СПРАВА № 2-12/2010 р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2010 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Свиргуненко Ю. М.

при секретарі Федорченко Г. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білопілля справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення боргу по договорам позики, стягнення відсотків та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

15 вересня 2009 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про повернення боргу по договору позики мотивуючи свої вимоги тим, що 1 травня 2008 року до нього звернувся ОСОБА_2 з проханням надати в борг 35 000 грн. Вказану суму відповідач зобовязався повернути в строк до 1 січня 2009 року. Факт одержання ОСОБА_2 грошей підтверджується розпискою, яку останній написав в присутності двох свідків - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 До цього часу відповідач свої зобовязання щодо повернення позиченої суми не виконав. А тому ОСОБА_1 змушений звернутись із даним позовом до суду.

16 листопада 2009 року ОСОБА_1 подав до суду додаткову позовну заяву про стягнення із ОСОБА_2 боргу по договору позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 19 листопада 2008 року він, не зважаючи те, що відповідач винен йому 35 000 грн., на підставі усної домовленості надав останньому в борг ще 10 00 грн. для закупівлі товару за умови повернення вказаної суми в строк до 3-4 січня 2009 року. На початку січня 2009 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 із вимогою повернути позичені 10 000 грн., однак останній йому вказану суму не повернув. У свою чергу позивач надав відповідачу в борг ще 8 000 грн. Разом із цим вони домовились про відстрочку повернення раніше позичених 35 000 грн. в строк до квітня 2009 року. Всього ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 53 000 грн., які останній повинен був повернути в строк до 1 вересня 2009 року з урахуванням підвищення курсу долара США. Про одержання від ОСОБА_1 10 000 грн. і 8 000 грн. ОСОБА_2 у присутності ОСОБА_3 і ОСОБА_4 написав розписки. Одночасно ОСОБА_5 в усній формі погодився також на виплату позивачу 4% від 53 000 грн. за кожен місяць користування позикою. У звязку з тим, що відповідач свої зобовязання щодо повернення суми боргу, сплати відсотків за користування позикою та різниці між курсом гривні по відношенню до долара США не виконав, позивач звернувся з даним позовом до суду, в якому просить стягнути з відповідача 21 160 грн.

28 грудня 2009 року ОСОБА_1 подав до суду додаткову позовну заяву, в якій просить стягнути із ОСОБА_2 1 700 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що у звязку із несвоєчасним поверненням ОСОБА_2 боргу він зазнав моральних страждань, які виразились у тому, що перехвилювавшись, він двічі звертався за медичною допомогою, проходив лікування. Крім того він, віддавши ОСОБА_2 майже всі свої заощадження, змушений був разом із своєю матірю похилого віку проживати на її мізерну пенсію.

23 лютого 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про уточнення позовних вимог, в якій просить стягнути з ОСОБА_2 заборгованість по договорам позики із врахуванням курсу долара США на момент розрахунку в сумі 56 160 грн., моральну шкоду в сумі 1 700 грн., відсотки за користування позикою в сумі 32 540 грн., кошти за порушення умов боргових розписок згідно ст. ст. 625, 1050 ЦК України в сумі 4 983 грн., а також 1 048 грн. витрат, повязаних із зверненням з даним позовом до суду, а всього 96 431 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнав частково, в сумі 1 543 грн. 06 коп., з яких 964 грн. 35 коп. - сума основного боргу, 578 грн. 71 коп. різниця курсу гривні відносно долара США. Свої заперечення відповідач мотивував тим, що дійсно він мав із ОСОБА_1 усну домовленість по веденню підприємницької діяльності, яка полягала у тому, що починаючи із 2003 року останній надавав йому кошти для придбання товару, а він у свою чергу зобовязувався їх повернути в установлений термін.

Так, у 2003 році він отримав від позивача 15 331 грн., а саме: 30 жовтня 2003 року - 4 200 грн., 31 жовтня 2003 року 2 500 грн., 29 листопада 2003 року - 5 331 грн. і 31 листопада 2003 року - 3 300 грн.

26 лютого 2004 року він отримав від ОСОБА_1 2 000 грн.

Протягом 2004 року він повернув позивачу 3 200 грн., а саме: 13 вересня 2004 року 400 грн., 25 жовтня 2004 року 2 000 грн., 2 листопада 2004 року 300 грн., 10 листопада 2004 року 100 грн. і 6 грудня 2004 року 400 грн.

У 2005 році ОСОБА_1 надав йому 6 750 грн., а саме: 26 квітня 2005 року 4 750 грн. і 17 жовтня 2005 року 2 000 грн. В свою чергу він у цьому ж році повернув позивачу 5 642 грн., зокрема: 6 квітня 2005 року 250 грн., 4 квітня 2005 року - 150 грн., 11 травня 2005 року - 1 600 грн., 3 червня 2005 року - 471 грн., 8 серпня 2005 року 1 084 грн., 17 жовтня 2005 року 542 грн. і 4 листопада 2005 року - 1 545 грн.

31 травня 2006 року ОСОБА_1 надав йому 2 000 грн. Він же протягом 2006 року повернув останньому 7 484 грн., а саме: 4 січня 2006 року - 1 084 грн., 9 березня 2006 року 542 грн., 8 червня 2006 року 622 грн., 20 липня 2006 року 686 грн., 24 липня 2006 року 200 грн., 26 липня 2006 року 1 800 грн., 4 серпня 2006 року 672 грн., 4 вересня 2006 року 626 грн., 18 жовтня 2006 року 200 грн. 9 жовтня 2006 року 426 грн. і 18 грудня 2006 року 626 грн.

18 грудня 2007 року позивач надав йому 3 500 грн., а він у свою чергу 19 лютого 2007 року повернув ОСОБА_1 625 грн.

Протягом 2008 року ОСОБА_1 надав йому 9 000 грн., зокрема: 26 травня 2008 року 4 000 грн. і 26 вересня 2008 року 5 000 грн. Він же протягом 2008 року повернув останньому 9 738 грн., а саме: 4 лютого 2008 року 1 002 грн., 20 березня 2008 року 1 002 грн., 13 червня 2008 року 100 грн., 30 червня 2008 року 4 120 грн., 10 липня 2008 року 785 грн., 11 серпня 2008 року 1 497 грн., 8 грудня 2008 року 232 грн. і 15 грудня 2008 року 1 000 грн.

У 2009 році він повернув ОСОБА_1 10 347 грн., зокрема: 5 січня 2009 року 2 000 грн., 26 березня 2009 року 500 грн., 31 березня 2009 року 400 грн., 20 травня 2009 року 500 грн., 26 травня 2009 року 500 грн., 1 червня 2009 року 1 102 грн., 18 червня 2009 року 546 грн., 23 червня 2009 року - 2 120 грн., 28 липня 2009 року 1 000 грн., 30 липня 2009 року 500 грн., 31 липня 2009 року 598 грн. і 13 жовтня 2009 року 581 грн.

Крім цього ОСОБА_2 також додав, що восени 2008 року ОСОБА_1 звернувся до нього з пропозицією написати розписку на суму 10 000 грн., яку він зобовязується сплатити з урахуванням курсу долара США з розрахунку 6 грн. за 1 долар США, але не більше ніж 7 грн. 30 коп. за 1 долар США, на що він погодився, оскільки у цьому році він дійсно брав у ОСОБА_1 гроші але в сумі 9 000 грн., крім цього він ще був йому винен певну суму, яку позичав раніше, а тому загальний розмір його боргу перед ОСОБА_1 на момент підписання розписки дійсно складав близько 10 000 грн. Коли на початку січня 2009 року він повернув позивачу 2 000 грн., останній попросив його підписати ще одну розписку на суму 8 000 грн. за умови, що попередня розписка ним буде знищена, що він зробив, погодившись із тим, що він дійсно заборгував йому вказану суму і зобовязується її повернути по курсу долара США з розрахунку 7 грн. 60 коп. за 1 долар. Розписки були написані в присутності ОСОБА_4 і ОСОБА_3, яким він попередньо повідомив причини їх підписання. Зазначену суму він повернув у повному обсязі протягом 2009 року.

У травні 2009 року позивач повторно звернувся до нього із пропозицією підписати розписку, але вже на суму 35 000 грн., яку він позичив йому протягом 2003-2008 років, пояснивши, що хоче бути впевненим, що він поверне решту суми боргу в розмірі 8 000 грн. в строк до 1 вересня 2009 року. При цьому ОСОБА_1 йому також сказав, що розписки на 8 000 грн. і на 10 000 грн. він знищив. Знаходячись після похорон батька і брата у пригніченому стані, він погодився на пропозицію ОСОБА_1 і, пояснивши ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про домовленість із останнім, написав у їх присутності розписку на вказану суму. При цьому позивач грошей йому не передавав, а він продовжував вподальшому повертати борг.

Відповідач стверджує, що зазначені у боргових розписках суми 10 000 грн., 8 000 грн. і 35 000 грн. це кошти, які він брав у позивача на підставі усних домовленостей в період 2003-2008 років для ведення підприємницької діяльності, зокрема, для придбання товару. Грошей при підписанні розписок ОСОБА_1 йому не передавав.

Разом із цим відповідач також додав, що загальна сума, яку він взагалі позичав у ОСОБА_1 в період часу 2003-2008 років, складає 38 581 грн. 35 коп., з них 37 617 грн. він повернув. Факт повернення грошей підтверджується видатковими касовими ордерами, які він виписував і зберігав лише з тією метою, щоб підтвердити передачу грошей. Таким чином, на його думку, він винен позивачу 964 грн. 35 коп. основного боргу і 578 грн. 71 коп. різниці курсу гривні відносно долара США.

Заслухавши сторони, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи із наступного.

Так, із розписки від 1 травня 2008 року, складеної в присутності свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_2 взяв у борг в ОСОБА_1 35 000 грн. на період із 1 травня 2008 року до 1 січня 2009 року, які зобовязався повернути протягом пяти місяців із дня вимоги позикодавця. Згідно розписки, період позики може бути продовжений за погодженням сторін (а. с. 4).

Відповідно до розписки від 1 січня 2009 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 в борг 10 000 грн. на період із 1 січня 2009 року до 1 вересня 2009 року, які зобовязався повернути протягом двох місяців із дня закінчення строку дії розписки. Період позики може бути продовжений за погодженням сторін. Одночасно ОСОБА_2 взяв на себе зобовязання повернути 10 000 грн. по курсу 6 грн. 00 коп. за 1 долар США, але не більше 7 грн. 30 коп. за 1 долар США. З розписки також вбачається, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 гроші в присутності свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (а. с. 111).

Згідно розписки від 1 січня 2009 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 в борг 8 000 грн. на період із 1 січня 2009 року до 1 вересня 2009 року, які зобовязався повернути протягом двох місяців із дня закінчення строку дії розписки. З розписки також вбачається, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 вищезазначену суму по курсу 7 грн. 60 коп. за 1 долар США в присутності свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 Одночасно ОСОБА_2 взяв на себе зобовязання повернути ОСОБА_1 борг з урахуванням підвищення курсу долара США (а. с.112).

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 показала, що починаючи із 2003 року до грудня 2009 року вона працювала бухгалтером у приватного підприємця ОСОБА_2 відповідача у справі. Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були ділові стосунки. Протягом 2003-2008 років ОСОБА_2 періодично здавав у касу гроші, які ОСОБА_1 надав йому в борг. Ці кошти ОСОБА_2 використовував для ведення підприємницької діяльності, зокрема, для придбання товару. Позичену суму ОСОБА_2 повертав ОСОБА_1 частково грошима, які по бухгалтерії обліковував як паї по спецрахунку, частково продуктами харчування.

Крім цього свідок ОСОБА_3 також додала, що приблизно навесні 2009 року ОСОБА_2 написав розписку про те, що нібито ОСОБА_1 надав йому в борг гроші в сумі 35 000 грн. З приводу сплати відсотків за користування позикою в її присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не домовлялись. Розписки на суму 8 000 грн. і 10 000 грн. були написані раніше ніж розписка на суму 35 000 грн. В її присутності ОСОБА_1 гроші ОСОБА_2 не передавав.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні підтвердила покази ОСОБА_3 і додала, що гроші, які ОСОБА_1 протягом 2008-2009 років позичав ОСОБА_2, останній вносив у касу, яку він вів як приватний підприємець. Вона, в сою чергу, допомагаючи ОСОБА_2 як приватному підприємцю вести касу, за вказівкою останнього, повертала ОСОБА_1 позичені кошти. В її присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з приводу сплати відсотків за користування позикою не домовлялись.

Статтею 201 ЦК України поняття правочину визначено як дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені в ньому.

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Пояснення ОСОБА_2 з приводу того, що зазначені в розписках дати їх написання не відповідають дійсності, а також, що розписки були підписані в стані сильних душевних переживань, що були наслідком збігу складних сімейних обставин, зокрема, смерті брата і батька, суд також оцінює критично, оскільки вони написані відповідачем власноручно, чого останній не заперечує. Протягом всього розгляду справи ОСОБА_2 не зміг вказати точну дату, коли, на його думку, були складені боргові розписки.

Статтею 1051 ЦК України встановлено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

В свою чергу відповідач не скористався правом оспорити договір позики і не надав суду жодних належних доказів того, що розписки були написані в стані сильного душевного хвилювання та під впливом тяжкої обставини.

Таким чином, у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт укладення між сторонами у справі правочинів у простій письмовій формі, згідно яких позивач надав у борг відповідачу гроші у сумі 35 000 грн., 10 000 грн. і 8 000 грн., а всього 53 000 грн.

За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно видаткових касових ордерів ОСОБА_2 в період червня - грудня 2008 року, тобто після підписання боргової розписки на суму 35 000 грн. сплатив ОСОБА_1 7 734 грн. (а. с. 86-89). Поряд із цим на видаткових касових ордерах від 19 червня 2008 року на суму 100 грн., від 11 серпня 2008 року на суму 1 497 грн. і від 8 грудня 2008 року на суму 232 грн. підписи позивача ОСОБА_1, які б свідчили про отримання ним коштів, відсутні, а тому суд не приймає їх як належний і допустимий доказ у справі згідно ст. 58 ЦПК України (а. с. 87-89).

Таким чином, судом встановлено, що після підписання 1 травня 2008 року розписки про одержання в борг від ОСОБА_1 35 000 грн., ОСОБА_2 повернув останньому 5 905 грн., про що свідчать видаткові касові ордери від 30 червня 2008 року на суму 4 120 грн., від 10 липня 2008 року на суму 785 грн. і від 15 грудня 2008 року на суму 1 000 грн. (а. с. 86-87, 89).

Згідно видаткових касових ордерів ОСОБА_2 протягом 2009 року сплатив ОСОБА_1 9 801 грн. (а. с. 91-99). Разом із цим судом встановлено, що на видаткових касових ордерах від 31 березня 2009 року на суму 400 грн., від 20 травня 2009 року на суму 500 грн., від 26 травня 2009 року на суму 500 грн., від 1 червня 2009 року на суму 1 102 грн., від 23 червня 2009 року на суму 2 120 грн., від 28 липня 2009 року на суму 1000 грн., від 30 липня 2009 року на суму 500 грн., від 31 липня 2009 року на суму 598 грн., а також від 13 жовтня 2009 року на суму 581 грн. підписи ОСОБА_1, які б підтверджували факт одержання ним грошей відсутні, а тому суд згідно ст. 58 ЦПК України не приймає їх як належний і допустимий доказ у справі (а. с. 91-96, 98-99).

Згідно наданих відповідачем видаткових касових ордерів він видав позивачу 5 січня 2009 року 2000 грн. і 26 березня 2009 року 500 грн. (а. с. 97-98). Крім того, ОСОБА_1 протягом 2009 року одержав від ОСОБА_2 гроші в сумі 6 401 грн. 12 коп., про що свідчать розписки, написані позивачем власноручно, що сторонами у справі не оспорюється (а. с. 91-94, 99). При цьому сам позивач в судовому засіданні підтвердив факт одержання від відповідача коштів у сумі 6 320 грн.

Суд вважає необґрунтованими твердження ОСОБА_1 з приводу того, що ті кошти, які йому повертав ОСОБА_2 протягом 2008-2009 років на підставі видаткових касових ордерів були видані із каси Куянівського радгоспрабкоопу в рахунок виконання зобовязань згідно укладених між ним і підприємством у 2003 році договорів позики, оскільки на видаткових касових ордерах відсутні відомості про те, що вони належать Куянівському радгоспрабкоопу. Крім того, допитаний у судовому засіданні відповідач з цього приводу пояснив, що кошти позивачу виплачував із каси, яку він веде як приватний підприємець, а видаткові касові ордери видавав для того, щоб підтвердити факт виконання боргових зобовязань, оскільки розписок про часткове повернення боргу ОСОБА_1 йому не надавав. Його свідчення підтвердили у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 і ОСОБА_3

Крім цього, суд не приймає до уваги доводи позивача з приводу того, що кошти він позичав ОСОБА_2 як фізичній особі, а не як приватному підприємцю, а тому й повертати він їх повинен як фізична особа на підставі відповідних розписок, оскільки вони суперечать його поясненням, викладеним в описовій частині позовної заяви від 16 листопада 2009 року (а. с. 109-110). Факт того, що кошти брались для ведення підприємницької діяльності підтвердили у судовому засіданні також відповідач і свідки.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що надані відповідачем видаткові касові ордери про сплату протягом травня грудня 2008 року та всього 2009 року коштів позивачу, на яких є підпис останнього, суд згідно ст. 58 ЦПК визнає належними і допустимими доказами у справі.

Отже, у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт повернення протягом 2009 року ОСОБА_2 ОСОБА_1 коштів у сумі 8 901 грн. 12 коп.

Таким чином, судом встановлено, що всього протягом травня - грудня 2008 року та 2009 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 кошти в сумі 14 806 грн. 12 коп.

Твердження позивача з приводу того, що кошти, які він одержав від відповідача протягом 2009 року, є відсотками за користування позикою, суд оцінює критично, оскільки згідно боргових розписок від 1 травня 2008 року та від 1 січня 2009 року домовленості з приводу сплати відсотків між сторонами в справі не було. Розписки про одержання ОСОБА_1 коштів, нібито, в рахунок погашення відсотків, написані останнім особисто.

Згідно ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як пояснив у судовому засіданні ОСОБА_2, свій підпис на написаних ОСОБА_1 розписках він ставив лише з тією метою, щоб підтвердити факт передачі грошей, не маючи при цьому наміру сплачувати відсотки. Підстав сумніватись у показах останнього у суду немає. Крім того, свідки ОСОБА_4 і ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснили, що в їх присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про сплату відсотків за користування позиченими коштами не домовлялись, сторони у справі в свою чергу не заперечували факт того, що розписки складались в присутності вищезазначених свідків.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Таким чином, у судовому засіданні факт вільного волевиявлення ОСОБА_2 щодо сплати ОСОБА_1 відсотків за користування позикою, а також наявності у нього наміру, спрямованого на реальне настання правових наслідків у виді сплати відсотків у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження, а тому твердження позивача з приводу того, що написані ним від імені відповідача розписки про сплату відсотків є письмовим підтвердженням факту правочину, спрямованого на настання правових насідків у виді сплати відсотків, на думку суду, є надуманими і спрямованими на збагачення за рахунок відповідача. До такого висновку суд приходить враховуючи також те, що між сторонами у справі склалися неприязні стосунки.

За таких обставин суд приходить до висновку, що протягом 2009 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 кошти в сумі 14 806 грн. 12 коп. в рахунок погашення основного боргу, оскільки у судовому засіданні факт наявності між сторонами у справі домовленості про сплату відсотків за користування позиченими котами не знайшов свого підтвердження.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_2 основної суми боргу згідно боргових розписок у розмірі 53 000 грн. підлягають частковому задоволенню в сумі 38 193 грн. 88 коп.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України, якою встановлений принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_2 в рахунок погашення відсотків в сумі 32 540 грн. задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_2 3 160 грн. в рахунок відшкодування різниці гривні по відношенню до долара США на кінець розрахунку, то вони, на думку суду, також задоволенню не підлягають, виходячи із наступного.

Згідно ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно боргових розписок від 1 січня 2009 року відповідач отримав у борг від позивача кошти в національній валюті України, за умови повернення їх в гривнях, але з урахуванням курсу долара США. Згідно розписки про надання 35 000 грн. зазначена сума повинна бути повернута в національній валюті (а. с. 4, 212-213).

Таким чином, судом встановлено, що грошовий еквівалент в доларах США у зобовязанні не визначено, а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_2 3 160 грн. в рахунок відшкодування різниці гривні по відношенню до долара США на кінець розрахунку суд вважає за необхідне відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_2 4 983 грн. інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання задоволенню не підлягають, виходячи із наступного.

Так, згідно розписки від 1 травня 2008 року відповідач позичив у позивача кошти у сумі 35 000 грн. на строк із 1 травня 2008 року до 1 січня 2009 року, які зобовязався повернути протягом пяти місяців з дня вимоги позичальника (а. с. 4).

Згідно розписок від 1 січня 2009 року відповідач одержав у позивача в борг 10 000 грн. і 8 000 грн. на строк з 1 вересня 2009 року до 1 вересня 2009 року, які зобовязався повернути протягом двох місяців з дня закінчення боргової розписки (а. с. 111-112).

Жодних належних доказів предявлення відповідачу вимог про повернення вищезазначених сум позивач суду не надав. Таким чином, у суду є всі підстави вважати, що днем предявлення таких вимоги є 15 вересня 2009 року і 16 листопада 2009 року, тобто дні звернення до суду із позовами про стягнення з відповідача 35 000 грн. та 18 000 грн. з урахуванням курсу долара США, а тому, враховуючи викладене, а також виходячи із змісту розписок, ОСОБА_2 повинен був повернути ОСОБА_1 35 000 грн. в строк до 15 лютого 2010 року, а 18 000 грн. в строк до 16 січня 2010 року.

Разом із цим судом встановлено, що відповідач з моменту закінчення строку дії розписок і до цього часу грошові зобовязання перед позивачем в повному обсязі не виконав і на час винесення даного рішення він має заборгованість у сумі 38 193 грн. 88 коп.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Статтею 1050 ч. 1 ЦК України передбачено, що в разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він повинен сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач набув права на предявлення вимоги про стягнення із відповідача суми боргу із врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у 2010 році. Однак, ОСОБА_1 ставить вимогу про стягнення із ОСОБА_2 індексу інфляції за 2009 рік.

Виходячи із дисозитивності вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягння із ОСОБА_2 4 983 грн. індексу інфляції за весь час прострочення задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення із відповідача моральної шкоди, то в цій частині суд вважає, що вони підлягають задоволенню частково виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення її права. При цьому розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, суд вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення із відповідача моральної шкоди в розмірі 1 700 грн. задовольнити частково, в сумі 500 грн., оскільки саме на таку суму, на думку суду, позивач зазнав моральних страждань, які виразились у тому, що перехвилювавшись, він двічі звертався за медичною допомогою, проходив лікування. Крім того він, віддавши ОСОБА_2 майже всі свої заощадження, змушений був разом із своєю матірю похилого віку проживати на її мізерну пенсію.

Вирішуючи питання про судові витрати суд виходить з положень ст. 88 ЦПК України, згідно якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, стягненню із позивача на користь відповідача підлягають документально підтверджені ним судові витрати пропорційно до розміру позовних вимог у сумі 419 грн. 20 коп.

Всього стягненню із відповідача на користь позивача підлягає 39 113 грн. 08 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 23, 201, 203, 215, 225, 533, 625, 1046-1047, 1050, 1051, 1167 ЦК України, ст.ст. 125, 126 Земельного Кодексу України, ст. ст. 4,10, 60,209,213,215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 39 113 (тридцять девять тисяч сто тринадцять) грн. 08 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Скасувати забезпечення позову у виді заборони ОСОБА_2 вчиняти дії, повязані із продажем, даруванням та іншою реалізацією належного йому майна, а саме житлового будинку, який розташований за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Куянівка, вул. Першотравнева, 23, згідно ухвали Білопільського районного суду від 26 жовтня 2009 року.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня його проголошення та апеляційної скарги, протягом 20 днів після подачі заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подачі заяви про апеляційне оскарження.

Суддя: підпис

Вірно: Суддя

Білопільського райсуду ОСОБА_6

Повний текст рішення підписаний 20 квітня 2010 року.

Суддя

Білопільського райсуду ОСОБА_6