Старосинявський районний суд Хмельницької області
РІШЕННЯ

(заочне)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

КОПІЯ

03.03.2010 року Старосинявський районний суд

Хмельницької області

Старосинявський районний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді Філоненко М.В.

при секретарі Гонті Н.І.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Стара Синява справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та Закритого акціонерного товариства "АІСЕ Україна" про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

Позивач посилається на неповідомлення її чоловіком ОСОБА_2 про укладення з Закритим акціонерним товариством (надалі ЗАТ) "АІСЕ Україна" договору надання послуг на придбання автомобіля, який виходить за межі дрібних побутових угод, сплату чоловіком 15581,07 грн. внесків, чим поставив сім'ю в скрутне матеріальне становище, тому відповідно ст.ст. 61, 65 Сімейного кодексу України просить визнати договір недійсним і повернути чоловіку сплачені внески, підтримала заявлені вимоги в суді.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнав, підтвердив неповідомлення дружини про укладення договору, сплату по ньому 15581 грн. внесків і невиконання ЗАТ "АІСЕ Україна" зобов'язань, через що він 08.05.2009 року надав заяву про розірвання договору, просить позов задоволити.

Представник ЗАТ "АІСЕ Україна" проти позову заперечив, послався, що укладений з ОСОБА_2 договір надання послуг не є договором стосовно цінного майна, тому не потребує згоди другого з подружжя і нотаріального посвідчення, що позивач і його представник не надали доказів про сплату внесків її чоловіком грошима з сімейного бюджету, тому вважає, що договір не суперечить чинному законодавству і, зокрема, умовам ст.203 ЦК України, просить в позові відмовити.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши докази по справі, судом встановлено, що 27.06.2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ "АІСЕ Україна" була укладена Угода №170456 з додатками №1 та 2. Відповідно до ч.1 ст.1 предметом Угоди є надання ЗАТ "АІСЕ Україна" учаснику системи АВТОПЛАН ОСОБА_2 послуг, спрямованих на придбання автомобіля марки ВАЗ 21091 для чого він на умовах, визначених додатком №2, повинен був сплачувати кошти.

При укладенні Угоди ОСОБА_2 сплатив 1393,2 грн. вступного внеску і з липня 2007 року по жовтень 2008 року сплачував чисті і страхові внески та адміністративні виплати всього разом 15581,07 грн.

Позивач надала пояснення , що в їх сім'ї "кожен має свої гроші", вона в чоловіка їх не брала, утримувала підсобне господарство, в чому їй допомагали її батьки, чоловік виділяв їй гроші на оплату навчання старшого сина, заробляючи на "заробітках". Тому суд не вважає підставними твердження представника позивача про сплату внесків по Угоді грошима із сімейного бюджету, оскільки надані позивачем пояснення підтверджують зворотне, що ОСОБА_2 сам розпоряджався грошима, отриманими за свою працю на "заробітках", будь-яких інших доказів внесення їх ним в сімейний бюджет відповідно до умов ч.2 ст.61 Сімейного кодексу України суду не надано.

Відповідно до ст.65 цього ж Кодексу подружжя розпоряджається спільною сумісною власністю за взаємною згодою і при укладенні одним з них договорів вважається, що він діє за згодою другого. За ч.3 цієї норми права для укладення одним з подружжя договорів, що потребують нотаріального посвідчення, державної реєстрації а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

З 10.11.1986 року позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 Проте судом встановлено, що укладена ним 27.06.2007 року з ЗАТ "АІСЕ Україна" Угода №170456 є договором про надання послуг, направлених на забезпечення укладення договору купівлі-продажу автомобілю під час дії Угоди, тому суд приходить до висновку, що зазначена угода не є договором стосовно цінного майна, оскільки за цією угодою майно не набувається і тому письмової згоди іншого з подружжя на її укладення не потрібно.

Судом встановлено, що 08.05.2009 року відповідно до ст.5 Угоди ОСОБА_2 написав заяву про її розірвання і це визнає ЗАТ "АІСЕ Україна", задоволивши заяву. Позивач не була учасником вже розірваної угоди, чоловіка залучила в позові відповідачем, проте просить стягнути на його користь внески.

Жодна із сторін за угодою за час її існування вимоги про визнання її чи якоїсь її частини недійсним не висувала. Будь-яких доказів недотримання загальних вимог, необхідних для чинності цього правочину відповідно до ст.203 ЦК України на час укладення Угоди позивач та її представник суду не надали. Тому суд також не вважає підставними посилання на суперечність Угоди ч.1 ст.203 ЦК України.

Відповідно до абз.4 п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2010 року виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

З огляду на ту обставину, що Угода вже розірвана і що її предметом є надання послуг на придбання майна а не його набуття, недоведеність заявлених вимог належними доказами суд приходить до висновку про можливість відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.203, 215, 216, 369,653 ч.2 ЦК України, ст.ст.61, 65 Сімейного кодексу України, ст.ст.10,60, 212, 214-215, 218, 224 ЦПК України, суд

РІШИВ:

ОСОБА_2 в позові відмовити.

Рішення суду позивачем (представником) може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду через суд 1-ї інстанції поданням протягом 10 днів після його проголошення заяви про апеляційне оскарження і протягом 20 днів після подання такої заяви апеляційної скарги.

Заочне рішення суду може бути переглянути судом за заявою відповідачів, поданою ними протягом 10 днів з дня отримання копії.

Суддя: підпис ОСОБА_4