РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 березня 2010 року Ставищенський районний суд Київської області в складі:

головуючої-судді: ОСОБА_1,

при секретарі: Курляк Л.І.,

за участю позивача: ОСОБА_2,

його представника: ОСОБА_3,

представника відповідача: ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Ставище Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства Радомілк про стягнення розрахункових коштів, компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, інфляційних втрат, трьох відсотків річних з простроченої суми та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

До суду з вказаним позовом звернувся ОСОБА_2, посилаючись на те, що він з 10 жовтня 2007 року по 17 липня 2008 року працював виконуючим обовязки начальника відділу з продажу в ДП Радомілк. 17 липня 2008 року на підставі наказу № 110-П від 17.07.2008 року він звільнився з займаної посади за ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Відповідач в день звільнення не провів з ним повного розрахунку: не виплатив заробітну плату за липень 2008 року та компенсацію за невикористану відпустку за період з 10 жовтня 2007 року по 17 липня 2008 року. Його неодноразові звернення з вимогою розрахуватися з ним та надати довідки про розмір заборгованості відповідач ігнорує.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь розрахункові кошти в сумі 6298,27 грн.; компенсацію за невикористану відпустку - 4767, 30 грн.; суму інфляційного збільшення невиплаченої заробітної плати 1156,36 грн., суму компенсації середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні - 166908,23 грн.; суму інфляційного збільшення компенсації за невикористану відпустку 874,38 грн.; три відсотки річних за невиплачену заробітну плату і компенсацію за невикористану відпустку - 520 грн.; моральну шкоду - 10000 грн. та витрати на юридичні послуги 11000 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, підтвердили обставини, на які посилається в позовній заяві позивач. Допитаний за ухвалою суду відповідно до ст. 184 ЦПК України в якості свідка за його згодою позивач суду показав, що він з 10 жовтня 2007 року по 30 червня 2008 року працював на посаді регіонального менеджера, а з 1 липня по 17 липня 2008 року - виконуючим обовязки начальника відділу з продажу в ДП Радомілк. 17 липня 2008 року він був звільнений з займаної посади. Відповідач в день звільнення повернув йому трудову книжку, проте, не провів з ним повного розрахунку, а саме: не виплатив заробітну плату за липень 2008 року та компенсацію за невикористану відпустку за період його роботи на даному підприємстві. Крім цього, невиплатою заробітної плати відповідачем завдано йому моральну шкоду, яка полягає в тому, що він, маючи кредити в банку, вимушений був позичати кошти у знайомих осіб, в результаті чого, відчував дискомфорт та незручність. Разом з тим, при зверненні до суду він звертався до адвоката ОСОБА_3, яка надавала йому правовому допомогу по написанню проекту позовної заяви, зібрання документів та представляє його інтереси в суді, а тому просить суд стягнути з відповідача дані витрати за надання адвокатом послуг, як представника у даній справі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що ОСОБА_2 дійсно працював в ДП Радомілк. Йому була нарахована та не виплачена заробітна плата за 12 днів липня 2008 року (за фактично відпрацьовані робочі дні з 1-го по 16-те липня) та компенсація за невикористану відпустку. Разом з тим, він не визнає позовні вимоги, так як згідно аудиторського висновку позивачу було безпідставно (без будь-яких наказів) зайво нарахована та виплачена заробітна плата. Проте, відповідачем на даний час наказ про усунення даного порушення не винесений. Також, представник відповідача, заперечивши проти задоволення позовних вимог, суду пояснив, що ОСОБА_2 17 липня 2009 року (в день звільнення) на підприємстві не працював і не вимагав проведення розрахунку у зв'язку із звільненням, а лише отримав трудову книжку і зник, а після звільнення до відповідача з заявою про проведення з ним розрахунку не звертався. Оскільки з останнім не проведено розрахунок не з вини відповідача, тому просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації середньої заробітної плати за затримку розрахунку. Також, позивач просить суд стягнути з відповідача суми інфляційного збільшення невиплаченої заробітної плати та 3% річних, що ґрунтуються цивільно-правових відносинах, а не на трудових, а відтак не підлягають задоволенню при вирішенні даного спору. Крім того, представник відповідача звернув увагу на те, що позивачем пропущено встановлений законом трьохмісячний строк для звернення до суду з вимогою щодо стягнення моральної шкоди, а тому просить застосувати строк позовної давності, встановлений ст. 233 КЗпП України.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, його представника, покази позивача допитаного за його згодою в якості свідка, пояснення представника відповідача та перевіривши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Із копії свідоцтва про державну реєстрацію (а. с. 15), копії довідки АБ № 088718 з єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) (а. с. 16), копією Статуту дочірнього підприємства "Радомілк" (нова редакція) (а. с. 67-75) судом встановлено, що ДП Радомілк зареєстроване 16 січня 2003 року, як юридична особа.

