справа № 2-107/11
РІШЕННЯ

Іменем України

22.07.2010 м. Дніпродзержинськ

Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, у складі:

Головуючого, судді Івченко Т.П.,

При секретарі Бардадим О.В.,

За участю:

Позивача ОСОБА_1,

Представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

Відповідача ОСОБА_4,

Розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Дніпродзержинську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, 3-ої особи; Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації», приватного нотаріуса Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_5, приватного нотаріуса Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Закритого акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» «про визнання договору дарування житлового будинку недійсним», суд

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_4, яким просила визнати договір дарування житлового будинку № 77 по вулиці Попова у місті Дніпродзержинську, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений 29.10.2007 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за № 6906, недійсним, визнав за нею право власності на названий житловий будинок; зобовязав ОКП «ДБТІ» скасувати реєстрацію права власності відповідача на вищезазначений будинок та зареєструвати її право власності на будинок № 77 по вул. Попова в м. Дніпродзержинську.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та суду пояснила, що при житті її доньки ОСОБА_7, вони домовлялися що будинок № 77 по вулиці Попова у м. Дніпродзержинську відійде ОСОБА_7, але остання хворіла і вони домовилися, що будинок буде оформлено на онука, який є відповідачем, а саме на ОСОБА_4, вони їздили для оформлення документів за договором до нотаріуса. Що саме і як готувалося вона не знає, у нотаріуса вона була. ОСОБА_7 померла 11.09.2008 року і від ОСОБА_2 вона дізналася, що онук ОСОБА_4 заклав будинок у іпотеку, після чого вона дізналася що оформлено договір дарування і тому просить їй повернути будинок.

