Справа №2-204/2010
У Х В А Л А

15 липня 2010 року Маньківський районний суд, Черкаської області

в складі: головуючого-судді А.І. КОСТЕНКО

при секретарі М.А. ЧИКУРОВІЙ

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Маньківка справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту частково недійсним, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання заповіту частково недійсним, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно.

На підставу своїх вимог спирається на те, що ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-СР № 458522, актовий запис № 12 від 13 березня 1946 року. 1965 року у зв'язку із одруженням прізвище позивачки змінилось на ОСОБА_1, що підтверджується відповідним свідоцтвом від 1965 року, актовий запис № 4 від 26 II -1965, серія VI-УР № 505817.

18.03.1966 року мати позивачки, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 одружились, що підтверджується відповідним свідоцтвом VIII-УР № 373477, актовий запис № 7 від 18 березня 1966 року, після чого моя мати змінила своє прізвище на Байда.

За час перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 придбали житловий будинок, що підтверджується довідкою Добрянської сільської ради Маньківського району Черкаської області від 21.02.2010 року, який згідно ст. 22 КЗпШ, що також узгоджується із ст. 60 СК України належить їм на праві спільної сумісної власності. Цей будинок позивачка доглядала, ремонтувала, вони всією сімєю весь час разом обробляли город. Цей же город позивачка обробляла зі своєю сімєю після смерті її матері ОСОБА_6 По досягненню похилого віку позивачка доглядала за батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_5П, допомагала їм по господарству, що бачили не лише сусіди, а й знайомі та родичі.

Батьки своє майно заповідали кожен окремо, при цьому мати відразу заповіла позивачці свою земельну ділянку (пай) і свою частку у спільно нажитій хаті, та у звязку із цим хотіла скласти на її імя заповіт на все належне їй майно та посвідчити його нотаріально, що можуть підтвердити свідки. Але за спільною домовленістю матері позивачки та ОСОБА_5 вони вирішили земельні паї заповісти окремо, а всю спірну хату залишити позивачці в спадщину, та щоб не оформляти хату окремо за матірю і окремо за ОСОБА_5 згідно їх часток, вони вирішили, що вся хата перейде позивачці за спадщиною після смерті їх обох, доказом чого є заповіт складений за їх життя за їх спільною згодою ОСОБА_5 від 24 січня 2003 року на весь житловий будинок № 46 по вул. Червоноармійській в с Добра, Маньківського району, Черкаської області на імя позивачки.

Батьки позивачки мали значну вікову різницю - 15 років. На момент складення заповіту у 2003 році мати була досить похилого віку - 79 років, до того ж вона дуже хворіла та як вона говорила передчувала, що скоро помре, а ОСОБА_5 порівняно з нею був молодшим на 15 років та почувався краще, тому заповіт за їх життя на всю спільно нажиту хату за їх спільною згодою на імя позивачки склав саме ОСОБА_5 Цей заповіт на хату на імя позивачки її мати не оскаржувала. Заповіт на весь житловий будинок посвідчений секретарем Добрянської сільської ради, Маньківського району Черкаської області та зареєстровано в реєстрі за № 15. Згідно ст. 63-64 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності та мають право на укладення між собою усіх договорів щодо цього майна, майна яке є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Після смерті матері позивачки, позивачка фактично та юридично прийняла спадщину, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку (пай) від 22 червня 2007 року, та іншими доказами по справі, зокрема і тим, що позивачка похоронила свою матір за власні кошти згідно довідки Добрянської сільської ради, працювала по господарству, обробляла город, доглядала за ОСОБА_5 та інше.

Заяву про прийняття спадщини після смерті матері виключно на належну їй половину хати, яку вона заповідала позивачці, оскільки ОСОБА_5 був ще живим, позивачка не подавала у зв'язку із вищезазначеною домовленістю батьків, тим більше, що у позивачки на руках був заповіт на всю хату.

ОСОБА_5 змінив умови заповіту та склав заповіт на спірну хату на ім'я ОСОБА_2, про що позивачка дізналась лише тоді, коли звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 згідно його заповіту від 24 січня 2003 року. Зазначене, на думку позивачки, підтверджується протиправними діями ОСОБА_2 та ОСОБА_7, які не витримавши шестимісячного терміну визначеного ст. 1298 ЦК України та не отримавши свідоцтво про право на спадщину як того вимагає закон, почали розкрадати спадкове майно, у звязку з чим позивачка змушена була звернутись із заявою в лютому місяці 2010 року до Добрянської сільської ради, а потім вже у березні 2010 року до районної прокуратури вже із скаргою щодо охорони спадкового майна, оскільки жодних дій з цього приводу вжито не було, а ОСОБА_2 та ОСОБА_7 майно не повернули. Серед викраденого на думку позивачки майна є холодильник, який був придбаний матірю позивачки на кошти, які вона отримала як компенсацію, за те, що в роки Великої Вітчизняної війни була насильно вивезена на роботи до фашистської Німеччини, що підтверджується архівною довідкою № Б-1026 від 21.01.2001 року.

Оскільки згідно ст. ст. 22 КЗпШ, 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, то й розпорядитись (заповідати) ОСОБА_5 міг лише належним йому на праві власності майном, а саме 1/2 часткою житлового будинку із надвірними спорудами, а тому заповіт, складений ОСОБА_5 2007 року на користь ОСОБА_2, на думку позивачки, є частково недійсним, суперечить попередній домовленості батьків, дійсній волі матері позивачки як спадкодавця (заповідача), загальним засадам цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність, моральним засадам суспільства, що і змусило позивача звернутись з відповідним позовом до суду.

В судове засідання позивачка надала заяву в якій просила суд залишити її заяву без розгляду, так як спір вирішився в добровільному порядку.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає за необхідне залишити позовну заяву без розгляду згідно поданої позивачкою заяви, відповідно до вимог п. 5, ч. 1, ст. 207 ЦПК України, оскільки це не суперечить інтересам сторін, третіх осіб, держави.

На підставі викладеного, керуючись п. 5, ч. 1, ст. 207 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту частково недійсним, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно залишити без розгляду.

Заява про апеляційне оскарження ухвали суду може бути подана протягом пяти днів з дня проголошення. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається в апеляційний суд Черкаської області через Маньківський районний суд Черкаської області протягом десяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

СУДДЯ А.І. КОСТЕНКО