Справа № 2-447/10
Провадження № 2-447/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2010 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С.І.

при секретарі Станько Р.О.

з участю представника прокуратури ОСОБА_1

позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

адвоката ОСОБА_6

відповідача ОСОБА_7

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10 (в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_11В.), треті особи Третя Львівська державна нотаріальна контора, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, реєстраційного посвідчення, виселення, визнання дійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 у жовтні 1999 року в інтересах недієздатної ОСОБА_12 звернулась до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири й реєстраційних посвідчень недійсними та виселення. 01.04.2009 року померла ОСОБА_12 Після її смерті ОСОБА_2 (як правонаступник за законом) та ОСОБА_3 (як правонаступник за заповітом) предявили позов до ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10 (в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_11В.) про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, реєстраційного посвідчення, виселення, визнання дійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності.

В обґрунтування своїх вимог покликаються на те, що з квітня 1999 року ОСОБА_2 була опікуном своєї сестри, недієздатної ОСОБА_12, якій на праві власності належала квартира АДРЕСА_1. 01.04.2009 року ОСОБА_12 померла. Після її смерті єдиним спадкоємцем за законом є ОСОБА_2 та єдиним спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_3 09 жовтня 1996 року ОСОБА_12 уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_8, який 12 грудня 1996 року продав квартиру ОСОБА_7 Оскільки ОСОБА_12 хворіла на психічне захворювання і під час відчуження вказаної квартири не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, позивачі, уточнивши позовні вимоги, просять суд визнати зазначені договори купівлі-продажу й реєстраційне посвідчення від 30 грудня 1996 року, видане на ім»я ОСОБА_7, недійсними, повернути сторони в попередній стан, виселити із спірної квартири ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10 (колись ОСОБА_11В.) і неповнолітню ОСОБА_11 Також просять визнати дійсним свідоцтво про право власності на

квартиру від 02 червня 1994 року № 21009, видане Львівською міською адміністрацією ОСОБА_12, яке засвідчує право приватної власності на квартиру, визнати право власності за заповітом на ? частку квартири за ОСОБА_3 та визнати право власності за законом на ? частку квартири за ОСОБА_2

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2, представник прокуратури ОСОБА_1, яка виступає в її інтересах, позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 підтримали позовні вимоги в повному обсязі з мотивів наведених в письмових заявах.

Представник відповідача ОСОБА_8 ОСОБА_5 в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що в 1996 році ОСОБА_8 будучи приватним підприємцем, шукав приміщення для складу, та дізнався від начальника ЖЕКу, котрим обслуговується територія спірного житла, що ОСОБА_12 має намір продати свою квартиру. Оскільки в останньої не було всіх документів на квартиру, для оформлення її продажу та з метою їх відшукати та відновити, ОСОБА_12 20.09.1996 року було видано нотаріально посвідчене доручення на його ім»я. Після отримання необхідних документів, 09.10.1996 року було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Після чого ОСОБА_12 близько двох місяців ще проживала у спірній квартирі, а потім періодично приходила та забирала свою пенсію, яку відповідач отримував за дорученням. Враховуючи, що у ОСОБА_8 не склалося з бізнесом, 12.12.1996 року він за ту ж ціну відчужив квартиру ОСОБА_7 Також зазначив, що житло було в незадовільному стані і його вартість на даний час збільшилася лише завдяки діям ОСОБА_7, яка провела значні ремонтні роботи в квартирі. ОСОБА_8 тривалий час спілкувався з ОСОБА_12 та на час укладення оспорюваного правочину не ставив під сумнів її дієздатність. Крім цього, вказує, що покликання позивачів на те, що померла не розуміла значення своїх дій не відповідають фактичним обставинам справи, а висновки судово-психіатричних експертиз не відповідають дійсності та не можуть бути єдиним доказом підтверджуючим психічний стан ОСОБА_12

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_7 особисто та як представник відповідачів ОСОБА_9, ОСОБА_10, а також адвокат ОСОБА_6 проти позову заперечили з таких мотивів. 12.12.1996 року ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1, про те хто був попереднім власником квартири не знала, ОСОБА_12 не бачила, про наведені позивачами обставини довідалася в суді. Після придбання житла, провела капітальний ремонт, на що затратила значні кошти. Також вказали, що при укладенні правочину 09.10.1996 року ОСОБА_8 не міг знати про психічний стан ОСОБА_12, тим більше про таке не могло бути відомо ОСОБА_7, відтак вона є добросовісним набувачем. Вважають, що немає законних підстав для витребування у ОСОБА_7 квартири, тим більше, що право на витребування майна має лише власник, якого на даний час немає.

Представник третьої особи Третьої Львівської державної нотаріальної контори 09.08.10р. в судове засідання не з»явився, хоча повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи. Суд приймає до уваги пояснення представника дані в попередніх засіданнях про те, що на даний час державні нотаріуси, які посвідчували оспорювані договори купівлі-продажу квартири в Третій нотаріальній конторі не працюють. На час укладення правочинів нотаріуси перевіряли дієздатність ОСОБА_12, оскільки в протилежному випадку, при наявності будь-яких сумнівів щодо її психічного стану, договори би не посвідчили.

Представники третіх осіб ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради в судове засідання не з»явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Враховуючи наведене, достатність матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників третіх осіб на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, наявні у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного.

У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених

ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відтак, суд вирішує спір в межах уточнених вимог позивачів (а.с.49-50, Т.4) та не приймає до уваги додаткові вимоги зазначені в письмових виступах позивачів в дебатах, оскільки відповідно до ч.8 ст. 193 ЦПК України під час судових дебатів не можна подавати нові докази, заяву про залишення позову без розгляду, збільшувати або зменшувати розмір позовних вимог, а згідно з ч.2 ст. 31 ЦПК України лише до початку розгляду судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підстави позову.

За обставинами справи судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06.10.1998 року ОСОБА_12 визнана недієздатною і розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 368 від 19.04.1999 року їй призначено опікуном сестру ОСОБА_2

Як вбачається із свідоцтва про смерть серії 2-СГ № 129436 виданого 01.04.2009 року (а.с.31, Т.4) ОСОБА_12 померла 01 квітня 2009 року. Також згідно письмових доказів (а.с.30-39,Т.4) встановлено, що після її смерті ОСОБА_2 являється спадкоємцем першої черги за законом, а ОСОБА_3 є спадкоємцем за заповітом. Відтак, позивачі як єдині спадкоємці правонаступники після смерті ОСОБА_12 предявили вище вказані позовні вимоги.

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 02.06.1994 року квартира АДРЕСА_1, загальною площею 23,6 кв.м., яка складається з однієї кімнати, площею 12 кв.м. та кухні, належала на праві приватної власності ОСОБА_12 (а.с.31,Т.1).

Згідно договору купівлі-продажу від 09 жовтня 1996 року (а.с.8,Т.1) ОСОБА_12 відчужила належну їй квартиру відповідачу ОСОБА_8, продаж вчинено за 4000 грн., які повністю сплачені покупцем продавцеві до підписання договору.

В подальшому ОСОБА_8 відчужив зазначену квартиру ОСОБА_7 за 4000 грн., що стверджується договором купівлі-продажу від 12 грудня 1996 року (а.с.68,Т.1).

Відповідно до ч.1 ст. 55 ЦК УРСР 1963 року угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Як вбачається з матеріалів справи, медичної картки амбулаторної хворої ОСОБА_12, вона перебувала на обліку у Львівському психоневрологічному диспансері з приводу шизофренії параноїдної форми з 1991 року, згідно довідки від 13.12.1991 року визнана інвалідом другої групи загального захворювання безтерміново. Відповідно до висновків трьох судово-психіатричних експертиз від 29.05.1998 року, від 18.12.2000 року, від 09.07.2001 року ОСОБА_12 на момент укладення договору купівлі-продажу квартири з ОСОБА_8 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Згідно судового рішення від 06.10.1998 року ОСОБА_12 визнана недієздатною.

З огляду на викладені обставини, суд прийшов до висновку, що на момент укладення оспорюваої угоди договору купівлі-продажу від 09 жовтня 1996 року ОСОБА_12 хоч і була дієздатною, але в силу свого психічного захворювання не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, тому договір купівлі-продажу укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_8 слід визнати недійсним з підстави передбаченої ч.1 ст. 55 ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ч.2 ст. 55 ЦК УРСР 1963 року якщо така угода визнана недійсною, то кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі відшкодувати його вартість.

У відповідності до ч.1 ст. 145 ЦК УРСР 1963 року якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передано власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею.

Відтак, як встановлено в судовому засіданні, спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_12 поза її волею, а ОСОБА_7 є добросовісним набувачем цієї квартири, оскільки не знала і не повинна була знати, що особа не мала права відчужувати майно.

Таким чином, добросовісне придбання, згідно вимог закону, можливе лише тоді коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Тому права особи не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ч.2 ст. 55 ЦК УРСР 1963 року, такий захист можливий лише шляхом задоволення позову, при наявності підстав передбачених ст. 145 ЦК УРСР 1963 року, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. При цьому, якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то закон не передбачає необхідності визнавати недійсними подальші правочини, а лише перший, і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача.

Разом з тим, суд не вбачає правових підстав для витребування майна у ОСОБА_7 з наступних мотивів. Так, норми глави 13 ЦК УРСР 1963 року є спеціальними, у них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися саме власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі. Враховуючи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є власниками спірної квартири, позивачі не навели будь-яких інших обґрунтувань на підтвердження своїх вимог про повернення майна в натурі, тому у суду немає підстав для витребування квартири у ОСОБА_7, яка є добросовісним набувачем, іншого житла немає, а також виселення сім»ї ОСОБА_7 з неповнолітньою дитиною та визнання права власності на спірне приміщення за позивачами.

З огляду на викладене, суд прийшов до переконливого висновку про задоволення позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.10.1996 року, а решту позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд вважає безпідставними та необґрунтованими, тому відмовляє в їх задоволенні.

Керуючись ст.ст. 10,60,61,212-215,218,294,296 ЦПК України, ст.ст. 55,59,145 ЦК УРСР 1963 року, суд,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 09 жовтня 1996 року, укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_8, посвідчений державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 1-6083.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст.ст.294,296 ЦПК України.

Суддя С.І.Леньо