Представник позивача ОСОБА_2 підтримала позовні вимоги та суду зазначила, що дійсно при житті її сестри ОСОБА_8 у них із матірю була домовленість, що будинок № 77 по вулиці Попова у м. Дніпродзержинську відійде до ОСОБА_8, так як вона проживала разом із матірю і доглядала її. Перед смертю, ОСОБА_8 повідомила її, що ОСОБА_4 є власником будинку № 77 по вулиці Попова у м. Дніпродзержинська за договором дарування укладеним між ОСОБА_1 та ним у 2007 році. Як їй стало відомо, до цієї домовленості вони дійшли з прохання самої ОСОБА_8, яка просила одразу ж оформити договір на її сина ОСОБА_4, так як остання хворіла. На що мати погодилася, сподіваючись на те, що ОСОБА_4 буде її доглядати та утримувати. Але ніякої допомоги ОСОБА_1 відповідач не надавав і не надає, він не утримує її, що підтверджує те, що відповідач не виконує взятих на себе зобовязань. Вона особисто не була присутня ні при домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 і ОСОБА_4, та також не була присутня і при укладання договору дарування, але вважає договір незаконним і таким що підлягає розірванню. Тому просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_3 суду пояснив, що він підтримує позов у повному обсязі, так як договір укладений був ОСОБА_1 ні як договір дарування, а як договір довічного утримання, крім того ОСОБА_1 знаходиться у пристарілому віці, а тому мала можливість помилятися, і знаходиться в омані щодо предмету договору, а відповідач скориставшись тим, що мати його повинна була доглядати бабусю ОСОБА_1, розраховував на те, що він не буде мати ніяких зобовязань за договором. Тому, вже після смерті ОСОБА_8 і дізналася позивачка що будинок був подарований і знаходиться в іпотеці у банку. Крім того, дар був оцінений у 100 гривень, що не відповідає дійсній вартості дару. Тому вважає позов обґрунтованим та прохає його задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав, надав заперечення на позов (а.с. 43-48), та суду пояснив, що його мати ОСОБА_8 є рідною донькою ОСОБА_1. Його мати при житті проживала та була зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1. На час укладення договору дарування, а саме станом на 29.10.2007 року, та до цього він ніколи не домовлявся із бабусею про її догляд, оскільки бабуся не потребувала сторонньої допомоги і піклування на зважаючи на свій вік, бо не мала незадовільного стану здоровя, і доказів про наявність такого стану здоровя, який би потребував піклування про неї не подано. Довідка яка надано з 7-ої міської лікарні, щодо стану здоровя ОСОБА_1, лише підтверджує, що сторонньої допомоги вона не потребує. Щодо незадовільного стану здоровя його мати ОСОБА_8 також не надано жодного підтвердження. 11.09.2008 року його мати ОСОБА_8 померла від абсцесу печінки, який почався приблизно за неділю до її смерті, а до цього вона до лікарні за місцем проживання та інших лікарень міста не зверталася, ця хвороба почалася на початку вересня 2008 року. Поховав матір він за власні кошти. Таким чином, бабуся не потребувала на момент укладання договори сторонньої допомоги, і не мала потреби в укладанні договорі довічного утримання. Бабуся хотіла подарувати будинок його матері ОСОБА_8, але мати відмовилася від будинку на його користь на підставі того, що у наступному я буду доглядати за своєю матірю, тому бабуся і подарувала будинок йому. Він часто приїжджав до матері і бабусі, за власним бажанням піклувався про них. Він не заперечує, що він проживає зі своєю сімєю, а не в будинку, який йому подарований, але він використовує своє право як власника житла, де проживає член його сімї бабуся, що вона не заперечує і зазначає, що вона і по час розгляду справи проживає у будинку, та користується ним, і є зареєстрованою. Тобто, це лише підтверджує що ОСОБА_1 усвідомлювала природу укладеного договору. Крім того, у нотаріуса ОСОБА_5 вона була запитана щодо обізнаності в умовах договору, його наслідках, про що свідчить її підпис у договорі. Також бабуся була присутня і у нотаріуса ОСОБА_6, якій вона надавала згоду на укладання мною договору з банком, так як бабуся була прописана у будинку, де також зясовувалися всі обставини і розяснювалися наслідки прийняття таких рішень. Не погоджується він і з тим, що він не прийняв дар, так як відповідно до вимог п. 2.1. Договору, визначено, що під передачею житлового будинку за цим договором слід вважати символічну передачу обдарованому речі, а саме ключів від будинку, правовстановлюючих та технічних документів, на вказане майно, що з боку представника позивача ОСОБА_2 не оспорюється. Крім того, він особисто сплачує всі витрати за утримання будинку, земельний податок, на початку 2009 року за свій рахунок встановив газове обладнання для індивідуального опалення будинку і газову колонку, з метою покращення умов проживання бабусі, про яку він турбується. Стосунки із бабусею в нього завжди були добрі, а тому вважає, що бабуся попала під вплив своєї другої доньки ОСОБА_2, рідної сестри його матері. Крім того до смерті ОСОБА_8, ОСОБА_2 не піклувалася бабусею, а зараз стала постійно навідуватися до бабусі, з метою отримання будинку. Крім того, позов подано, після спливу річного терміну на звернення із позовом, з часу укладання договору дарування. Тому, враховуючи, що угода була законна, посвідчена нотаріально, доказів щодо удаваності договору не надано, що ОСОБА_1 не усвідомлювала що укладається договір дарування не надано, пропущено строк на звернення з позовом, тому прохає у позові відмовити.

Представник ОКП «ДБТІ» в судове засідання не зявився надав заперечення на позов (а.с. 33), згідно до якого прохають у частині позовних вимог ОСОБА_1 щодо зобовязання ОКП ДБТІ» скасувати реєстрацію права власності відповідача на вищезазначений будинок та зареєструвати її право власності на будинок № 77 по вул. Попова в м. Дніпродзержинську відмовити. В іншій частині позовних вимог винести рішення на свій розсуд, розглянути справу за відсутністю представника.

Приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначив, що вважає позов необґрунтованим, так як при зверненні сторін для посвідчення договору 29.10.2007 року, до нього звернулася особисто ОСОБА_1 і ОСОБА_4, також була і ОСОБА_8, та з боку ОСОБА_1 були надані всі належні документи які були оформлені на посвідчення саме договору дарування, а не для договору довічного утримання. Сторонам було розяснено умови договору, та наслідки укладання договору дарування. Після досягнення сторонами всіх істотних умов за договором дарування, договір був укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_4, за яким ОСОБА_1 було подаровано ОСОБА_4 будинок № 77 по вул. Попова у м. Дніпродзержинську. Сторони підписали договір дарування. Стан ОСОБА_1 не викликав ніяких сумнівів, сторони усвідомлювали суть договору, діяли добровільно. Ніяких зауважень від сторін договору не зазначалося.

Приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_6 в судовому засідання зазначила, що 21.11.2007 року нею було нотаріально посвідчено Договір іпотеки між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» та ОСОБА_4 стосовно нерухомого майна - будинку, що знаходиться за адресою м. Дніпродзержинськ, вул. Попова, будинок № 77, який належить ОСОБА_4 на підставі Договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_5 від 29.10.2007 року за реєстровим № 6906. Безпосередньо при посвідченні цього договору були присутні такі фізичні особи: ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_8, уповноважений представник банку. Після усного обговорення їх намірів та умов договору було укладено та підписано такі документи: заява ОСОБА_1 про її згоду на укладання договору іпотеки, заява ОСОБА_8 про її згоду на укладання договору іпотеки, договір іпотеки. Усі фізичні особи, яки брали участь в укладанні цього договору, були дієздатні, діяли свідомо та добровільно. Зміст відповідних норм законодавства їм розяснено, та про юридичні наслідки попереджено, а також надано письмові пояснення (а.с. 126).

Представник 3-ої особи ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» в судове засідання не зявився, причину неявки суду не зазначив, заяв та клопотань щодо відкладення розгляду справи не подавав. З врахуванням вимог ст. 169 ЦПК України, суд вважає можливим провести розгляд у відсутність даного представника.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що приходиться невісткою ОСОБА_1, дізналася про укладання договору дарування ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_8, при укладанні цього договору присутня не була і обставин не знає.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що вона дізналася про укладання ОСОБА_1 договору дарування вже після смерті ОСОБА_8, при укладанні цього договору присутня не була. Про договір іпотеки укладеного ОСОБА_4 також не знали.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що вона є донькою ОСОБА_8, і дізналася про укладання договору дарування вже після смерті матері. При укладанні цього договору присутня не була.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що він є вітчимом ОСОБА_4, про укладання договору дарування і про договір іпотеки він племінниці Ревач.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що ОСОБА_1 є її сусідкою, і знала ОСОБА_8, навесні 2008 року ОСОБА_8 повідомила її про те, що будинок оформлений на Костю, але про це ОСОБА_1 не знала. ОСОБА_1 говорила їй що Костя її не відвідує, а ОСОБА_2 постійно приходить до матері ОСОБА_1 доглядає за нею. ОСОБА_8 проживала із ОСОБА_1.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що його мати проживає по сусідству з ОСОБА_1. Він часто навідує свою мати. У 2002 році він склав договір зі своєю матірю довічного утримання. До нього звернулася ОСОБА_15, яка приходила разом з Алою і вони розмовляли, про договір довічного утримання, як зазначено було ОСОБА_15, вона також хотіла такий договір укласти. Вже після укладання договору ОСОБА_15 говорила що вона уклала договір такий як і у його матері. ОСОБА_2 часто навідує свою матір.

Вислухав сторони, свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, дослідив матеріали справи, вивчив докази надані сторонами, суд приходить до наступного:

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Ст. 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Ст. 204 ЦК України, визначено, що Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ч. 1 ст. 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 718 ЦК України, предметом дарування може бути нерухома річ.

Як встановлено в судовому засіданні 29.10.2007 року був укладений договір дарування житлового будинку, між ОСОБА_1, як дарувальником, та ОСОБА_4, як обдарованим, за яким ОСОБА_1 передала майно у власність ОСОБА_4 безоплатно. Майном, що відчужено, за даним договором є житловий будинок, розташований в місті Дніпродзержинську Дніпропетровської області по вулиці Попова, за номером 77, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_5 29.10.2007 року, зареєстрований у реєстрі за № 6906, що підтверджено сторонами, договором (а.с. 77).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦК України, Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, що визначено п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Також, ч. 4 ст. 12 ЦК України, передбачено право особи за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 1.4. Договору дарування житлового будинку (а.с. 77), житловий будинок дарувальнику ОСОБА_1 належав на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 008.07.1986 року Першою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1923, свідоцтва про право власності виданого 08.07.1986 року Першою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1925, право власності зареєстроване в бюро технічної інвентаризації м. Дніпродзержинська 29.07.1986 року в книзі № 61, номер запису 9671, що підтверджено поясненнями сторін, та відповіддю приватного нотаріуса Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_5 з наданням завірених копій документів що стали підставою для посвідчення зазначеного договору дарування (а.с. 146-150), а саме витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.10.2007 року для відчуження (а.с. 147), свідоцтвом про право власності від 08.07.1986 року (а.с. 148), свідоцтвом про право на спадщину від 08.07.1986 року (а.с. 149).

Згідно до вимог ст. 328 ЦК України, Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України, Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно до вимог ст. 627 ЦК України, визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що:

1. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

2. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 719 ЦК України, визначено, що Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Ч. 3 ст. 334 ЦК України, передбачає, що Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення.

Як встановлено в судовому засіданні Договору дарування житлового будинку (а.с. 77), був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_5 29.10.2007 року, зареєстрований у реєстрі за № 6906, що підтверджено сторонами, договором (а.с. 77).

Також, відповідно до вимог ч. 4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Як встановлено в судовому засіданні, Договору дарування житлового будинку (а.с. 77), був зареєстрований у електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 30.10.2007 року, що не оспорюється сторонами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 334 ЦК України, Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, відповідно до умов Договору дарування житлового будинку (а.с. 77), а саме п. 2.1., визначено: сторони домовились, що під передачею житлового будинку за цим договором слід вважати символічну передачу Обдарованому речі, а саме: ключів від будинку, правовстановлюючих та технічних документів на вказане майно. Прийняття Обдарованим від Дарувальника правовстановлюючих та технічних документів на вказане майно свідче про те, що передача майна відбулася.

Як встановлено в судовому засіданні, згідно до пояснень як відповідача ОСОБА_4 так і представника позивача ОСОБА_2, відповідач має ключі від житлового будинку № 77 по вулиці Попова у м. Дніпродзержинську, також вся технічна документація на будинок також знаходиться у відповідача, і правовстановлюючі документи на зазначений будинок також у відповідача, що також не оспорювали інші учасники процесу.

Крім цього, передача ключів від будинку, правовстановлюючих та технічних документів на будинок ОСОБА_4 і підтверджена самим договором у п. 2.2. (а.с. 77), що не заперечувалося сторонами.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Згідно до вимог ч. 4 ст. 722 ЦК України, Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

З врахуванням зазначеного, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 прийняв дарунок будинок № 77 по вулиці Попова у місті Дніпродзержинську, що підтверджено як самим Договором дарування житлового будинку п. 2.2. (а.с. 77), так і поясненнями як відповідача ОСОБА_4, так і поясненнями представника позивача ОСОБА_2, та не заперечувалося іншими учасниками процесу.

Також відповідно до п. 3.1. Договору дарування житлового будинку (а.с. 77) визначено, що сторони стверджували, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характер фіктивного та удаваного правочину, відсутні обставини, які примусили їх вчинити цей договір на невигідних стосовно них умовах, їм зрозумілі суть і значення договору, що укладається, правочин не є зловмисною угодою, здійснювався сторонами за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, фізичного чи психічного тиску, спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у договорі, ніяких претензій один до одного не мали.

Також п. 3.7. Договору дарування житлового будинку (а.с. 77) визначено, що договір підписано сторонами добровільно, при здоровому розумінні та ясній памяті.

Пояснення свідків допитаних у судовому засіданні ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, які зазначили, що при укладанні договору дарування вони не були присутні, обізнані були про його укладання вже після смерті ОСОБА_8, не є ні обґрунтуванням позовних вимог, ні їх спростуванням.

Щодо пояснень свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, щодо обізнаності в укладанні договору ОСОБА_1, та її бажанні укласти договір довічного утримання, не спростовують обставин встановлених в судовому засіданні, щодо обставин та умов укладання позивачкою договору дарування житлового будинку 29.10.2007 року.

Посилання відповідача на звернення позивачки ОСОБА_1 із позовом з пропуском позовної давності у один рік, відповідно до вимог ст. 258 ЦК України, суд вважає необґрунтованим, так як позовні вимоги ОСОБА_1 містять вимоги щодо визнання договору недійсним, а не його розірвання.

Посилання представника позивача ОСОБА_3 на те, що підставою для визнання договору дарування недійсним, є ціна договору в розмірі 100 гривень, судом не приймається так як відповідно до вимог ч. 1 ст. 632 ЦК України, Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, доказів щодо спростування визначення ціни дару з боку позивачки та її представників суду не надано.

Посилання представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3 на те, що з боку ОСОБА_1 вважалося, що вона укладає саме договір довічного утримання, а не договір дарування, а в звязку із цим допустилася помилки, суд виходить з наступного:

Згідно до вимог ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Так, відповідно до вимог ст. 744 ЦК України, визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 749 ЦК України, у разі укладання договору довічного утримання, у договорі можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Згідно до вимог ст. 750 ЦК України, набувач може бути зобов'язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати.

Щодо грошової оцінки матеріального забезпечення відчужувача, то згідно до вимог ст. 751 ЦК України, матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.

Як встановлено в судовому засіданні, майно, яке відчужувалося ОСОБА_1 оцінено у вартість 100 гривень, що не відповідає визначенню значної цінності, що є умовою для укладання договору довічного утримання, відповідно до вимог ст. 744 ЦК України, що також підтверджено самим представником позивачки ОСОБА_3 у судовому засіданні.

Також, як встановлено, сторони не зазначили, що на час укладання договору ОСОБА_1 29.10.2007 року, проводилася оцінка будинку № 77 по вулиці Попова у м. Дніпродзержинську, з метою визначення вартості майна, що сторонами не оспорювалося.

Також не визначено які види матеріального забезпечення, а також усі види догляду ( за ОСОБА_1, повинен забезпечувати ОСОБА_4, також досягнення таких умов договору при укладанні його станом на 29.10.2007 року не підтверджено позивачем та його представниками, не надано жодного доказу на підтвердження цих обставин.

Та, відповідно до вимог ст. 751 ЦК України, не зазначено ні в договорі укладеному 29.10.2007 року сторонами, на в судовому засіданні не підтверджено позивачем і представниками позивачки, що на час укладання договору обумовлювалися умови щодо розміру матеріальне забезпечення, яке щомісячно повинен був би надаватися ОСОБА_4, у разі укладання такого договору, ОСОБА_1.

Крім того, сторони не оспорювали, що метою укладання договору ОСОБА_1 було відчудження будинку № 77 по вулиці Попова у м. Дніпродзержинську на користь ОСОБА_4, що також підтверджено представником позивача ОСОБА_2, та відповідачем К.О., приватним нотаріусом ОСОБА_5.

Крім того, суду не надано жодного доказу щодо того, що позивачка на час укладання договору, а саме 29.10.2007 року потребувала сторонньої допомоги, так як встановлено в судовому засіданні, станом на 29.10.2007 року позивачка ОСОБА_1 проживала у ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із донькою ОСОБА_8, що підтверджено довідкою (а.с. 150), поясненнями сторін, в тому числі і з боку позивачки, а також поясненнями відповідача ОСОБА_4.

Посилання представників позивачки ОСОБА_1,- ОСОБА_2, ОСОБА_3 на те, що за віком та станом свого здоровя позивачка допустила помилку при укладанні договору дарування, так як не усвідомлювала, що підписує саме договір дарування будинку а не договір довічного утримання, спростовується поясненнями особисто наданими позивачкою ОСОБА_1, які надано в судовому засіданні, що вона не згодна, з тим щоб будинок відійшов банку за зобовязаннями ОСОБА_4, а тому вона хоче повернути будинок.

Крім того, посилання на стан здоровя ОСОБА_1 станом на 29.10.2007 року, в звязку із чим позивачка не мала можливості обєктивно усвідомлювати значення своїх дій, нічим в судовому засіданні не підтверджено, суду не надано жодного доказу того, що ОСОБА_1 хворіла, або за віком потребувала сторонньої допомоги та на мала можливості усвідомлювати свої дії, та спростовується поясненнями відповідача ОСОБА_4, Приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_5, який зазначив, що при укладанні Договору дарування житлового будинку № 77 по вулиці Попова у м.Дніпродзержинську 29.10.2007 року, було дотримано всіх вимог чинного законодавства, в тому числі визначення сторонами із намірами та умовами договору, досягнення усіх істотних умов договору, наданням всіх необхідних документів для посвідчення договору дарування, а не договору довічного утримання, а також, те, що сторони були дієздатні, діяли свідомо і добровільно, про що було зазначено у договорі, який підписано сторонами.

Також судом враховуються і те, що вже після укладання сторонами Договору дарування житлового будинку 29.10.2007 року, вже 21.11.2007 року сторони були присутні у Приватного нотаріуса Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_6, де вони нотаріально посвідчили Договір іпотеки між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» та ОСОБА_4 стосовно нерухомого майна - будинку, що знаходиться за адресою м. Дніпродзержинськ, вул. Попова, будинок № 77, який належить ОСОБА_4 на підставі Договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_5 від 29.10.2007 року за реєстровим № 6906.

