Апеляційний суд Івано-Франківської області
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2010 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Шишка А.І.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.,

секретаря : Балагури М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Креховицької сільської ради, ОСОБА_2 про визнання рішення та державного такту на право власності на земельну ділянку недійсними за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рожнятівського районного суду від 21 червня 2010 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рожнятівського районного суду від 21 червня 2010 року задоволено позов і визнано недійсними рішення Креховицької сільської ради від 31 травня 2002 року про вилучення у фонд сільської ради земельної ділянки площею 0,32 га по вул.Молодіжній біля старого будинку (ОСОБА_3В.) у ОСОБА_4 те передачу її у приватну власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 та Державний акт на право приватної власності на вказану землю, виданий ОСОБА_2М 28 квітня 2004 року та зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 124 та скасовано їх.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати, а в задоволенні позову відмовити. Апелянт зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку в тому, що чоловік позивачки був законним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому позивачка має право на дану земельну ділянку. Спадкоємці житлових будинків автоматично не набувають право користування на земельні ділянки, які були в користуванні спадкодавців.

_______________________________________________________________________________

Справа 22-ц-3662/2010р. Головуючий у 1 інстанції Калиній Г.П.

Категорія 45 Суддя-доповідач ОСОБА_5

Вислухавши доповідача, апелянта та представника Креховицької сільської ради, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення позивачки, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов суд виходив з того, що позивачка після смерті свого чоловіка прийняла спадщину, а тому вона має право на володіння спірною земельною ділянкою, а оскаржувані нею рішення сільської ради та Державний акт на спірну земельну ділянку порушують права позивачки.

Разом з тим, такий висновок суду є передчасним, тому погодитися з ним колегія суддів не може.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цих вимог закону суд не дотримався.

Як вбачається з матеріалів справи 28 листопада 1992 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подарували ОСОБА_4 будинковолодіння у с.Креховичі по вул.Молодіжній. За цим господарством числилось 0,32 га земельної ділянки в тому числі 0,03 га під забудовою. Доказів того, що дарувальники давали письмову згоду на вилучення у них земельної ділянки і передачі її в користування обдарованому у матеріалах справи не має, однак рішенням Креховицької сільської ради ОСОБА_4 передано в користування земельну ділянку площею 0,16 га., а згідно довідки цієї ж ради №57 від 08.06.2010 року станом на 1992-2000 роки за ним рахувалась земельна ділянка площею 0,32 га., в т.ч. 0,03 га під забудовою. 27 грудня 2002 року ОСОБА_4 помер.

Відповідно до ст. 30 ЗК України в редакції 1992 року, який діяв на момент надання ОСОБА_4 в користування 0,16 га землі згідно рішення Креховицької сільської ради №30 від 26 серпня 1992 року, при переході права власності на будівлі та споруди, разом з цими обєктами переходить і право власності або право користування земельною ділянкою, і саме на зазначену норму, як підставу своїх вимог вказувала позивачка при зверненні до суду.

Разом з тим, відповідно до вимог ст.ст. 22 та 23 цього ж Земельного Кодексу, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, заборонялося. Право власності або право постійного користування землею посвідчувалося державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Аналогічні вимоги щодо документального оформлення права користування (власності) земельними ділянками закріплені законодавцем і в Земельному Кодексі 2001 року ( ст.ст. 125, 126).

У матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що ОСОБА_4 після 26.08.1992 року став законним землекористувачем. Сама позивачка в засіданні колегії суддів підтвердила, що її чоловік державного акту на спірну ділянку не одержував, а на час його смерті діяв Земельний кодекс України в редакції 2001 року.

Спадщина на спірну земельну ділянку також не відкривалася, оскільки вона не була у власності спадкодавця, тому доводи ОСОБА_1 про те, що після смерті чоловіка, вона набула право на спірну земельну ділянку, однак у силу обставин не оформила землю належним чином, на увагу не заслуговують. Крім цього, позивачка не заперечує тієї обставини, що з заявами про надання їй земельної ділянки до сільської ради не зверталася, а спадщину оформила тільки на квартиру.

Зважаючи на те, що позивачка у встановленому законом порядку права користування чи власності на земельну ділянку не набула, як не набув такого права і її покійний чоловік, а будинок, що знаходився на цій ділянці розвалився, земельна ділянка не використовувалася за призначенням, то орган місцевого самоврядування, діючи у межах своєї компетенції, вправі був розпорядитися нею ( ст. 122 ЗК в редакції 2001 року). Особовий рахунок на дане господарство з 2003 року не відкривався.

Посилання позивачки на те, що її чоловік заяви про вилучення в нього земельної ділянки не писав є не обґрунтованими, а показання ОСОБА_8 (матері померлого ОСОБА_4В.) колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вона зацікавлена у вирішенні спору на користь позивачки.

Зазначених обставин суд першої інстанції не врахував, у звязку з чим ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим і підлягає до скасування і ухвалення нового рішення по суті спору, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити за безпідставністю.

На підставі ст.ст. 22, 23 ЗК України в редакції 1990 року, ст. 122 ЗК в редакції 2001 року, керуючись ст.ст. 218, 307, 309, 314, 315, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. Рішення Рожнятівського районного суду від 21 червня 2010 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до Креховицької сільської ради, Хом»як ОСОБА_9 про визнання рішення та державного такту на право власності на земельну ділянку недійсними.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.І. Шишко

Судді: О.Ю.ОСОБА_10Пнівчук