Глухівський міськрайонний суд Сумської області
Справа № 2-1922/10 місто Глухів
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.10

Глухівський міськрайсуд Сумської області в особі судді Демченка О.С, розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у місті Глухові (далі - Управління) про зобов'язання відповідача нарахувати і сплатити позивачу недоплачену у 2009 році щомісячну державну соціальну допомогу, передбачену Законом України "Про соціальний захист дітей війни",

встановив.

За поданим до Глухівського міськрайсуду 12 серпня 2010 року підтриманим в суді позовом позивач просить суд судовим рішенням зобов'язати Управління нарахувати і сплатити йому як особі, яка має статус дитини війни недоплачену йому у 2009 році передбачену статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни " №2195-ІУ від 18 листопада 2004 року (далі - Закон №2195-ІУ) щомісячну державну соціальну допомогу у вигляді підвищення до пенсії посилаючись на те, що відповідач протягом зазначеного періоду всупереч діючого законодавства не проводив йому нарахування і виплату підвищення до пенсії у розмірі 30% від мінімальної пенсії за віком, як це передбачено первинною редакцією ст. 6 зазначеного Закону.

За змістом наданого суду заперечення відповідача на позов вбачається, що відповідач, не визнаючи позов, посилається на те, що Управління, як територіальний орган Пенсійного фонду України, з урахуванням колізії положень діючого протягом зазначеного у позові періоду бюджетного і пенсійного законодавства України щодо порушених у позові питань, у 2009 році не мало достатніх правових підстав для нарахування до виплати позивачу (як і іншим особам, які мали статус дитини війни) підвищення до пенсії, передбаченого первинною редакцією статті 6 Закону № 2195-ІУ, а оскільки за змістом ст. 7 цього ж Закону таке підвищення мало проводитись виключно за рахунок коштів державного бюджету, то у 2009 році нарахування такого підвищення й проводилось Управлінням у обсягах фінансування на ці цілі за рахунок коштів державного бюджету.

З'ясувавши предмет спору, події і факти, які передували зверненню позивача до суду з даним позовом, суд дійшов висновку про наявність підстав для повного задоволення позову, виходячи з наступного.

За результатами розгляду справи судом встановлено, що позивач перебуває на пенсійному обліку в Управлінні і має статус дитини війни.

Первинною редакцією статті 6 Закону № 2195-ІУ, який набрав чинності з 01 січня 2006 року було передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, в порядку державної соціальної підтримки підвищуються на 30% мінімальної пенсії за віком. В частині 2 статті 3 Закону № 2195-ІУ закріплено, що встановлені цим Законом державні соціальні гарантії дітям війни не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 17 статті 77 Закону України № 3235-ІУ від 20 грудня 2005 року "Про Державний бюджет України на 2006 рік" дію статті 6 Закону № 2195-ІУ на 2006 рік було зупинено.

Законом України № 3367-1V від 19 січня 2006 року (який набрав чинності з 15.03.2006 року) "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" пункт 17 статті 77 з Закону № 3235-ІУ було виключено, а стаття 110 цього Закону була викладена в редакції, відповідно до якої передбачені статтею 6 Закону № 2195-ІУ пільги дітям війни підлягали запровадженню у 2006 році поетапно за результатами виконання бюджету у першому півріччі у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету. Проте, у 2006 році порядок запровадження таких пільг Кабінетом Міністрів України визначений не був, і зазначені пільги запроваджені так і не були.

Пунктом 12 статті 71 Закону України № 489-У від 19 грудня 2006 року "Про Державний бюджет України на 2007 рік" дію статті 6 Закону № 2195-ІУ було також зупинено на 2007 рік, але Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09 липня 2007 року пункт 12

статті 71 Закону України № 489-У від 19 грудня 2006 року був визнаний таким, що не відповідає Конституції України (неконституційним), і втратив чинність. Проте й після цього позивач протягом 2007 року не отримувала передбаченого первинною редакцією ст. 6 Закону № 2195-ІУ підвищення до пенсії.

Підпунктом 2 пункту 41 Розділу II Закону України № 107-УІ від 28 грудня 2007 року "Про Державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України" (далі - Закон 107-УІ) текст статті 6 Закону № 2195-ІУ було викладено в такій редакції: "Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни", хоча цей розмір й не відповідав встановленому первинною редакцією ст. 6 Закону № 2195-ІУ розміру підвищення до пенсії дітям війни. Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року і пункт 41 Розділу II Закону України № 107-УІ був визнаний неконституційним та втратив чинність, після чого Постановою Кабінету Міністрів України № 530 від 28 травня 2008 року "Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян" було передбачено , що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та "Про жертви нацистських переслідувань") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення до пенсії проводиться у розмірах: з 22 травня - 48 грн. 10 коп., з 01 липня - 48 грн. 20 коп. і з 01 жовтня - 49 грн. 80 коп., і відповідно до цієї постанови з січня по березень включно 2008 року Управління нараховувало до сплати позивачу в порядку підвищення до пенсії як дитини війни по 47 грн., з квітня по червень включно 2008 року - по 48 грн. 10 коп., з липня по вересень включно 2008 року - по 48 грн. 20 коп., а з жовтня 2008 року і протягом 2009 року - по 49 грн. 80 коп..

Ці встановлені обставини, як загальновідомі, визнаються судом такими, що визначають зміст існувавших і існуючих між позивачем і відповідачем правовідносин, виходячи з яких та з урахуванням відповідних положень діючого законодавства України суд і має вирішувати даний спір.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.З ст.22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За змістом ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами, а за змістом 2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх не конституційність.

Відповідно до ч. 7 ст. 8 Цивільного процесуального кодексу України 9далі - ЦПК України) якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогію закону), а за відсутністю такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

З урахуванням наведених положень Конституції України та Рішень Конституційного Суду України за періоди з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по цей час спірні правовідносини підлягають врегулюванню відповідно до положень первинної редакції ст. 6 Закону України № 2195-ІУ та з урахуванням положень ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ГУ від 09 липня 2003 року (далі - Закон № 1058-1У), яка станом на 09 липня 2007 року і на цей час була і є єдиною правовою нормою, що визначає мінімальний розмір пенсії за віком у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 1261 від 24.10.2007 року та з урахуванням Положення про

управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002 року № 8-2 (з відповідними змінами), управління Пенсійного фонду в районах, містах, районах у містах забезпечують своєчасне і в повному обсязі фінансування і виплату пенсій, безпосередньо призначають (здійснюють перерахунок) і виплачують пенсії та інші виплати відповідно до чинного законодавства, а відтак - є належними відповідачами у справах за позовами про оспорювання правомірності не проведення нарахування (перерахунку) підвищення до пенсії.

Доводи відповідача щодо відсутності у нього правових підстав для проведення позивачу нарахування і виплати протягом 2009 року щомісячного підвищення до пенсії у передбаченому первинною редакцією ст. 6 Закону № 2195-ІУ обсязі суд визнає такими, що не ґрунтуються на законі.

Оскільки після прийняття Конституційним Судом України наведених Рішень положення первинної редакції ст. 6 Закону № 2196-ІУ були чинними з 01 липня по 31 грудня 2007 року і з 22 травня 2008 року є чинними по цей час, то відповідач, виходячи з пріоритетності норм Конституції України і Закону № 2195-ІУ перед Постановою Кабінету Міністрів України № 530 від 28 травня 2008 року, протягом зазначених періодів протиправно не проводив позивачу нарахування до виплати щомісячного підвищення до пенсії у обсязі 30% від мінімального розміру пенсії за віком, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону № 1058-ІУ, і у даному випадку на відповідача слід покласти зобов'язання по проведенню нарахування і виплаті позивачу недоплаченого протягом 2009 року передбаченого первинною редакцією ст. 6 Закону № 2195- ІУ підвищення до пенсії з урахуванням вже проведених у зазначений період виплат позивачу підвищення до пенсії. При цьому, суд не вбачає підстав для прийняття рішення про нарахування відповідачем до виплати позивачу конкретних грошових сум, оскільки визначення (розрахунок) цих сум належить до компетенції відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1, 3, 6, 8, 19, 22, 92 та 152 Конституції України, ст.ст. З і 6 Закону № 2195-ІУ, ст. 28 Закону № 1058-ІУ, ст.ст. 1-4, 8, 9, 11, 14-16 та 509 ЦК України, а також ст.ст. 1-4,8, 10, 11, 15,57-61,79,88, 109, 212-214 ЦПК України, суд

вирішив.

Позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у місті Глухові провести нарахування та виплату підвищення до пенсії ОСОБА_1 за період з 01 січня по грудень (включно) 2009 року відповідно до положень ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", та з урахуванням вже проведених у зазначений період виплат підвищення до пенсії.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України у місті Глухові на користь ОСОБА_1 45 грн. 50 коп. (8 грн. 50 коп. + 37 грн.) в порядку відшкодування понесених позивачем передбачених для справ даної категорії витрат на оплату судового збору та інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Сумської області шляхом подання до Глухівського міськрайсуду апеляції на рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Глухівського міськрайсуду