Справа №: 2-75/10
Провадження № 2-75/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2010 року

Андрушівський районний суд Житомирської області у складі: головуючого - судді Брагіна В.І

при секретарі - Захаркевича О.В.

з участю:позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Андрушівка справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та частково недійсними свідоцтв про право на спадщину і визнання права власності на обов'язкову частку,-

встановив :

Позивач звернулася до суду з позовом,в якому зазначила, що 18 квітня 2001 року між нею, її чоловіком - ОСОБА_4 та її дочкою - ОСОБА_3,був укладений договір дарування жилого будинку № 47 по вул. Куйбишева в м. Андрушівка та приватизовану земельну ділянку 0,503 га. за зазначеною адресою. Зазначений жилий будинок належав їй та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Укладаючи договір дарування вона фактично мала на увазі договір довічного утримання, але внаслідок юридичної необізнаності,під впливом помилки,уклала договір дарування. В даний час відносини з дочкою погіршилися, дочка її не доглядає,тому вона бажає визнати договір дарування недійсним. Крім того зазначила,що після смерті ОСОБА_4,померлого 13 жовтня 2005 року,відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 0,3992 га та компенсаційний вклад на рахунку № 91550866.На зазначене майно ОСОБА_4 24 лютого 1997 року був складений заповіт на ім'я відповідача та ОСОБА_5 в рівних частках. Спадщину прийняла відповідач,отримавши свідоцтво про право на спадщину на зазначене майно. Вважає,що незважаючи на наявність заповіту,має право на обов'язкову частку у спадщині як дружина спадкодавця,яка прийняла спадщину, постійно проживаючи разом з ОСОБА_5 на час його смерті. Просила визнати недійсним договір дарування жилого будинку № 47 по вул. Куйбишева в м.Андрушівка та приватизовану земельну ділянку 0,503 га. за зазначеною адресою,укладений 18 квітня 2001 року між нею,ОСОБА_4 та ОСОБА_3,застосувати реституцію. Також просила визнати частково недійсними свідоцтва про право спадщину за заповітом на майно ОСОБА_4 видані Андрушівською нотаріальною конторою 25 квітня 2006 року та 8 травня 2008 року, визнавши за нею право власності на 0,6748 га земельної ділянки,1/4 частину майнового паю вартістю 2144,75 грн.,1/4 компенсаційного вкладу, як на обов'язкову частку в спадщині,що відкрилася після смерті ОСОБА_4,померлого 13.10.2005 року.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсягу, обгрунтувавши його наведеними в позовній заяві обставинами,зокрема пояснили,що про те,що будинок ними відчужений, вона знала в день укладання договору, також знала про склад спадкового майна,але вимог на свою частку не заявляла. Вважає,що не пропустила строк звернення до суду,т.я. дізналася про порушення своїх прав в березні 2009 року,після конфлікту з відповідачем,т.я. остання перестала проживати разом з нею, допомагати їй. Клопотання про поновлення строку позовної давності не заявляла. Крім цього пояснили,що позивач особисто сплачувала комунальні послуги,надавши для огляду квитанції за 2009-2010 роки. Просили звернути увагу на факт того, що відповідач в Андрушівському районі не зареєстрована.

Відповідач в судове засідання не з'явилася,направила заяви про розгляд справи в її відсутність за станом здоров'я,надала письмові заперечення,в яких зазначила,що позов не визнає,вважає його безпідставним,вважає,що в позовній заяві неправильним є посилання на ст.ст.203,215,229 ЦК України,т.я. договір дарування був укладений в період дії ЦК України 1963 року. Крім того,на її думку, ч.2 ст.229 ЦК України зазначає,що помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення,крім випадків, встановлених законом. Щодо обов'язкової частки позивача в спадщині,то остання добровільно відмовилася від неї. Просила в задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог. Також відповідач направила заяву про застосування ч.З ст.267 ЦК України - строку позовної давності,т.я. позивач знала про виникнення юридичних фактів і подій в момент їх виникнення.

Свідки ОСОБА_6,ОСОБА_7 пояснили суду,що ОСОБА_8 говорив їм,що переписує будинок на дочку,але який саме договір укладався,їм не відомо. Після 10.03.2009 року сторони між собою в сварці та відповідач не допомагає позивачу.

Суд,заслухавши пояснення позивача,її представника, допитавши свідків ОСОБА_6,ОСОБА_7,дослідивши матеріали справи, відмовний матеріал Андрушівського РВ № 233, встановив : 18 квітня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,був укладений договір дарування жилого будинку № 47 по вул. Куйбишева в м. Андрушівка та приватизованої земельну ділянку 0,503 га. за зазначеною адресою, посвідчений державним нотаріусом Андрушівської державної нотаріальної контори (а.с.14). Зазначений жилий будинок належав позивачу та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності,т.я. позивач з ОСОБА_8 перебувала в шлюбі (а.с.9,48). При укладенні договору дарування позивач надала письмову згоду на дарування ОСОБА_4 вищевказаного жилого будинку ОСОБА_3 (а.с.52) . Згідно довідки Бердичівського міжміського бюро технічної інвентаризації право власності на будинок № 47 по вул. Куйбишева в м. Андрушівка зареєстрований на ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 18.04.2001 року(а.с.93). 24 лютого 1997 року ОСОБА_4 був складений заповіт на ім'я відповідача та ОСОБА_5 помер на все належне йому майно в рівних частках,посвідчений державним нотаріусом Андрушівської державної нотаріальної контори (а.с.З0). ОСОБА_5 помер 13.10.2003 року та спадщину після його смерті ніхто не прийняв (а.с.53-54) . 13 жовтня 2005 року помер ОСОБА_4С.(а.с.25).16.03.2003 року ОСОБА_3 було подано до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (а.с.24). 25 квітня 2006 року Андрушівською нотаріальною конторою позивачу було видані свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею 2,3992 га. на території Андрушівської міської ради та грошовий вклад в філіалі Андрушівського відділення Ощадного банку № 2889/029 м. Андрушівка на рахунку № 9155.0866/0298 095748 (а.с.37;39). 8 травня 2008 року Андрушівською нотаріальною конторою позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину на майновий пай,частка якого станом на 1 квітня 2000року визначена в розмірі 8579 грн. в КСП ім. Шевченко м.Андрушівка (а.с.43). На час смерті ОСОБА_4 позивач постійно проживала разом з ним та знаходилася на повному його утриманні(а. с. 7). Згідно довідок Андрушівської центральної районної лікарні ОСОБА_1 на обліку у психіатра не перебуває,за медичною допомогою до психіатра не зверталася,перебуває на обліку як учасник війни та потребує стороннього догляду(а.с.92,95). 5 березня 2009 року позивач зверталася з заявою в РВ щодо викрадення в неї грошей, звинувативши в цьому відповідача. Постановою начальника СКР Андрушівського РВ від 15.03.2009 року в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_9, ОСОБА_10 відмовлено на підставі п.2 ст.6 КПК України.

Зазначені обставини підтверджені дослідженими судом письмовими доказами та вважаються судом доведеними.

Спірні правовідносини виникли з цивільних відносин та регулюються ст.ст.41,56 ЦК України (в ред.1963 року);ст.ст.1241, 1268,1269 ЦК України,п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", п.19 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

При вирішенні спору суд виходить з наступних міркувань: згідно ст.56 ЦК України (в ред.1963 року),угода,укладена внаслідок помилки,що має істотне значення може бути визнана судом недійсною за позовом сторони,яка діяла під впливом помилки. Істотне значення має помилка щодо природи правочину,прав та обов'язків сторін,таких властивостей і якості речу,які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення,крім випадків, встановлених законом. Постановою № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» пунктом 19 дані роз'яснення,які мають відношення до цього спору,зокрема,що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки,обману,насильства,зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини,є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину,мають існувати саме на момент вчинення правочину. Позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинен довести,що така помилка дійсно мала місце,а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства,незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оцінюючи встановлені судом обставини у їх сукупності,суд вважає,що вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору дарування не підлягають до задоволення,оскільки позивач всупереч вимогам ст.60 ЦПК України не надала суду переконливих доказів про те,що договір дарування був вчинений нею під впливом помилки.

З доказів,передбачених ст.57 ЦПК України,позивач надала докази у вигляді показів 2-х свідків. Покази свідків зводяться до того,що ОСОБА_8 говорив їм,що переписує будинок на дочку,але який саме договір укладався,їм не відомо. Жодному із вказаних свідків нічого невідомо про обставини укладення оспорюваного договору дарування,відповідно вони не змогли пояснити,чи помилялася позивач щодо обставин,які мають істотне значення при укладенні договору і в чому така помилка полягала.

Як вбачається із матеріалів позову та змісту пояснень позивача,остання з приводу підтвердження факту наявності у неї помилки при укладенні договору дарування посилалася на те,що вона не розуміла,що за документ підписує у нотаріуса.

Однак належних доказів про такий факт позивач суду не надала.

В той же час,при укладенні договору дарування позивач надала письмову згоду на дарування ОСОБА_4 вищевказаного жилого будинку ОСОБА_3 Позивач будь-якими фізичними або психічними вадами,які позбавляли її розуміти суть вчиняємого правочину не страждала,нотаріусом їй роз'яснювалася суть договору дарування. Тому суд прийшов до висновку,що волевиявлення позивача на момент укладення договору дарування було направлено саме на укладення договору дарування та позивачу було відомо суть правочину на час його укладення. В зазначеному випадку помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення. Те що даний правочин не був удаваним свідчать також дії обдарованої (відповідача),яка прийняла дар, зареєструвавши в БТІ право власності на своє ім'я,проживала в будинку до лютого 2009 року,тобто до погіршення свого стану здоров'я. Відсутність реєстрації відповідача в будинку правового значення в даному випадку не має. Судом також встановлено, що підставою для звернення позивача до суду з зазначеним позовом в червні 2009 року став конфлікт між сторонами,який відбувся в березні 2009 року,про що свідчать досліджені судом пояснення сторін в відмовному матеріалі Андрушівського РВ № 233.

Вирішуючи позовні вимоги щодо визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину та визнання за позивачем права на обов'язкову частку в спадщині,суд виходить з наступних міркувань : згідно ст.1241 ЦК України спадкування обов'язкової частки спадщини є спадкуванням за законом та на неї має право непрацездатна вдова спадкодавця. Згідно зі ст.ст.1268,1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її,подавши відповідну заяву в нотаріальну контору,а в випадку спільного проживання з спадкодавцем вважається таким,що прийняв спадщину,якщо протягом б місяців після смерті спадкодавця не відмовився від її прийняття. Позивач дійсно знаходилася на утриманні спадкодавця та прийняла спадщину після смерті ОСОБА_8, т.я. на час його смерті постійно проживала разом з ним. Заяву про відмову від обов'язкової частки в спадщині до нотаріальної контори вона не

подавала та таким чином позивач має право на обов'язкову частку в спадщині.Разом з тим,суд вважає,що цивільний кодекс України в редакції 2004 року не містить норм,які передбачали б визнання права власності в порядку спадкування. Органом, який видає

правовстановлюючий документ про право на спадщину є державний нотаріус і визнання права власності в порядку спадкування на спадкове майно не є предметом судового розгляду. Суди не можуть підміняти собою інші органи,зокрема,державних нотаріусів,які законом на даний час уповноважені на видачу свідоцтв про право на спадщину за законом. Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців,які прийняли спадщину в порядку,установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження .В судовому засіданні встановленого позивач з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину в нотаріальну контору не зверталася,постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії не виносилася. Таким чином, суд дійшов до висновку,що позивач не позбавлена права отримати свідоцтво в державній нотаріальній конторі і позовні вимоги в частині визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину видані на ім'я відповідача державним нотаріусом Андрушівської державної нотаріальної контори 25 квітня 2006 року,8 травня 2008 року,визнання права власності на спадкове майно - є передчасними. Тому суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині за їх безпідставністю.

Керуючись ст.ст.41,56 ЦК України (в ред.1963 року);ст.ст. 1241,1268,1269 ЦК України,п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", п.19 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,ст.ст.11,15,57-66,88,212- 215,218 ЦПК України,суд,-

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Житомирської області через Андрушівський районний суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження на протязі десяти днів після його проголошення, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя:ОСОБА_11