Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2010 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі: головуючої судді Токар Н.В.,

при секретарі Романцові М.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

за участю представника позивача ОСОБА_2 ,

за участю представника відповідача - адвоката Припіченко В.Ф.,

за участю третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Павлограді Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , неповнолітнього ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи - ОСОБА_3 , Відділ опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області про визнання права користування майном та проживання, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2010 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , неповнолітнього ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_1 , треті особи - Відділ у справах громадянства, еміграції та реєстрації фізичних осіб Павлоградського МВ УМВС України в Дніпропетровській області, Відділ опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном.

У жовтні 2010 року ОСОБА_1 , неповнолітній ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_1 звернулись до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 , треті особи - ОСОБА_3 , Відділ опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області про визнання права користування майном та проживання.

Ухвалою суду від 12 жовтня 2010 року зазначені позовні заяви були об`єднані в одне провадження (арк.с.40).

При проведенні судового засідання, 06 грудня 2010 року ОСОБА_5 подала через канцелярію суду письмову заяву про відмову від свого позову і закриття провадження у справі. Згідно ухвали суду від 06 грудня 2010 року, провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , неповнолітнього ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_1 , треті особи - Відділ у справах громадянства, еміграції та реєстрації фізичних осіб Павлоградського МВ УМВС України в Дніпропетровській області, Відділ опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном було закрито (арк.с.68).

Позивач ОСОБА_1 , неповнолітній ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_1 , вважаючи свої права, свободи та інтереси порушеними, уточнивши позовні вимоги (арк.с.71), просили винести рішення, яким визнати за ними, кожним окремо, право користування та проживання у квартирі АДРЕСА_1 , судові витрати по справі просили покласти на відповідача.

В обґрунтування позову позивачі вказали на те, що вони прописані та проживають у квартирі АДРЕСА_2 . За цією ж адресою прописаний її колишній чоловік ОСОБА_3 . Через постійні сварки та скандали, вона вимушена була розлучитися зі своїм чоловіком, який від них пішов, а вона залишилась проживати разом з неповнолітнім сином ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_5 . 04 червня 2010 року вона отримала листа від власниці-спірної квартири - ОСОБА_5 - матері її бувшого чоловіка, в якому остання просить її та сина виписатись та виселитись із квартири протягом трьох місяців, оскільки зібралась продати спірну квартиру. Проте, не маючи ніякого іншого житла для її проживання та проживання її неповнолітнього сина, позивач вимушена звернутися до суду із вказаною позовною заявою.

При проведенні судового засідання, позивач ОСОБА_1 , її представник ОСОБА_2 , кожний окремо, підтримали уточнені позовні вимоги, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що ОСОБА_5 відмовилась від позовної заяви, провадження було закрито, а тому, немає підстав розглядати зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина ОСОБА_4 , оскільки їх права ніяким чином вже не порушені. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Третя особа - ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що шлюб між ним та позивачкою 05 лютого 2010 року був розірваний, тому, позивач повинна виписатись та виселитись разом з сином з квартири АДРЕСА_1 .

Представник третьої особи - відділу опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області у судове засідання не з`явився, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності та висновок, в якому не заперечують проти визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з одним з батьків, у зв`язку із розірванням шлюбу між подружжям.

Вислухавши сторони, свідка, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.

У судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали шлюб 10 липня 1993 року (арк.с.10).

Від шлюбу у них народився ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (арк.с.11).

Встановлено, що спірною є квартира АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_5 , що підтверджено договором купівлі-продажу від 12 березня 2003 року (арк.с.5-9).

14 липня 2005 року ОСОБА_1 та неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зі згоди власника квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_5 були зареєстровані у зазначеній квартирі (арк.с.82).

Згідно довідки, виданої ЖЕД №5 від 31.05.2010 року у квартирі АДРЕСА_1 прописані: ОСОБА_3 , 1967 року народження, ОСОБА_1 , 1973 року народження та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (арк.с.13).

Відповідно до норм ст.156 ЖК УРСР, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Аналіз змісту вказаної правової норми свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком.

Згідно ч.4 ст.156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що позивач ОСОБА_1 та неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи, відповідно до вимог ч.2 ст.64 ЖК УРСР, членами сім`ї наймача, правомірно, за згодою власниці квартири ОСОБА_5 , вселилися в займане ними жиле приміщення, що відповідає положенням ст.156 ЖК УРСР.

Частина 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

З матеріалів справи вбачається, що 05 лютого 2010 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був розірваний (арк.с.12).

У зв`язку з цим, власником квартири ОСОБА_5 була пред`явлена вимога до позивача та її неповнолітнього сина про виселення та виписку з квартири АДРЕСА_1 , що підтверджено письмовими матеріалами справи (арк.с.14,16,17-18).

Проте, згідно вимог ч.4 ст.156 ЖК УРСР, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Також, суд приймає до уваги, що реєстрація позивача та її неповнолітнього сина проведена після набуття відповідачкою права власності на житло та на підставі сімейних відносин між ОСОБА_3 - сином відповідачки та ОСОБА_1 .

Отже, члени сім`ї власника квартири, в тому числі і колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. їх право користування жилим приміщенням урегульовано житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.З ст.9 ЖК УРСР).

Крім того, право користування та проживання у квартирі АДРЕСА_1 позивачу та її неповнолітньому сину повинно бути збережено в повному обсязі, оскільки останні власного житла не мають (арк.с.60), крім того житла, де вони зареєстровані і постійно проживають. Неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у Павлоградській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №8 Дніпропетровської області, за місцем свого проживання (арк.с.73).

Що стосується допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_3 , який є рідним братом третій особі і рідним сином відповідачу, то суд, критично відноситься до таких свідчень, оскільки вказаний свідок має свою заінтересованість в результаті розгляду справи, його свідчення ставлять під сумнів достовірність і правдивість фактів, які були ним повідомлені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.ЗЗ Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання.

Крім того, згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування" судами Житлового кодексу України» (зі змінами, внесеними постановами Пленуму від 10 березня 1989 р. №2 та від 25 грудня 1992 р. №3), при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати порядок, встановлений при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в цьому жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловили таку згоду.

Отже, позивач, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, довела за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст.57-59 ЦПК України, зазначені нею обставини того, що її вселення до сім`ї наймача відбулась за письмовою згодою власника квартири - відповідача ОСОБА_5 , внаслідок чого, вона разом з неповнолітнім сином була прописана в цьому жилому приміщенні, зазначене приміщення було постійним місцем їх проживання, оскільки іншого житла вони не мають, дитина, постійно проживаючи в спірному приміщенні, пішла до школи за місцем свого постійного проживання і за цією ж адресою перебуває на обліку у дитячій поліклініці, а також тривалість їх проживання в квартирі з липня 2005 року по теперішній час.

Таким чином, зібрані у справі докази та наявна їх оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог та визнання за ОСОБА_1 та її неповнолітнім сином право користування та проживання у квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача суд присуджує понесені і документально підтверджені судові витрати: судовий збір у сумі 08 грн. 50 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 37 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 57-6І, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст 64, 156 ЖК УРСР, Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Постановою Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (зі змінами, внесеними постановами Пленуму від 10 березня 1989 р. №2 та від 25 грудня 1992 р. №3), суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , неповнолітнього ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи - ОСОБА_3 , Відділ опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області про визнання права користування майном та проживання - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право користування та проживання у квартирі АДРЕСА_1 .

Визнати за неповнолітнім ОСОБА_4 право користування та проживання у квартирі АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 08 (вісім) грн. 50 (п`ятдесят) коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в суді в сумі 37 (тридцять сім) грн., а разом - 45 (сорок п`ять) грн. 50 (п`ятдесят) коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подачи апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н.В. Токар