Справа № 2-122/10 Провадження № 2-122/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2010 року Жидачівський районний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Цюмрака М.Д.

при секретарі Опока Г.І .

з участю адвока ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Жидачеві справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення самовільно захопленої земельної ділянки, відновлення огорожі та зобов»язати його не чинити перешкод у користуванні криницею та за позовом ОСОБА_3 до Млиниської сільської ради та третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення Млиниської сільської ради № 179 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про повернення самовільно захопленої земельної ділянки, відновлення огорожі та зобов»язати відповідача не чинити перешкод у користуванні криницею, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3 після смерті свого батька прийняв спадщину у с.Млиниська по сусідству з нею, але постійно проживає у м.Жидачеві. В с.Млиниська навідується періодично.

Відповідно до акту від 09 грудня 2009 року, складеного комісією Млиниської сільської ради, ОСОБА_3 розбив дерев»яну огорожу та самовільно захопив частину присадибної земельної ділянки позивачки, а також чинить перешкоди в користуванні криницею, тому позивачка просить суд зобов»язати відповідача повернути їй частину захопленої земельної ділянки, відновити огорожу та не чинити перешкод у користуванні криницею.

ОСОБА_3 звернувся з позовом до Млиниської сільської ради та третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення сільської ради № 179, мотивуючи свої вимоги тим, що після отримання свідоцтва про право власності на спадкове будинковолодіння, яке йому залишилося після смерті батька, він вирішив приватизувати присадибну земельну ділянку, однак між ним і ОСОБА_2 виник спір відносно суміжного землекористування, тому він звернувся з заявою до сільської ради про вирішення даного спору. У січні 2009 року ОСОБА_3 отримав рішення сільської ради за № 179 з якого вбачається, що з його землекористування вилучено 0.03 га землі. ОСОБА_3 вважає таке рішення незаконним, оскільки прийнято без його участі, ніхто не заслухав його пояснення, а згідно ст.12 Земельного Кодексу України такі спори розглядаються обов»язково за участю спірних сторін. Оскільки сільська рада порушила даний Закон, тому ОСОБА_3 просить рішення сільської ради визнати незаконним.

В судовому засіданні ОСОБА_2 свої вимоги, викладені в позовній заяві повністю підтримала і суду пояснила, що відповідно до договору дарування від 29.10.2008 року позивачка являється власницею будинковолодіння під № 39 по вул.Шевченка у с.Смогові Жидачівського району Львівської області. По сусідству власником будинковолодіння являється відповідач по справі ОСОБА_3, який знищив паркан, що розділяв їхні земельні ділянки, а також захватив частину її земельної ділянки, побивши на її боці залізні кілки та перешкоджає користуватися криницею, заявивши що криниця належить йому. Відповідно до акту, складеного комісією Млиниської сільської ради 08.12.2009 року, вказана криниця знаходиться на відстані 2.8 м. від будинку позивачки. Дана криниця внесена у характеристику будинку та господарських будівель у технічному паспорті на ім»я позивачки, тому вона вважає, що криниця належить їй, а не відповідачу. Позивачка пояснила, що межа між її присадибною земельною ділянкою та присадибною земельною ділянкою відповідача не встановлена.

ОСОБА_3 свої позовні вимоги також підтримав і суду пояснив, шо у будинко- володінні, яке він отримав по спадщині, він народився і виріс і добре пам»ятає, що подвір»я його батька і колишньої власниці будинковолодіння, яке в даний час належите позивачці, було спільне і ніяким парканом не було відгороджено. Межа між їхніми земельними ділянками існувала умовно і ніхто ніколи межу офіційно не встановлював. Тільки оскаржуваним рішенням № 179 розділено спірну земельну ділянку 0.06 га між ОСОБА_2 та відповідачем порівну, тобто по 0.03 га, з чим ОСОБА_3 не згідний, оскільки спірна земельна ділянка має ширину 16 м.70 см. На ній знаходяться житлові будинки сторін та господарські споруди, відстань між якими становить 4 м. При розподілі даної земельної ділянки порівну, як це вказано в оспорюваному рішенні, відстань від належних господарських будівель відповідача ОСОБА_3 до суміжної земельної ділянки становитиме всього 2 м., з чим відповідач не згідний, оскільки за таких обставин він не буде мати можливості заїзду до свого городу ні трактором, ні машиною. Позивачка з таким розподілом згідна, оскільки вона має свій заїзд з іншого боку, а відповідач має тільки цей заїзд. Але ширина заїзду менше 2 м. суперечить і вимогам пожежної безпеки, оскільки у разі необхідності доїзд пожежної машини до господарських будівель відповідача буде неможливим. Крім того відповідач пояснив, ще криниця завжди була спільна, тобто нею користувався як його батько так і сусідка ОСОБА_4, яка подарувала свій будинок позивачці.

Представник Млиниської сільської ради ОСОБА_5 позов ОСОБА_3 визнав і суду пояснив, що дійсно межа між суміжними земельними ділянками сторін не була встановлена.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, дав їм оцінку і вважає, що в позові ОСОБА_2 слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки в судовому засіданні вона не довела, що ОСОБА_3 захопив частину її земельної ділянки, не вказала який розмір земельної ділянки захоплений ОСОБА_3. Крім того з судовому засіданні достовірно встановлено, що суміжне землекористування між сторонами не розділено, межа не встановлена, а тому не можна говорити про захоплення земельної ділянки ОСОБА_2 відповідачем ОСОБА_3. Про те, що земельні ділянки не розділені між сторонами і між ними не встановлена межа, свідчить відповідь сільського голови ОСОБА_2 за № 58 від 21.08.2010 року де вказано, що ...акт встановлення і узгодження межі на місцевості та абрис земельної ділянки будуть винесені після набрання законної сили рішення суду.

Отже, межа між спірними земельними ділянками на місці не встановлена, а раз межа не встановлена, то невідомо чи захватив ОСОБА_3 частину земельної ділянки позивачки.

Судом достовірно встановлено, що криниця завжди перебувала у спільному користуванні двох господарств, тобто ОСОБА_6 /батька відповідача/ та ОСОБА_7, яка там проживала до ОСОБА_2, а те, що Стрийське МБТІ внесло криницю в техпаспорт на будинковолодіння позивачки, не є доказом, що криниця це її власність, оскільки техпаспорт не являється правовстановлюючим документом.

Суд вважає, що позов ОСОБА_3 слід задоволити, оскільки при прийнятті рішення по заяві ОСОБА_3 сільська рада не викликала ні його, ні ОСОБА_2 на своє засідання, де розглядалися заяви ОСОБА_3, чим грубо порушено ст.12 ЗК України.

Керуючись ст.ст.213, 215 ЦПК України, ст.12 ЗК України суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_2 відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Позов ОСОБА_3 задоволити. Визнати рішення Млиниської сільської ради № 179 від 27.01.2009 року про розподіл присадибних земельних ділянок між сторонами незаконним.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області протягом 10 днів через Жидачівський районний суд.

Головуючий-суддя:

Примітка : рішення винесено в нарадчій кімнаті в одному примірнику та є оригніалом.