В судовому засіданні встановлено, що наказом відповідача за № 56-а від 1 жовтня 2007 року (а.с. 162) на даному підприємстві було введено в штатний розклад нову одиницю - регіонального менеджера з оплатою праці згідно штатного розкладу в розмірі 6 000 грн.

Наказом № 57 від 10 жовтня 2007 року ОСОБА_2 було призначено на посаду регіонального менеджера, що підтверджується копією даного наказу (а.с. 163), копією заяви позивача (а. с. 153) та копії трудової книжки останнього (а. с. 6-7). Відповідно до копії наказу № 102-п/2 від 1 липня 2008 року (а. с. 182) ОСОБА_2 з 01.07.2008 року був призначений виконуючим обов'язків начальника торгового відділу терміном в 1 місяць. 17 липня 2008 року наказом № 110-П від 17.07.2008 року позивача звільнено з займаної посади за ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Як показав у судовому засіданні, будучу допитаний в якості свідка, позивач, трудову книжку він отримав в день звільнення, проте відповідач не виплатив йому розрахункові кошти, а саме заробітну плату за липень 2008 року та компенсацію за не одержану відпустку.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу за 12 робочих днів липня місяця 2008 року нараховано заробітну плату в сумі 7678 гривень 47 копійок, що підтверджуються копією довідки про середню заробітну плату ОСОБА_2 (а. с. 8), копією індивідуальної відомості про застраховану особу, виданою пенсійним фондом України від 17.12.2009 року (а. с. 63) та копією розрахунково-платіжної відомості №НЗП-000088 за липень 2008р. (а. с. 114-115). Проте, виплаті підлягають грошові кошти в розмірі 6298,27 грн., оскільки частина грошової суми з нарахованої даної заробітної плати була утримана відповідачем та сплачена на податки та інші обов'язкові платежі. Сторони не оспорюю суму нарахованої заробітної плати. Суд приходить до висновку, що розрахункові кошти в сумі 6 298,27 грн. підлягає стягненню.

Представник відповідача не надав суду доказів (наказів чи розпоряджень), а судом не встановлено факту зайво нарахованої ОСОБА_2 суми заробітної плати, яка б могла бути відрахована у випадках, передбачених ст. 127 КЗпП України. Як пояснив у судовому засіданні представник відповідача, що даних наказів власником або уповноваженим ним органом на даному підприємстві не видалися. Проте, представник позивача в своїх поясненнях посилається на аудиторський висновок від 11 лютого 2010 року (а. с. 148-150), в якому зазначено, що за період роботи ОСОБА_2 були нараховані 63260,83 грн., з них без належних документальних підстав 14427,97 грн. Проте, у висновку не зазначено, які саме кошти було зайво нараховані позивачу. Крім того, представник відповідача не надав суду доказів того, що для проведення перевірки відповідачем було надано всі необхідні документи.

Відповідно до ст. 6 Закону України Про відпустки щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Згідно ст. 24 вищевказаного Закону у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 при звільненні нарахована, але не виплачена по даний час компенсації за 18 днів невикористаної відпустки в сумі 4767, 30 грн., що підтверджується копією довідки, виданою відповідачем ОСОБА_2 ( а. с. 84) та копією розрахунково-платіжної відомості №НЗП-000088 за липень 2008р. (а. с. 114-115). А тому суд вважає, що дану суму компенсації необхідно стягнути з відповідача на користь позивача.

У відповідності до ст.ст.116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як видно з досліджених по справі доказів, а саме копії табеля обліку робочого часу за липень 2008 року (а. с. 196) у день звільнення -17 липня 2008 року, позивач не працював. Тобто, в даному табелі зазначено, що позивач у липні 2008 року відпрацював 12 робочих днів, з чим і погодився в судовому засіданні позивач, будучи допитаний як свідок. Також, ОСОБА_2 суду показав, що трудову книжку він отримав 17 липня 2008 року (в день звільнення), а з письмовою заявою про виплату йому розрахункових сум до підприємства він не звертався.

А тому суд приходить до висновку, що немає підстав для застосування до підприємства відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України у виді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 166908,23 грн.

Не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь суми інфляційного збільшення невиплаченої заробітної плати 1256, 36 грн., суми інфляційного збільшення за невикористану відпустку -874, 38 грн. та 3% річних в сумі 520 грн., оскільки дані вимоги не ґрунтуються на вимогах чинного трудового законодавства.

У відповідності до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. N 4 (№ 0004700-95) (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 р. N 5 (№ 0005700-01) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" при застосуванні норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) щодо порядку розгляду трудових спорів у справах про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у зв'язку з виконанням трудових обов'язків, суди повинні виходити з того, що за змістом ст. 124 Конституції потерпілий має право звернутися з такими вимогами до суду безпосередньо. Суддя не вправі відмовити особі у прийнятті заяви з такими вимогами лише з тієї підстави, що вона не розглядалася комісією по трудових спорах".

Суд, оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази, приходить до висновку, що в діях відповідача щодо порушень трудових прав позивача відсутня вина, а тому відсутні підстави у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст.ст. 233-234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, враховуючи, що позивачу по даний час відповідач не виплатив розрахункові кошти та компенсація за не використану відпустку, суд вважає за необхідне стягнути з ДП "Радомілк" на користь ОСОБА_2 заробітну плату в сумі 6298,27 грн. та компенсацію за невикористану відпустку - 4767, 30 грн. В стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 166908,23 грн., інфляційного збільшення компенсації за невикористану відпустку 874,38 грн.; сум інфляційного збільшення невиплаченої заробітної плати 1156,36 грн.; три відсотки річних - 520 грн. та моральну шкоду - 10000 грн. слід відмовити.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 та ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката, є витрати, пов'язані з розглядом справ. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати. За змістом зазначених норм закону витрати, пов'язані з оплатою участі у справі представника сторони не відносить до судових витрат і не підлягають розподілі між сторонами в порядку, передбаченому ст. 88 ЦПК України.

Судом встановлено, що між позивачем та адвокатом ОСОБА_3 укладено договір про надання правової допомоги від 2 грудня 2009 року та додаток № 1 до даного договору (а.с. 83-84), відповідно до якого ОСОБА_3, яка діє на підставі свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю, надає ОСОБА_2 правову допомогу. Відповідно до п.2.2 даного договору для виконання цього договору, клієнт зобов'язаний видати адвокату довіреність для представлення інтересів клієнта. 10 грудня 2009 року позивач уповноважив ОСОБА_3 представляти його інтереси в цивільних справах з усіма правами, наданими законом позивачу, що підтверджується копією довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (а. с. 30). З показів допитаного за його згодою в якості свідка позивача, також встановлено, що адвокат ОСОБА_3 взяла на себе зобов'язання щодо представництва інтересів позивача. Крім того, позивач не надав суду доказів про сплату представнику вартість наданих останньою послуг. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що витрати позивача, пов'язані з оплатою послуг наданих у справі його представником не відносяться до судових витрат, а тому не підлягають стягненню.

З відповідача слід стягнути на користь позивача витрати на інформаційно-технічне забезпечення відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України та на користь органу місцевого самоврядування судовий збір відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України в розмірі пропорційно до частини заявлених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ст. 367 ЦПК України рішення суду підлягає обов'язковому негайному виконанню в справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Керуючись ст. ст. 116, 117, 127, 233-234, 2371 КЗпП України, ст.ст. 6, 24 Закон України "Про відпустки", постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. N 4 (№ 0004700-95) (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001р. N 5 (№ 0005700-01) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" та ст.ст. 10, 11, 60, 88, 213-215, 367 п. 2 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути із дочірнього підприємства Радомілк на користь ОСОБА_2 розрахункові кошти в сумі 6298 (шість тисяч двісті дев'яносто вісім) гривень 27 копійок; компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4767 (чотири тисячі сімсот шістдесят сім) гривень 30 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з дочірнього підприємства Радомілк витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 (сто двадцять) гривень на користь головного управління Державного казначейства України в Київській області.

Стягнути з дочірнього підприємства Радомілк на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 110 (сто десять) гривень 61 копійка.

Рішення суду в частині стягнення заробітної плати в сумі 6298 (шість тисяч двісті дев'яносто вісім) гривень 27 копійок підлягає обовязковому негайному виконанню відповідно до п. 2 ст. 367 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Ставищенський районний суд Київської області шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і подання після цього протягом двадцяти днів апеляційної скарги, з подачею її копії до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя Т. Н. Скороход