Справа № 2-932/10
Провадження № 2-932/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2010 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Леньо С.І.

при секретарі Станько Р.О.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 Львівської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсною заяви про відмову від спадщини, скасування нотаріальної дії, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на ? частки квартири за померлою, припинення права спільної сумісної власності на квартиру, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в подальшому уточнивши позовні вимоги, просить ухвалити рішення яким визнати недійсною заяву ОСОБА_7 про відмову від спадщини за померлим її сином ОСОБА_8 ; скасувати нотаріальну дію щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.03.2004 року на ім»я ОСОБА_4 після смерті його батька ОСОБА_8, як неправильно вчинену ; визнати недійсним вказане свідоцтво про право на спадщину за законом ; визнати за померлою ОСОБА_7 право власності на ? частки квартири АДРЕСА_1 ; припинити право спільної сумісної власності на вказану квартиру

В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що батько сторін ОСОБА_8 до дня смерті 31.03.1999 року проживав із своєю мамою бабцею сторін ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_1. Вказана квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8 та ОСОБА_7 Тому ОСОБА_7 в силу ст. 549 ЦК УРСР вважається такою, що прийняла спадщину за померлим сином ОСОБА_8 Крім цього, сторони як спадкоємці першої черги не подали в шестимісячний строк заяви про прийняття спадщини після смерті їх батька. На день смерті ОСОБА_8 йому належало таке майно: земельна ділянка у м. Винники, грошові вклади та частина згаданої квартири. 05.02.2004 року відповідач звернувся в нотаріальну контору із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька на грошові кошти та земельну ділянку, на підтвердження прийняття спадщини подав правовстановлюючі документи на вказане майно та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 18.03.2004 року. В той час, ОСОБА_7 подала до нотаріальної контори заяву, яка була посвідчена нотаріусом 05.02.2004 року, про відмову від спадщини.

Позивач просить визнати незаконною заяву ОСОБА_7, скасувати нотаріальну дію щодо видачі відповідачу свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.03.2004 року та визнати недійсним вказане свідоцтво з таких мотивів. Позивач не був повідомлений про вчинення оскаржуваної нотаріальної дії, а відповідач пропустив строк для прийняття спадщини і представив нотаріусу правовстановлюючі документи на грошові кошти та земельну ділянку лише в 2004 році, тому вважається таким, що відмовився від спадщини. Однак, нотаріус всупереч вимог Закону «Про нотаріат» та Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», видав свідоцтво, не перевіривши склад всього спадкового майна та за відсутності документів на квартиру, не вказавши в такому, що частка спадщини залишається відкритою. Натомість бабця сторін вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Крім цього, ОСОБА_7 вправі була відмовитися від спадщини в шестимісячний строк з дня відкриття спадщини 31.03.1999 року, а подала заяву про відмову від спадщини в 2004 році, тому така заява є недійсною. Той факт, що ОСОБА_7 залишила заповіт на ім»я позивача на всю квартиру, підтверджує, що вона визнала за собою факт прийняття спадщини за померлим сином, а факт передачі правовстановлюючих документів на земельну ділянку та грошовий вклад відповідачу, слід розцінити як розподіл успадкованого майна між внуками. Наведені обставини свідчать про те, що відмова ОСОБА_7 від спадщини за померлим сином була дана під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, спричиненим неповним володінням інформацією про наслідки такої відмови, що регламентуються ст. 229 ЦК України.

З огляду на викладені обставини, просить також визнати за померлою 03.12.2008 року ОСОБА_7 право власності на ? частку квартири після смерті її сина ОСОБА_8 та припинити право спільної сумісної власності на квартиру.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та надав пояснення аналогічні зазначеним в позовній заяві. Додатково пояснив, що на час написання заяви бабця була в віці 84 роки, хворіла та не могла в повній мірі зрозуміти, що вона відмовляється від спадкового майна. Крім цього, за час життя батька була усна домовленість про поділ майна, та вирішено, що відповідачу залишиться дача, а позивачу квартира. Таким чином, брат ввів позивача в оману.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, надавши пояснення аналогічні зазначеним в позовній заяві. Просив позов задоволити.

В судовому засіданні представник відповідача, враховуючи подані уточнення, проти позову заперечила та надала наступні пояснення. Квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної сумісної власності батькові сторін ОСОБА_8 та його матері ОСОБА_7 31.03.1999 року ОСОБА_8 помер, не залишивши заповіту. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно: земельна ділянка у м. Винники, грошові вклади та частина згаданої квартири.

В шестимісячний строк ніхто із спадкоємців не подав заяви в нотаріальну контору про прийняття спадщини. 05.02.2004 року відповідач подав заяву про прийняття спадщини за законом після смерті батька на грошові вклади та земельну ділянку, з врахуванням вимог Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», предявивши правовстановлюючі документи на вказане майно як доказ того, що він вступив в управління та володіння спадковим майном. Про квартиру відповідач не вказував, оскільки не мав документів та не були встановлені частки у майні. В свою чергу бабця сторін ОСОБА_7, проживаючи на час смерті із своїм сином, прийняла спадщину, але спадкових прав не оформила, не зареєструвала право власності на житло. Разом з тим її заява від 29.01.2004 року, яка була посвідчена нотаріусом 05.02.2004 року, була про те, що вона пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини, звертатись в суд за продовженням цього терміну не буде, на оформлення спадкових прав не претендує. Зазначила, що відповідач подаючи нотаріусу заяву не вказував, що немає іншого спадкового майна чи інших спадкоємців, і це не позбавляло права позивача звернутися також із заявою до нотаріальної контори про прийняття ним спадщини.

Таким чином, нотаріус діючи відповідно до вимог чинного законодавства прийняв заяви ОСОБА_7 і відповідача та видав ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька від 18.03.2004 року, згідно якого відповідач вважається таким, що прийняв все спадкове майно. Крім цього, просить врахувати, що за вказаними вимогами позивач без поважних причин пропустив строк позовної давності, що також є підставою для відмови в позові. Відтак, ОСОБА_7 майже пять років з часу написання заяви до дня смерті не оспорювала такої, не зазначала, що її введено в оману і після цього позивач майже через рік звернувся до суду.

З врахуванням наведеного, відсутні підстави для визнання за померлою права власності на ? частку квартири та припинення права спільної сумісної власності. Просила в позові відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 Львівської державної нотаріальної контори та відповідач приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 в судове засідання не з»явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від ОСОБА_5 Львівської державної нотаріальної контори надійшов лист про розгляд справи за відсутності представника та винесення рішення на розсуд суду.

За таких обставин, враховуючи, що у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів, які не з»явилися на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно квартира АДРЕСА_3 в Львів-Винники належала на праві приватної спільної сумісної власності батькові сторін ОСОБА_8 та бабці ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло (а.с.7,9,10). ОСОБА_8 та ОСОБА_7 разом проживали в цьому будинку по день своєї смерті (а.с.25).

Як вбачається із копій свідоцтв про смерть (а.с.5,6) батько сторін ОСОБА_8 помер 31.03.1999 року, а бабця ОСОБА_7 03.12.2008 року.

Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина на належне йому майно: земельна ділянка на території Винниківської міської ради в дачному кооперативі «Шляховик», грошові вклади у відділеннях Ощадбанку та частина квартири АДРЕСА_3 в Львів-Винники. Оскільки заповіт ним не складався, спадкоємцями першої черги за законом були його мати та сини. Вказані обставини не оспорюються сторонами та стверджуються письмовими доказами.

У відповідності до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном ; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Як вбачається з оглянутих та оголошених в судовому засіданні матеріалів спадкової справи № 80 спадкодавця ОСОБА_8, після його смерті у встановлений законом шестимісячний строк спадкоємці не подали заяву до нотаріальної контори про прийняття ними спадщини за законом.

Однак, мати померлого ОСОБА_7 29.01.2004 року подала в ОСОБА_5 Львівську державну нотаріальну контору заяву, яка була зареєстрована нотаріусом 05.02.2004 року, про те, що вона пропустила встановлений законом шестимісячний термін для прийняття спадщини після смерті свого сина, звертатись в суд за продовженням цього терміну не буде і на оформлення спадкових прав не претендує.

В засіданні встановлено, що позивачем пропущено строк позовної давності на оскарження вказаної заяви ОСОБА_7, на що звертає увагу відповідач та просить застосувати ст. 267 ч.3 ЦК України. Однак, позивач не просить поновити строк позовної давності та не наводить поважних причин за яких такий строк ним пропущено.

Разом з тим, суд враховує наступне. Згідно ст. 553 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до п. 113 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 14.06.1994 року (чинної на той час) доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

В матеріалах спадкової справи відсутнє будь-яке підтвердження про те, що ОСОБА_7 фактично вступила в управління або володіння спадковим майном. Довідки, на які покликається позивач, видані в 2008-2009 роках. Відтак, на час прийняття заяви 05.02.2004 року нотаріусу не було надано відповідних документів, які б свідчили про факт прийняття ОСОБА_7 спадщини, тому дії нотаріуса відповідають вимогам закону.

При цьому, суд звертає увагу, що згідно вказаної Інструкції та Закону України «Про нотаріат» (чинними на той час) не передбачено обовязок нотаріуса зясовувати вказані обставини. Натомість згідно із ст. ст. 42, 46 Закону України «Про нотаріат», п.п.5,9,14,114 Інструкції передбачено не обовязок, а право нотаріуса витребувати від підприємств, установ і організацій відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, при цьому нотаріус зобовязаний роз'яснювати права і обов'язки особі, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій, на підтвердження певних обставин вимагати від спадкоємців відповідні документи.

Відтак, ОСОБА_7 вправі була подати нотаріусу довідку про те, що на час смерті сина проживала разом із ним, а відповідно прийняла спадщину, однак таких дій не вчинила, в подальшому своєї заяви не оспорювала, право власності на спадкове майно не реєструвала.

Позивач просить визнати недійсною заяву з підстави передбаченої ст. 229 ЦК України вчинення правочину під впливом помилки, мотивуючи тим, що ОСОБА_7 помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, спричинені неповним володінням інформацією про наслідки такої відмови.

Однак, в ході розгляду справи не встановлено будь-яких порушень закону зі сторони нотаріуса під час прийняття оспорюваної заяви. Покликання позивача на те, що нотаріус не розяснив особі наслідки вчинення нотаріальної дії не підтверджені жодними доказами, а пояснення з приводу того, що ОСОБА_7 передала відповідачу лише документи на земельну ділянку та грошові вклади, що слід вважати розподілом майна між внуками, та помилковим поданням такої заяви, суд розцінює як припущення, що не може бути доказом у справі. Також суд не приймає до уваги посилання на те, що ОСОБА_7 11.05.2004 року заповіла позивачу всю квартиру, чим визнала за собою факт прийняття спадщини після смерті сина, оскільки згідно п. 83 вище згаданої Інструкції при посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається.

Враховуючи наведене, суд не знаходить жодних правових підстав для визнання недійсною заяви ОСОБА_7 від 29.01.2004 року з підстави передбаченої ст. 229 ЦК України.

Також суд відмовляє в задоволенні вимог позивача скасувати нотаріальну дію по видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.03.2004 року на ім»я ОСОБА_4 після смерті його батька ОСОБА_8, як неправильно вчинену ; визнати недійсним вказане свідоцтво, виходячи з таких мотивів.

Судом встановлено, що 05.02.2004 року відповідач ОСОБА_4 подав в ОСОБА_5 Львівську державну нотаріальну контору заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті свого батька, на спадкове майно земельну ділянку та грошові вклади, предявивши правовстановлюючі документи на вказане майно, що відповідає вимогам п. 113 Інструкції. Тобто відповідач надав нотаріусу докази того, що вступив в управління вказаним спадковим майном. Посилання позивача, що ОСОБА_4 не отримав таких документів в шестимісячний строк не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Так, допитана як свідок ОСОБА_9 зазначила, що після смерті її чоловіка ОСОБА_8 документи на майно знаходилися в його матері, однак які саме конкретно вказати не може, оскільки вона їх не переглядала.

Відповідно до вказаного пункту Інструкції свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини. Згідно п. 112 Інструкції видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.

Згідно із ст. 68 Закону України «Про нотаріат» державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.

Позивач просить визнати недійсним оспорюване свідоцтво з підстави передбаченої ст. 1301 ЦК України, згідно якої свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Однак, як встановлено судом, відповідач мав право на спадкування за законом, і враховуючи вимоги Інструкції нотаріус на законних підставах видав 18.03.2004 року ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його батька на земельну ділянку та грошові вклади. Інших правових підстав для визнання свідоцтва недійсним судом не встановлено.

При цьому, покликання позивача на те, що він не був повідомлений про видачу свідоцтва, суд не приймає до уваги, оскільки не існувало будь-яких перешкод для подачі ним заяви нотаріусу, на підставі якої нотаріус мав би перевірити наявність підстав для закликання його до спадкоємства та з»ясувати заперечення проти вчиненої нотаріальної дії. Також твердження про те, що нотаріус не вказав у свідоцтві, яка частка спадщини залишається відкритою, не може бути самодостатньою підставою для визнання недійсним оспорюваного свідоцтва, так як згідно п. 111 Інструкції спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись, спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину.

З огляду на викладене, у суду відсутні правові підстави для скасування нотаріальної дії та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.03.2004 року.

Враховуючи, що вимоги позивача про визнання на померлою ОСОБА_7 права власності на ? частку квартири та припинення права спільної сумісної власності на житло, випливають з обґрунтування попередньо заявлених вимог та спрямовані на успадкування позивачем в цілому квартири АДРЕСА_4, суд відмовляє в задоволенні таких з вище наведених підстав.

На підставі наведеного, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 11 ЦПК України, за якою суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд прийшов до висновку, що в позові слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.10,11,60,61,88,169,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 16, 257, 267, 1301 ЦК України, ст.ст. 548, 549, 553 ЦК УРСР в редакції 1963 року, Законом України «Про нотаріат», Інструкцією «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 14.06.1994 року, суд,

в и р і ш и в:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 Львівської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсною заяви про відмову від спадщини, скасування нотаріальної дії, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на ? частки квартири за померлою, припинення права спільної сумісної власності на квартиру.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя С.І.Леньо