Крім цього, встановлено, що 21.11.2007 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_8 особисто оформили заяви про їх згоду на передачу в іпотеку до ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» у забезпечення його зобовязань, нерухомого майна житлового будинку під номером 77, який знаходиться за адресою вулиця Попова, м. Дніпродзержинськ, які посвідчені Приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_6, та зареєстровані в реєстрі за № 2734, 2735 (а.с. 132-133), що також підтверджено як поясненнями ОСОБА_6, так і поясненнями ОСОБА_4, оглянутими книгами вчинення нотаріальних дій у судовому засіданні, та з боку позивачки не спростовані.

Посилання представників позивачки на те, що ОСОБА_8, яка проживала з ОСОБА_1 на час укладання договору хворіла, а тому договір був укладений на імя ОСОБА_4, також спростовані в судовому засіданні поясненнями відповідача ОСОБА_4, та довідкою 7-ої міської лікарні № 1127 від 27.10.2009 року (а.с. 52), згідно до якої зазначено, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3, за медичною допомогою до стаціонарних відділень лікарні за період 2007-2008 року не зверталась. На диспансерному обліку в поліклініці не знаходилась, що з боку позивачки і її представників також не спростовано. Крім того до 30.04.2008 року ОСОБА_8 працювала, що підтверджено трудовою книжкою (а.с. 54).

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_8 померла 11.09.2008 року від абсцесу печінки, що підтверджено поясненнями відповідача ОСОБА_4 та довідкою про причину смерті (а.с. 57), свідоцтвом про смерть (а.с. 58).

Посилання позивачки та її представників, що ОСОБА_4 не утримує як власник будинку своє майно, спростовано поясненнями наданими відповідачем ОСОБА_4 у судовому засіданні, що всі витрати за утримання будинку, земельний податок, він несе особисто, а також вже на початку 2009 року за свій рахунок встановив газове обладнання для індивідуального опалення будинку і газову колонку, що також підтверджено квитанціями про оплату послуг за 2007-2009 роки (а.с. 78-97), товарним чеком від 11.11.2008 року (а.с. 98), квитанціями (а.с. 100-101), актом виконаних робіт (а.с. 102-105), актом прийому в експлуатацію від 27.03.2009 року (а.с. 106), договором на надання послуг від 13.04.2009 року (а.с. 107), актом від 05.12.2008 року (а.с. 108), договором на виконання робіт від 12.10.2009 року (а.с. 110), актом від 15.04.2009 року (а.с. 112).

Також, відповідно до вимог ч. 1 ст. 754 ЦК України, набувач за договором довічного утримання не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину.

Але, як встановлено в судовому засіданні з боку ОСОБА_4 та ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» було укладено Договір іпотеки, стосовно нерухомого майна - будинку, що знаходиться за адресою м. Дніпродзержинськ, вул. Попова, будинок № 77, 21.11.2007 року, який був нотаріально посвідчений Приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_6, яка в судовому засіданні підтвердила, що при цьому також була присутня і ОСОБА_1 з ОСОБА_8, які були обізнані з намірами ОСОБА_4 на укладання цього договору, та юридичних наслідків, і оформили особисті заяви про їх згоду на укладання договору іпотеки ОСОБА_4, були дієздатні, діяли свідомо та добровільно. Зміст відповідних норм законодавства їм розяснено, та про юридичні наслідки попереджено, що також підтверджено як поясненнями відповідача ОСОБА_4, так і письмовими поясненнями (а.с. 126), та заявами ОСОБА_1 і ОСОБА_8 (а.с. 132-133), договором іпотеки (а.с. 127-131).

Згідно до вимог ст. 215 ЦК України, визначено, що :

1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 19 Постанови Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

На підставі вище зазначеного, суд приходить до висновку щодо необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1, які не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись вимогами ч. 1 ст. 11, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 4 ст. 12, ст. 215, ч. 1 ст. 229, ст. 258, ст. 328, ч. 1,3, 4 ст. 334, ч. 1 ст. 626, ст. 627, ст. 628, ч. 1 ст. 632, ч. 2 ст. 719, ч. 1 ст. 722, ч. 4 ст. 722, ст. 744, ч. 1 ст. 749, ст. 750, ст. 751, ч. 1 ст. 754 ЦК України, п. 19 Постанови Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, ст.ст. 4, 5, 6, 10, 11, 60, 174, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4, 3-ої особи; Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації», приватного нотаріуса Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_5, приватного нотаріуса Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Закритого акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» «про визнання договору дарування житлового будинку недійсним» - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя Івченко Т. П.