирі не можуть бути забезпечені відокремлені її частини у розмірах, передбачених житловим законодавством, які відповідають розміру їх часток у приватній власності, для проживання всіх співвласників.

Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК України , які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства. Частина 2 ст. 13 та ч.5 ст. 319 ЦК України зобовязують особу при здійсненні права власності не порушувати прав інших осіб та використовувати свої права на шкоду іншим особам. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності інших громадян.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі за первісним позовом є власниками незначної частини спірної квартири ( по 1/12 кожен). Здійснення ними свого права власності шляхом вселення в цю квартиру буде направлене на шкоду правам відповідача, яка в цій квартирі проживає, квартира є однокімнатною.

Власник при здійсненні свого права на річ не повинен порушувати прав інших осіб. У протилежному випадку суд може відмовити йому в захисті права власності (ч.3 ст. 16 ЦК). Виходячи з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулися ОСОБА_7 і ОСОБА_8, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що їх цивільне право порушене і підлягає судовому захисту, що полягає в усуненні перешкод в користуванні спірною квартирою шляхом вселення в таку.

Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. За відсутності згоди щодо виплати компенсації спір між співвласниками може бути вирішений у судовому порядку.

Колегія суддів, виходячи з аналізу доказів по справі, робить висновок, що вимоги ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до задоволення не підлягають. В цій частині оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

В частині відмови у задоволенні зустрічного позову про припинення права власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у спільному майні на тій підставі, що вони ухилялися від догляду за спадкодавцем, суд виходив з того, що позивач не надала доказів про наявність будь-яких передбачених ст. 364 ЦК України підстав для припинення права власності на частку та передбачених ст. 365 ЦК України умов такого припинення. Оскаржуване рішення в цій частині слід залишити без змін, оскільки при вирішенні цих вимог суд правильно визначив характер спірних правовідносин та встановив дійсні обставини справи. Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в цій частині ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів, оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. З висновками суду першої інстанції, які не спростовуються доводами апеляційної скарги, в цій частині слід погодитися.

Постановою Дрогобицького міськрайонного суду від 30.06.2009 року №2-а-308/09/ скасовано п.1.3 вищевказаної ухвали сесії Дрогобицької міської ради №420 від 28.12.2004 року «Про безоплатну передачу у власність громадянам земельних ділянок».

Відповідно до п. 1 ст. 120 ЗК України, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну частку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Отже, судом встановлено, що до ОСОБА_2 як спадкоємця покійної ОСОБА_4 перейшло разом з 44/100 ідеальних частин будинковолодіння право користування земельною ділянкою відповідного до його частки розміру.

Що стосується розміру земельної ділянки, то суд вважає, що при розподілі слід брати до уваги фактичні її розміри - 1022 м.кв.. а не вказані в інвентарній справі - 961 м.кв.. оскільки сусідні земельні ділянки передані у власність і межі з ними узгоджені.

Відповідно до п.6 Перехідних положень Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2005 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Позивачка та спадкодавець відповідача - ОСОБА_4 виконали вищевказану вимогу та звернулись до Дрогобицької міської ради з заявою про приватизацію земельної ділянки по провул. Грюнвальдському в м.Дрогобичі, однак, через невідповідність фактичного розміру земельного ділянки та небажання ОСОБА_2 звернутись до Дрогобицької міської ради про уточнення розміру земельної ділянки ухвала сесії про передачу у власність земельної ділянки була скасовано за позовом позивачки.

Оскільки сторони не домовились про розподіл земельної ділянки, що перебуває у спільному користуванні, то суд вважає, що позов підлягає до задоволення з виділенням сторонам у користування частин земельної ділянки згідно висновку додаткової будівельно-технічної експертизи № 251/10 від 23.06.2010 року, складеного експертом ПП "Ажур" - Ляш 1.1.

Керуючись ст. ст. 10, 11. 60, 88 ЦПК України, ст. ст. 95. 96. 120, 152. 158 ЗК України, ст. ст. 16. 377 ЦК України, суд, -

вирішив:

ОСОБА_7 і ОСОБА_8 проти доводів апеляційної скарги заперечили, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим.

Керуючись ст.303, п.1,2 ч.1, ст.307, ст. ст. 308, 309, 313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 9 червня 2010 року в частині задоволення позову ОСОБА_7 і ОСОБА_8 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_7 і ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення у квартиру № 2 в будинку № 148 на вулиці Б.Хмельницького в місті Львові.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: