Справа №2-1404
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2010 року м. Білгород-Дністровський

Білгород - Дністровський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого - одноособово судді Боярського О.О.

при секретарі - Рачицькій I.A.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, вказуючи, що відповідач своєчасно не сплатив грошові кошти за договором позики, внаслідок чого станом на 25 березня 2010 року сума боргу збільшилась.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні з позовними вимогами не згоден, у задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 05 березня 2008 року позивач позичив відповідачу 30 000 доларів США, що станом на 25 березня 2010 року дорівнює 237 900 грн., які зобовязалася повернути на протязі 30 календарних днів; у разі несвоєчасного виконання вказаних зобовязань нараховується пеня у розмірі 0,35 % від суми правочину (30 000 доларів США), про що була написана розписка, але до теперішнього часу відповідач вказані кошти не повернула.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має праве вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 вказаного кодексу, в том числі у силу укладення договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконувати належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутність таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайне ставляться.

Згідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов меже бути предявлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Представник відповідача у судовому засіданні стверджує, що договір позики не було укладено, оскільки розписка не є договором позики, а договір позики у даному випадку мав би бути вчинений в письмовій формі, тому відповідач не зобовязаний повертати позивачу будь-які грошові кошти. Суд не може погодитись з даними доводами представника відповідача, оскільки згідно ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком недійсність, крім випадків, встановлених законом. Законом не встановлено, що договір позики є недійсним у разі недодержання його письмової форми. Крім того, твердження представника позивача про недійсність договору позики є необгрунтованим, оскільки відповідач не оспорює факт передачі грошей, а оспорює лише обовязок їх повернути, до того ж в матеріалах справи є розписка позичальника, завірена її особистим підписом, яка підтверджує укладення договору позики.

Відповідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У своїй позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача на свою користь три проценти річних за прострочення грошового зобовязання в період з 05 березня 2008 року по 25 березня 2010 року, що складає 14 274 грн.; суд вважає, що дана позовна вимога підлягає повному задоволенню, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач, також просить стягнути з відповідача на свою користь суму інфляційних витрат за весь період прострочення, однак дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки правочин було укладено у доларах США, а не у національній валюті України.

Відповідно до розписки від 05 березня 2008 року було передбачено, що у разі несвоєчасного виконання вказаних зобов'язань нараховується пеня у розмірі 0,35 % від суми правочину (30 000 доларів США) за кожен день прострочення зобовязання (ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання, вчинений із недодержанням письмової форми є нікчемним. ЦК встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору (ст. 627). Встановлене у ст. 547 ЦК України правило має загальний та універсальний характер стосовно форми правочинів із забезпечення виконання зобовязання. Слід зазначити, що відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Таким чином, розписка, укладена між сторонами 05 березня 2008 року, яка пербедбачає такий вид забезпечення виконання як пеня, є правочином, укладеним у письмовій формі.

Згідно ч. З ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Виходячи з вищевикладеного, керуючись ч. З ст. 551 ЦК України, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача на свою користь пені за несвоєчасне виконання зобовязання в період з 05 квітня 2008 року по 25 березня 2010 року у розмірі 594 512,10 грн. підлягає частковому задоволенню, стягнувши з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 237 900 грн., оскільки, виходячи із вимог розумності сума пені не може бути більшою, ніж сума боргу.

У своїй позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 30 000 грн., однак дана позовна вимога не підлягає задоволенню, оскільки можливість стягнення моральної шкоди не була передбачена зобовязанням, взятим на себе сторонами розпискою, укладеною між позивачем та відповідачем 05 березня 2008 року.

Згідно ст. 82 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан особи, може звільнити сторону від оплати судових витрат. Керуючись даним положенням суд вважає необхідним звільнити позивача від сплати судових витрат. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави, тому суд вважає необхідним стягнути з ОСОБА_2 державне мито в сумі 1700 грн. та витрати на ІТЗ в сумі 120 грн. на користь держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 509, 526, ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1046, ч.1 ст. 1049 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 209, 213-215, ЦПКУкраїни, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 237 900 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних за прострочення грошового зобовязання з 05 березня 2008 року по 25 березня 2010 року у сумі 14 274 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти за несвоєчасне виконання боргових зобовязань у сумі 237 900 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 державне мито в сумі 1700 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 120 гривень на користь держави.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10- денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: