19.10.10 ,
Апеляційний суд Херсонської області
Справа № 22ц-7387 Головуючий в І інстанції
Категорія 57 Доповідач Майданік В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2010 року жовтня місяця 19 дня колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого: Орловської Н.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

ОСОБА_2

при секретарі Дягілєвій В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою управління Пенсійного фонду України в Іванівському районі Херсонської області на рішення Іванівського районного суду Херсонської області від 30 серпня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України в Іванівському районі Херсонської області про визнання бездіяльності неправомірною та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Вказаним рішенням позов було задоволено частково. Суд вирішив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу щомісячного підвищення на 30% мінімальної пенсії за віком, передбаченої ст.6 Закону України Про соціальний захист дітей війни; зобовязати відповідача здійснити дії по нарахуванню та виплаті позивачу недоплаченої соціальної допомоги як дитині війни в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого ч.1 ст.28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, за період часу з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року, з 22.05.2008 року по 31 грудня 2008 року та з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2009 року з урахуванням виплачених 10% щомісячної грошової державної соціальної допомоги; стягнути з Державного бюджету України на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 03грн.40коп. та витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в сумі 37грн.; в іншій частині позову відмовити.

В апеляційній скарзі управління Пенсійного фонду України в Іванівському районі просить вказану постанову суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права. Зокрема, зазначило, що суд не звернув увагу на те, що ст.6 Закону України Про соціальний захист дітей війни (далі - Закон №2195) не передбачає, яким саме органом (Пенсійним фондом або іншим органом), за рахунок яких коштів і джерел та в якому процедурному порядку здійснюються призначення і виплата підвищення до пенсії. Разом з тим, ст.7 вказаного Закону встановлено, що фінансове забезпечення соціальних гарантій здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а не із бюджету Пенсійного фонду України, який затверджується урядом країни. Також вказало, що суд не врахував те, що законодавством України не визначено поняття мінімальна пенсія за віком як розрахункова величина для вказаного підвищення пенсії, так як в ст.28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений на рівні прожиткового мінімуму, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим законом. Також зазначило, що суд не звернув уваги на положення ст.ст.6 і 19 Конституції України, ч.2 ст.95 Конституції України (про те, що виключно законом про Державний бюджет на поточний рік визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, їх розмір і цільове призначення), ст.23 Бюджетного кодексу України (про те, що будь-які бюджетні зобовязання та платежі з бюджету можливо здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення), ч.2 ст.4 вказаного Кодексу (про те, що при здійсненні бюджетного процесу положення нормативних актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать закону про Державний бюджет України). А тому застосовувати норми ст.6 Закону №2195 без внесення змін до Державного бюджету України неможливо. При цьому також послався на п.п.3, 9, 10 та 15 Положення про Пенсійний фонд України, за якими: завданнями останнього є ефективне використання коштів фонду (п.3); фонд здійснює свої повноваження безпосередньо через територіальні управління (п.15); визначається вичерпний перелік напрямів використання коштів фонду (п.9); кошти фонду використовуються виключно за призначенням і вилученню не підлягають (п.10). Крім того, вказало, що судом не взято до уваги те, що на теперішній час механізм реалізації ст.6 Закону №2195 врегульовано шляхом внесення змін до цієї статті законом про бюджет на 2008 рік, а також постановою уряду від 28.05.2008 року Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає на наступних підставах.

Судом встановлено, що позивач отримує пенсію за віком, на нього розповсюджується дія Закону №2195.

Згідно ст.6 вказаного Закону (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30% мінімальної пенсії за віком.

Мінімальний розмір пенсії за віком встановлений ч.1 ст.28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 року і дорівнює прожитковому мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до ст.7 Закону №2195 фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Пунктом 12 ст.71 Закону України Про Державний бюджет України на 2007 рік від 19.12.2006 року дію ст.6 Закону №2195 було зупинено з урахуванням ст.111 того ж Закону, якою обмежено коло субєктів підвищення пенсії, а також встановлені інші його розміри.

Однак, рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року №6-рп/2007 визнано неконституційним положення п.12 ст.71 Закону України Про Державний бюджет України на 2007 рік, яким зупинено дію ст.6 Закону №2195, з урахуванням ст.111 цього Закону.

Відповідно до п.п.41 розділу 2 Закону України Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 28.12.2007 року текст ст.6 Закону №2195 викладено в на ступній редакції: Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту) до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Ветеранам війни, які мають право на отримання підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до цього Закону та Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту дане підвищення провадиться за їх вибором згідно з одним із законів.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-рп/2008 визнано неконституційним положення п.п.41 розділу 2 Закону України Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України.

Зазначені рішення Конституційного Суду України мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у звязку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей вказаних законів, що визнані неконституційними.

Рішення Конституційного Суду України є обовязковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Виходячи з приписів ч.2 ст.152 Конституції України та дат ухвалення вказаних рішень Конституційного Суду України відповідач по справі повинен був нараховувати та сплачувати позивачу доплату до пенсії, передбачену ст.6 Закону №2195, оскільки з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішень зазначені вище норми законів про бюджети втратили чинність та не підлягали застосуванню. Отже, відповідач повинен був діяти у відповідності з приписами діючої норми ст.6 Закону №2195, нараховувати та здійснювати позивачу відповідні доплати за періоди з 09 липня по 31 грудня 2007 року, з 22 травня по 31 грудня 2008 року та з 01 січня по 31 грудня 2009 року.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо протиправності бездіяльності відповідача та покладання на нього обовязку провести підвищення пенсії позивача за вказані періоди.

Доводи апеляційної скарги задоволенню не підлягають, оскільки не підтверджені належними доказами, висновків суду не спростовують та не містять в собі посилання на норми матеріального закону, які заслуговували б на увагу.

Зокрема, не заслуговують на увагу посилання на постанову Кабінету Міністрів України Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян №530 від 28.05.2008 року та відсутність поняття мінімальна пенсія за віком як розрахункової величини для вказаного підвищення пенсії. При цьому колегія суддів виходить з наступного. Зазначеною постановою встановлюється не розмір мінімальної пенсії, з якого обчислюється доплата особам, які мають статус дитини війни, а конкретний розмір такої доплати, що суперечить змісту ст.6 Закону №2195, якою встановлюється розмір такої доплати у відповідності до 30% мінімальної пенсії за віком. Відповідно ж до положень ч.2 ст.3 Закону №2195 державні соціальні гарантії дітям війни, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно-правовими актами, в тому числі і постановою Кабінету Міністрів України. Розмір же мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ст.28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Також, не можуть бути прийняті до уваги доводи скарги щодо відсутності фінансування зазначеного підвищення пенсії. При цьому колегія суддів зважає на те, що питання фінансування вказаних виплат та недостатність бюджетних коштів для виконання покладених на відповідача обовязків у спірних правовідносинах виходять за межі заявлених вимог та не є предметом судового розгляду.

Оскільки порушень норм матеріального і процесуального права, що могли б слугувати підставою для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не встановлено, а перевірені доводи заявника висновків суду не спростовують, то підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.303, 307, 3041, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Іванівському районі Херсонської області відхилити.

Рішення Іванівського районного суду Херсонської області від 30 серпня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий :

Судді: