Справа № 2-1464/2010р
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 листопада 2010 року м. Запоріжжя
Запорізький районний суд Запорізької області
у складі: головуючого судді : Гончаренко П.П.
при секретарі Кузіній Л.Х.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Закритого акціонерного товариства «Альфа-банк» про визнання кредитного договору, договорів іпотеки та поруки недійсними, суд
Позивачи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, в якому вказали, що 13 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством „Альфа-Банк та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №800003818, відповідно до якого Відповідач надав Позивачу кредит у сумі 199 600 (сто девяносто девять тисяч шістсот доларів США 00 центів) що дорівнює еквіваленту за офіційним курсом НБУ на день укладання договору 1 007 980 (один мільйон сім тисяч девятсот вісімдесят гривень) зі сплатою відсоткової ставки за користування кредитом в розмірі 14,05 % річних з кінцевим погашенням заборгованості 13.05.2023 року.
15 червня 2009 року між Відповідачем та Позивачем 1 було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до Кредитного договору № 800003818 від 13 травня 2008 року, відповідно до якого Відповідач збільшив суму кредитування до додатково надав Позивачу 1 грошові кошти в сумі 10 280 (десять тисяч двісті вісімдесят доларів США 96 центів) що дорівнює еквіваленту 78 238, 10 (сімдесят вісім тисяч двісті тридцять вісім гривень 10 коп.) за курсом НБУ на день укладання договору, зі сплатою відсоткової ставки за користування кредитом в розмірі визначеною сторонами п. 6 Договору з кінцевим погашенням заборгованості строком 13.06.2012 року.
Між Позивачем 2 та Відповідачем був укладений договір іпотеки:
- № 800003818-И від 13 травня 2008 року.
Предметом іпотеки за яким виступає:
Зазначеним договором іпотеки забезпечується виконання зобовязань за Кредитним договором № 800003818 від 13 травня 2008 року та договору про внесення змін та доповнень № 1 до Кредитного договору № 800003818 від 13 травня 2008 року.
Визнати припиненою поруку, що виникла на підставі договору поруки № 800003818-П від 13 травня 2008р.
Відповідач з позовними вимогами не згодний про що надав суду відповідні заперечення та просить суд розглянути справи у відсутності представника відповідача.
Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та заперечення відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав:
відповідно до змісту ст. 4 ЦК України відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.
Надання банком позичальникові кредиту в іноземній валюті та проведення Позивачем дій відносно виконання своїх обовязків в іноземній валюті (у тому числі, оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісії) за своєю природою є валютною операцією.
Одночасно, ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України „ Про систему валютного регулювання і валютного контролю передбачено, що валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії Національного банку України.
За приписами мст. 14 Господарського кодексу України ліцензія це документ державного зразка, який засвідчує право субєкта господарювання ліцензіата на провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності протягом зазначеного строку за умови виконання ліцензійних умов. Відносини, повязанні з ліцензуванням певних видів господарської діяльності, регулюються законом.
Відповідно до ст. 2 Закону України „Про ліцензування певних видів господарської діяльності ліцензування, в тому числі, банківської діяльності, професійної діяльності на ринку цінних паперів, діяльності з надання фінансових послуг, здійснюється згідно з законами, що регулюють відносини у цих сферах.
Згідно із ст. 2 Закону України „Про банки та банківську діяльність документ, який видається Національним Банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Закону, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність є банківською ліцензією.
Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю передбачено, що на здійснення валютних операцій Національний банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного релюгування.
Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і президентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.
Згідно із п.п. „в, „г ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо:
-надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо, терміни і суми таких кредитів перевищують встановленні законодавством межі;
-використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.
Таким чином, враховуючи викладене, надання та одержання кредиту в іноземної валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу можливо при дотриманні субєктами господарських відносин імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії.
Відповідно до ч. 5 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю, п. 1.10 Положення „Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України однією як засобу платежу одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше непередбачено умовами ліцензії.
На момент укладання Договорів про надання траншу, сторонам було досягнуто домовленості щодо надання Відповідачем Позивачу кредитів іноземній валюті. Вказані валютні операції потребують отримання однією із сторін індивідуальної ліцензії.
