Справа № 2-1020/10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2010 року Соломянський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Оксюти Т.Г.

при секретарі : Уваровій Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У січня 2010 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: м. Київ, вул. Курська, 4 А кв. 43.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він з 29.11.1987 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

У 1991 році позивач придбав однокімнатну квартиру №43 в будинку №4 А по вул. Курській в м. Києві, де сторони проживали з 1991 року.

Зазначає, що в кінці 2005 року ОСОБА_2 залишила сім'ю, покинула неповнолітню доньку і почала проживати в іншому місці.

З квітня 2006 року відповідач у квартирі жодного разу не з'являлась, однак зареєстрована за вищевказаною адресою.

В липні 2007 року рішенням Солом'янського районного суду м. Києва шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Отже, у АДРЕСА_1 А в м. Києві фактично проживають позивач ОСОБА_1 та донька сторін ОСОБА_3

Речей відповідача у квартирі немає, усі комунальні платежі сплачує позивач.

На підставі вищевикладеного просив позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував посилаючись на те, що правові підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні, виходячи з наступного.

29.11.1987 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб.

08.10.1990 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі продажу квартири, посвідчений Дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим №2-7680, внаслідок чого у спільну сумісну власність сторін перейшла квартира АДРЕСА_2 А в м. Києві.

19.07.2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського РУЮ м. Києва шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Таким чином, спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, яка була придбана ними за час шлюбу.

Крім того, зазначив, що позивач до січня 2010 року проживав в іншій квартирі за адресою м. Київ, ОСОБА_5Українки, 11 кв. 1 та лише з січня 2010 року вїхав у квартиру АДРЕСА_2 А в м Києві при цьому змінивши у вхідних дверях замки в той момент, коли донька сторін ОСОБА_3 від'їздила на новорічні свята за місто.

Приїхавши після свят додому донька сторін ОСОБА_3 не змогла потрапити до вищевказаної квартири, а тому до теперішнього часу проживає у іншій квартирі.

Усі комунальні послуги сплачувала донька сторін ОСОБА_3, яка отримувала кошти від відповідача на їх оплату.

Отже, користуватися житлом відповідач не має змоги у звязку з тим, що позивач перешкоджає такому користуванню усіма можливими способами.

На підставі вищевикладеного просив у позові відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Позивач просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою №43 по вул. Курській, 4 А в м. Києві, посилаючись на те, що він є власником спірної квартири, на підтвердження чого надав свідоцтво про право власності від 11.02.1991 року, а ОСОБА_2 не проживає та не приймає участі в її утриманні, на що слід зазначити наступне.

Судом встановлено, що 29.11.1987 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб (а.с. 25).

Від даного шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

Згідно договору купівлі продажу від 08.10.1990 року посвідченого Дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим №2-7680 та зареєстрований в Київському БТІ 06.11.1990 року за №29717 ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 А в м. Києві, жилою площею 16,4 кв.м., загальною площею 32,4 кв.м, що становить 123/10000 частин жилого будинку (а.с. 27-28).

Згідно свідоцтва про право власності від 11.02.1991 року виданого державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_1 на праві приватної власності належить ? частини квартири АДРЕСА_2 А в м. Києві (а.с. 6).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-БК №081377 виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського РУЮ у м. Києві 19.07.2007 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 28).

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

На підставі вищевикладеного, суд не приймає до уваги вищевказані посилання позивача стосовно того, що він є єдиним власником спірної квартири, а також те, що він придбав у 1990 році квартиру АДРЕСА_2 А в м. Києві, оскільки квартира була придбана під час шлюбу за спільні сумісні кошти і, в звязку з цим, є спільною сумісною власністю сторін.

Крім того, позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на ст.ст. 71, 72 ЖК України, на що слід зазначити наступне.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Отже, з вищевказаних норм закону вбачається, що в даному випадку мова йде про наймачів житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, однак дані правовідносини, які є предметом даного судового розгляду, виникли між субєктами правовідносин, які володіють житлом на праві приватної власності.

Факт користування позивачем та відповідачем жилим приміщенням в квартирі приватного житлового фонду підтверджується договором купівлі продажу квартири, посвідченим Дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим №2-7680 та зареєстрованого в Київському БТІ 06.11.1990 року за номером 29717 та свідоцтвом про право власності від 11.02.1991 року посвідченим нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 за реєстровим номером 6-331.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бут протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою).

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 не може бути визнано такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у звязку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин, оскільки вона є співвласником квартири №43 в будинку №4 А по вул. Курській в м. Києві і внаслідок цього не може бути позбавлена права користування своєю ж квартирою.

Крім того, позивач посилався на те, що у спірній квартирі проживає він разом з дочкою ОСОБА_3 та усі витрати по утриманню житла та комунальні послуги сплачує він, однак з таким твердженням погодитись не можливо виходячи з наступного.

Згідно довідки форми №3 виданої ВСП «Залізничний» 05.09.2008 року за №1139 у квартирі АДРЕСА_2 А в м. Києві зареєстровані ОСОБА_1 позивач, ОСОБА_2 відповідач та ОСОБА_3 донька сторін (а.с. 7).

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 А в м. Києві до січня 2010 року не проживав та коли в'їхав у спірну квартиру змінив у вхідних дверях всі замки в той момент, коли донька сторін ОСОБА_3 від'їздила на новорічні свята за місто. Приїхавши після свят додому, ОСОБА_3 не змогла потрапити до квартири і тому вона вимушена була проживати в іншій квартирі.

Комунальні послуги сплачувала донька сторін ОСОБА_3, за кошти, які давала їй відповідач ОСОБА_2

Вищевказане підтверджується письмовими поясненнями ОСОБА_7 (а.с. 29).

Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 не може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою : м. Київ, вул. Курська, 4 А кв. 143, оскільки ці позовні вимоги не відповідають чинному законодавству.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову.

Керуючись ст. ст. 316, 317, 321 ЦК України, ст.ст. 71, 72 ЖК України, ст. 10, 27, 28, 29, 30, 58, 60, 169, 209, 212, 213, 215, 218, 226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Соломянський районний суд м. Києва протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження, яка подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя