Справа № 2-1020/10
Провадження № б/п
РІШЕННЯ

Іменем України

12.07.2010 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі тповуючого - судді Усатова Д.Д.

ари секретарі Смик М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-я особа садове товариство «Надія» про жільнення самовільно зайнятої частини земельної ділянки,-

встановив :

В січні 2010 року позивачка звернулась з позовом до суду про звільнення самовільно :айнятої земельної ділянки від самовільно збудованих споруд і насаджень, посилаючись на те, що частина її земельної ділянки по вул.Яблуневій, 5 в СТ «Надія» с.Ходосівка зайнята відповідачкою, про що вона дізналась з акту про перенесення проекту в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки від 29.11.2009 року.

Неодноразово змінювала позовні вимоги, востаннє в уточнених позовних вимогах просила зобов'язати відповідачку звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки шляхом знесення розташованих на ній споруд - колодязя, кам'яної нежилої споруди, нежилої споруди на капітальному фундаменті, оббитої дерев'яною вагонкою, та стягнути 3 000 гривень завданих збитків, до яких віднесла вартість перенесення в натуру меж її земельної ділянки, та судові витрати.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали. Додатково пояснили, що у 2000-х роках позивачка за власною ініціативою встановила паркан з сітки-рабиці по існуючій межі з відповідачкою, а потім, також за власною ініціативою, зняла його через деякий час, до звернення до суду. Вважають, що позивачка довідалась про порушення її прав лише 2009 року, після перенесення в натуру меж її земельної ділянки. В той же час не заперечували, що до другої половини 2000-х років не заявляли претензій до відповідачки стосовно існуючих між ними теж. Також підтвердили, що ані в установленні, ані в демонтажі паркану по їх межі відповідачка участі не приймала.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на те, що межі земельних ділянок для членів СТ «Надія» були встановлені ще у 1997 році, і з того часу будь-яких претензій одна до одної сторони не мали, а відтак позивачка пропустила строк для звернення за захистом до суду. Додатково пояснили, що перші споруди на ділянках сторін з'явились ще у серпні 1997 року, коли позивачка та відповідачка одночасно придбали та встановили бетонні сантехприміщення з обох боків своєї межі. Попередньо, навесні 1997 року, позивачка першою зорала свою земельну ділянку, таким чином підтвердивши згоду з існуючими межами. З того часу межі не змінювались, паркан по межі між сторонами встановлювався та демонтувався позивачкою без участі відповідачки.

Представник третьої особи у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити. Додатково пояснив, що земельна ділянка відповідачки не відповідає за фактичними межами тим, що встановлені у її Державному акті на право власності на земельну ділянку, і не тільки по межі з позивачкою, про що він повідомляв відповідачку раніше.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до ст.107 ЗК України у разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки.

Судом встановлено, що позивачка є членом СТ «Надія» та власником земельної ділянки площею 0,105 га по вул .Яблуневій, 5 в СТ «Надія» с.Ходосівка Києво-Святошинського району Київської області на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ІІІ-КВ № 029016 від 19.06.1998 року.

,

Відповідачка також є членом СТ «Надія» та є власником суміжної земельної ділянки площею 0,105 га повул.Лісовій, 4 в СТ Надія» с.Ходосівка Києво-Святошинського району

Київської області на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 029028 від 19.6.1998 року.

Як вбачається з Акту про перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки, та передачу під охорону власнику межових знаків від 29.11.2009 року, абрису до акту, Акту № 3 від 13.09.2009 року земельної комісії СТ «Надія», спільного Акту представників СТ «Надія» та ТОВ «Геодіагональ», фактична площа земельної ділянки, що займає відповідачка, становить 0,157 га, що на 0,052 га більше ніж встановлено її Державним актом, в тому числі за рахунок земельної ділянки, належної позивачці. Визначені на місцевості точки ділянки позивачки, а саме точки А і Б встановлені на території, що зайнята відповідачкою.

Суд погоджується з доводами позивачки про розміщення відповідачкою на земельній ділянці позивачки наступних споруд: колодязя у вигляді капітальної конструкції із залізобетнних кругів діаметром 1,2 м; кам'яної нежилої споруди площею приблизно 1,7 х 2,8 м.; та на відстані 0,5 м від межі земельної ділянки позивачки нежилою споруди на капітальному фундаменті, оббитою дерев'яною вагонкою, що підтверджується кадастровою зйомкою, здійсненою 05.02.2010 року ТОВ «Геодіагональ», та іншими матеріалами справи.

Проте, як встановлено в судовому засіданні, межі ділянок членів СТ «Надія» згідно з планом №1 були встановлені у 1997 році Головним управлінням державної служби України, в тому числі і межа між ділянками по вул.Лісовій, 4 та вул.Яблуневій, 5. Дана межа була погоджена сторонами і є незмінною більше 10 років. Весь цей час позивачка визнавала таке розташування межі.

Державні акти про право власності на землю були отримані обома сторонами у 1998 році.

Суд критично оцінює твердження позивачки про те, що об'єкти будівництва розміщені на частині земельної ділянки позивачки у другій половині першого десятиліття двохтисячних років, а раніше будь-яких порушень з боку відповідачки допущено не було, оскільки, як вбачається з технічного паспорту на садовий будинок кооперативного дачного фонду по вул.Лісовій, 4 в СТ «Надія» спірні приміщення були побудовані у 1995-1998 роках.

Допитані в якості свідків у судовому засіданні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтвердили невідповідність меж земельних ділянок сторін Державним актам на право власності на землю, втім, пояснень щодо строків, коли позивачка могла довідатись та довідалась про порушення свого права не надали.

Згідно п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно зі статтею 257 ЦК у спорах про захист прав власників земельних ділянок застосовується позовна давність тривалістю у три роки, якщо інше не передбачено законом.

Таким чином, оскільки позивачкою тривалий час (понад 10 років) визнавалась та не оспорювалась існуюча межа між земельними ділянками, та відповідач наполягає на пропущенні позивачкою термінів позовної давності, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 106, 107 ЗК України, ст.ст.256, 257 ІДК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004, №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» ст.ст. 10,58,60,208- 209,212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через районний суд на протязі двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження, яка подається протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Д. Д. Усатов