Проведення розрахунків за спритними договорами, в тому числі, оплата процентів, штрафних санкції Позивачем Відповідачу в іноземної валюті потребує індивідуальної ліцензії НБУ, виходячи з наступного:
Відповідно до п. „г ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю використання іноземної валюти на території України як засобу платежу проводиться на підставі отриманої субєктами договірних відносин індивідуальної ліцензії.
Згідно уз п. 1.4 Положення „Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу під використанням іноземної валюти як засобу платежу розуміється використання іноземної валюти на території України для виконання будь-яких грошових зобовязань або сплати товарів, що придбаються.
Кредит Позивачу надано в іноземній валюті, сплата процентів за користування кредитними коштами здійснювалось Позивачем в іноземній валюті, тобто в доларах США.
Іноземна валюта долар США використовується у спірних правовідносинах між сторонами як засіб платежу, що потребує наявності індивідуальної ліцензії НБУ.
На усний запит Позивача Відповідач не надав йому копію зазначеної ліцензії, що свідчить про її відсутність, внаслідок чого використання долара США як засобу платежу за Договорами про надання траншу суперечить приписам п. „г ч. ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю та Положенню „Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.
Наявність генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій (дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, яку замість індивідуальної ліцензії пропонував мені Відповідач) не звільняє сторони від обовязку отримати індивідуальну ліцензію відповідно до приписів п. г) ч.4 ст.5 Декрету КМУ та не робить укладені кредитні договори законними.
Крім того, відповідно до ст. 2 Постанови НБУ № 119 від 26.03.1998 р. «Про затвердження правил використання готівкової іноземної валюти на території України», яка зареєстрована в Міністерстві юстиції 15.04.1998 р. № 245/2685 (втратила чинність на підставі Постанови НБУ № 200 від 30.05.2007 р.), використання на території України готівкової іноземної валюти як засобу платежу або як застави дозволяється у разі відсутності в фізичних осіб нерезидентів або резидентів, а також повноважних представників юридичної особи нерезидента субєкта підприємницької діяльності коштів у грошовій одиниці України і неможливості здійснення валютно обмінної операції через пункт обміну іноземної валюти в таких випадках:
п.2.1 на територіях митниць;
п.2.2 на територіях вокзалів, аеропортів та портів;
п.2.3 використання на території України готівкової іноземної валюти як засобу платежу дозволяється у разі надання субєктами підприємницької діяльності готельних послуг фізичним особам нерезидентам з оплатою в іноземній валюті, у тому числі зі застосуванням дорожніх чеків міжнародних платіжних систем у вільно конвертованій валюті.
п.2.4 використання готівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу у випадках, що не передбачені цією главою, а також застави дозволяється за умови отримання індивідуальної ліцензії НБУ.
Таким чином, у вичерпному переліку операцій, які має право здійснювати Відповідач, не вказані операції по використанню готівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу.
Таким чином наявність у спірних кредитних договорах положень щодо розрахунків за грошовими зобовязаннями між Позивачем та Відповідачем в доларах США за відсутності у сторін індивідуальної ліцензії на використання готівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу та використання Відповідачем долару США як засобу платежу за кредитним договором, суперечить приписам ст. 99 Конституції України, ст. 524 Цивільного кодексу України, ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 35 Закону України «Про Національний банк України».
Відповідно до п.17 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним.
Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування.
Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Частин 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України визначають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частина 1 ст. 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Позивач, на виконання цього правочину, за отримав від банку 209 880, 96 доларів США, що на день отримання становило 1 086 218,10 грн., виходячи з офіційного курсу НБУ на момент укладення спірних договорів:
- 13.05.2008 р. 1 долар США = 5,05 грн.
Згідно довідки Відповідача було сплачено Позивачем:
●Погашення заборгованості по відсоткам: 43 823,62 долари США
●Повернення кредиту 5 038,32 долари США
●Пеня 245,94 долари США,
Шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог різниця між отриманим позивачем та відповідачем за спірним кредитним договором становить:
Згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).
Отже, подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у ст. 3 ЦК України - принципу справедливості. Умови кредитного договору є несправедливими, так, як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду Позивачів 1, 2, споживачів кредитних послуг.
Несправедливими є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, Відповідач перекладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності виключно на Позивача - позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням частини 3 статті 13 Цивільного кодексу України.
Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановленні, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України.
За приписом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Цивільним кодексом України у параграфі 6 глави 49 не передбачено інших негативних насідків визнання недійсним основного зобовязання, забезпеченого договором застави (іпотеки), як визнання недійсним і додаткового зобовязання.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.
Зобовязання згідно із ст. ст. 11, 509 ЦК України виникають, зокрема, з договору.
Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки.
Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.
Статтею 572 ЦК України, ст. 1 Закону України „Про заставу передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забеспеченного заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Одночасно, за змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України однім із видів договору застави є іпотека.
Відповідно до ст. 1 Закону України України „ Про іпотеку іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку встановленому Законом.
Згідно із ст. 5 вказаного Закону предметом іпотеки можуть бути один або декілька обєктів нерухомого майна.
Згідно із ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.
За приписами ст. 35 Закону України про Національний банк України гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів.
Таким чином, єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Одночасно, як зазначено вище, сторонам у договорі надано право при визначенні розміру грошових зобовязань в гривні вказати еквівалент в іноземній валюті. У такому випадку сума, яка повинна бути оплачена в гривні, визначається згідно з офіційним курсом відповідної валюти на дату проведення платежу. Проте навіть у такому разі грошове зобовязання виражається в договорі і національній валюті України гривні, що повністю відповідає імперативним приписам ч. 1 ст. 524 ЦК України.
Використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за загальним правилом забороняється. Це регламентується Декретом КМУ „ Про систему валютного регулювання та валютного контролю від 19 лютого 1993 року, „ Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України (затвердженими постановою правління НБУ від 26.03.1998 року).
Приймаючи до уваги викладені положення Цивільного кодексу України, актами діючого законодавства встановлений вичерпний перелік випадків, коли зобовязання між сторонами буде виражене в іноземній валюті та підлягає виконанню в валюті, відмінній від гривні України. таким випадками є визначення ціни в іноземній валюті у зовнішньоекономічному контракті (договорі), та, як наслідок, його виконання в іноземній валюті, а також наявність у конкретного субєкта господарських відносин виключного права на проведення розрахунків в іноземній валюті у разі дотримання вимог, прямо передбачених законодавством. Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функцій банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обовязки субєктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства передбаченні Декретом Кабінету Міністрів „ Про систему валютного регулювання і валютного контролю , який з урахуванням приписів ст. 4 Цивільного кодексу України є одним із джерел регулювання правовідносин у валютній сфері.
Під валютними операціями у вказаному Декреті Кабінету Міністрів Україні розуміються операції, повязанні з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, повязанні з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобовязань, предметом яких є валютні цінності; операції, повязанні
з ввезенням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.
На підставу викладеного, керуючись ст.99 Конституції України; ст. ст. 11,13,203,215,236,509.524,546,572,575,1054 ЦК України; Законами Украйни „Про заставу, „Про іпотеку, „Про національний банк України, „Про ліцензування певних видів господарської діяльності, „Про банки та банківську діяльність, Декретом Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю, Положенням „Про порядок видачі Національним Банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу; ст.ст. 32, 114, 123 ЦПК України, суд -
В И Р І Ш И В :
Позовні вимоги задовольнити частково:
Визнати недійсним кредитний договір № 800003818 від 13 травня 2008р.
Визнати недійсним договір про внесення змін та доповнень № 1 до Кредитного договору № 800003818 від 13 травня 2008р.
Зобов'язати Публічне акціонерне товариство „Аьфа-Банк,, прийняти від ОСОБА_1 суму у розмірі 811 904,06 грн.
Визнати припиненою поруку, що виникла на підставі договору поруки № 800003818-П від 13 травня 2008р.
В задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Запорізькій районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана до Запорізького районного суду Запорізької області на протязі десяти днів з дня його отримання.

Суддя: Гончаренко П.П.