Володимир-Волинський міський суд Волинської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2010 р. Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючої судді Пікули Н.В. при секретарі Дацюк JI.B.

з участю законного представника позивача ОСОБА_1 представника позивача ОСОБА_2 представника відповідача ОСОБА_3 третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Володимирі-Волинському справу за позовом ОСОБА_5, законного представника позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5, від імені якого діє законний представник ОСОБА_1 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що за час шлюбу з відповідачкою, 06.03.2001 року вони за спільні кошти придбали в ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 за 2700 доларів СІЛА. В січні 2008 року він дізнався, що придбання даної квартири відповідачка оформила не по до горову купівлі- продажу, а по договору дарування.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду від 07.04.2009 року визнано недійсним договір дарування квартири та визнано, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 06.03.2001 року був укладений договір купівлі-продажу квартири.

Відповідачка безпідставно зняла його з реєстрації в даній квартирі, має намір продати її без його згоди. А тому просить визнати за ним право власності на Уг частини квартири.

Згідно ухвали суду від 10.09.2009 р. до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача залучено ОСОБА_4

В судовому засіданні законний представник позивача ОСОБА_1 позов підтримала, та пояснила, що в 1987 році її син уклав шлюб з відповідачкою, в 1994 році в них народився син. В 2001 році ними за 2700 доларів США була куплена квартира, яку як виявилось в лютому 2008 році, відповідачка оформила на себе як дарування. Знявши безпідставно сина з реєстрації, відповідачка надала доручення ОСОБА_4 на продаж даної квартири, а останній вселив туди посторонніх людей. На даний час її син, який визнаний обмежено дієздатним і піклувальником якого вона призначена, позбавлений можливості користуватись спірним житлом. А тому просить визнати за ним право власності на /4 частини квартири.

Відповідачка ОСОБА_6 протягом усього часу розгляду справи судове засідання не зявилась, будучи належним чином повідомленою про час і місце судового розгляду.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнала, пояснивши що спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_6 і є її особистою приватною власністю, а тому не підлягає поділу.

Третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4 ствердив, що він є власником спірної квартири, оскільки 18 липня 2008 року ОСОБА_6 продала її йому за 45000 тис. доларів США та видала довіреність на право розпоряджатись нею. В дану квартиру він вселив квартирантів. Заперечує у визнанні за позивачем права власності на частину спірної квартири.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 липня 1987 року по 18 грудня 2007 року.

Відповідно до рішення Володимир-Волинського міського суду від 18.12.2007 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 шлюб між ними було розірвано.

Як вбачається з пояснень законного представника позивача ОСОБА_1 6 березня 2001 року позивачем за спільні кошти з відповідачкою за 2700 доларів США було придбано квартиру АДРЕСА_2.

З матеріалів справи вбачається, що дана угода була оформлена як дарування.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду від 7 квітня 2009 року визнано недійсним договір дарування даної квартири та визнано, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 6 березня 2001 року було укладено договір купівлі-продажу квартири.

Відповідно до ч.З ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини

Відповідно до ч.2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Це означає, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що звільняє кожного з подружжя від обовязку доводити право спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки за законом воно вважається таким, що належить подружжю.

Будь хто з подружжя може довести, що майно було придбано під час шлюбу за його особисті кошти і таким чином спростувати цю презумпцію.

Відповідачкою та її представником в порядку, передбаченому ст. 131 ЦПК України та протягом всього розгляду даної справи не надано суду доказів на підтвердження тих обставин, що квартира придбана нею за кошти, які належали їй особисто.

Доводи представника відповідача про купівлю спірної квартири за кошти, отриманні ОСОБА_6 в дар від своєї матері, що можуть підтвердити свідки, письмовим договором або іншими допустимими письмовими доказами, якими може в даному випадку підтверджуватись факт укладення такого договору не доведені, а тому не можуть братись до уваги.

З зазначених підстав клопотання представника відповідача про виклик в судове засідання свідків та допит відповідачки, яка ухилялась від явки до суду, в якості свідка відхилено.

Судом встановлено, що сторони мали в приватній власності двох кімнатну квартиру яку 24.07.2000 року спільно продали за 10800 грн., що підтверджено відповідним договором купівлі-продажу.

З пояснень представника позивача вбачається, що за виручені кошти була придбана ними спірна квартира.

В судовому засіданні доведено, що сторони постійно проживали в спірній квартирі були в ній зареєстровані.

А тому, навіть у випадку доведеності факту придбання квартири за особисті кошти відповідачки, спірна квартира вважалась би спільною сумісною власністю подружжя з огляду на встановлене чА ст. 65 СК України правило про те, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї створює обовязки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Твердження третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_4 про належність даної квартири йому, спростовується відсутністю правовстановлюючих документів, які б підтверджували придбання ним даної квартири.

Виходячи з вищенаведених обставин суд приходить до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін і їх частки є рівними.

Оскільки позивач є інвалідом другої групи та звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду, судові витрати повязані з розглядом справи покладаються на відповідача.

З

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 213-215, 218 ЦПК України та на підставі ст. ст. 60, 65770 СК України, та ст.ст. 368, 370, 386, 392 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_5, законного представника позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на Уг частини квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_5 витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 250 грн. та в дохід держави 1237 грн. 46 коп. судового збору.

Заява про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів після подання зави про апеляційне оскарження.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку на подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуюча