Справа № 2-1035/10
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2010 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

в складі: головуючого судді - Бершадської О.В.

при секретарі - Байрашевій В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Агро-Гарант-Цукор до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору відповідального зберігання та акту прийому - передачі ,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2009 року Товариство з обмеженою відповідальністю „Агро-Гарант-Цукор звернулось в суд із позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору відповідального зберігання та акту прийому передачі. Вимоги мотивовано тим, що 23 липня 2009 року Кіровським районним судом м. Кіровограда відкрито провадження у цивільній справі №2-4627/09 за заявою ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агро - гарант - цукор» про повернення 600 тонн цукру - піску зданого на відповідне зберігання. На обґрунтування заявленої вимоги відповідач вказав на те, що 20 вересня 2005 року між ним та товариством укладено Договір відповідального зберігання №2/09 та Акт прийому-передачі цукру-піску в кількості 600 тонн по ціні 3 360,00 грн. за одну тонну на загальну суму- 2 016 000,00 грн. Крім цього, відповідач вказав на те, що його право власності підтверджується зокрема протоколом №4 від 15.09.2005 року про розподіл прибутку TOB «Агро-гарант-цукор» за 2004 рік. Проте, Договір, Акт прийому-передачі б/н та дати до нього на які посилається відповідач є недійсними в силу Закону .За умовами пункту 1.1. Договору товариство зобов'язалось перед відповідачем у надані послуги по прийманню, збереженню і відвантаженню приналежному останньому товару на складах позивача (Кіровоградська область, м. Новоукраїнка, вул. Промислова, 1). Майно, що передається на зберігання його кількість, ціна за одиницю, загальна вартість зазначено в Додаткових угодах, що є невід'ємною частиною даного Договору .Відповідно до частини 1 статті 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. З іншого боку відповідно до частини 3 статті 937 ЦК України, письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Поряд з цим у відповідності до частини 1 статті 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. З іншого боку відповідно до статей 4, 23 Закону України «Про господарські товариства» підприємства, зокрема товариства з обмеженою відповідальністю, створюються і діють на підставі статуту, управління, яким здійснюють його органи. Загальні збори товариства є вищим органом товариства, до компетенції якого належить вирішення будь-яких питань з діяльності товариства , в тому числі затвердження річних результатів діяльності товариства, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку (дивідендів) та визначення їх розміру. Згідно статті 15 Закону України «Про господарські товариства» прибуток товариства утворюється з надходжень від господарської діяльності після покриття матеріальних та прирівняних до них витрат і витрат на оплату праці. З балансового прибутку товариства сплачуються проценти по кредитах банків та по облігаціях, а також вносяться передбачені законодавством України податки та інші платежі до бюджету. Чистий прибуток, одержаний після зазначених розрахунків, залишається у повному розпорядженні товариства, яке відповідно до установчих документів визначає напрями його використання. За змістом положень п.п. 5 пункту 12.7.5., пунктів 13.1.-13.2. Статуту TOB «Агро-гарант-цукор» зазначено, що до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства віднесено питання визначення напрямку використання прибутку і порядку його розподілу. Відповідно до ст. ст. 10, 11, 15, 41, 60, 61 Закону № 1576-ХІІ право учасника товариства на отримання частини прибутку (дивідендів) та відповідний йому обов'язок товариства здійснити виплату частини прибутку настає лише після прийняття загальними зборами товариства рішення про оголошення чистого прибутку дивідендом. Так , зі змісту звіту про фінансові результати за 2004 рік TOB «Агро-гарант-цукор» у рядку за кодом 220 відображено чистий прибуток в сумі 16,8 тис. грн. У розділі 3 "Розрахунок показників прибутковості акцій" Звіту про фінансові результати за 2004 рік у рядках за кодами 320, 330 та 340 відповідачем не відображені ні чистий прибуток, ні скоригований чистий прибуток, ні дивіденди. При аналізі фінансово-економічної діяльності підприємства в 2007 році, який здійснений в результаті планової документальної перевірки дотримання вимог податкового законодавства (за період з 01.01.2005 року по 31.12.2006 року), ДПІ у м. Кіровограді було встановлено, що TOB «Агро-гарант-цукор» в зазначений період мало незначні прибутки, причиною яких є незначна рентабельність переробки цукрового буряку та коливання цін на цукор на внутрішньому ринку України, що призводило до випадків реалізації продуктів переробки цукрового буряку (цукор) за цінами нижче собівартості. Крім того , на протязі перевіреного періоду, підприємством було заключено з банківськими установами кредитні договори на реконструкцію виробничих потужностей цукрового заводу, рефінансування витрат в рамках кредитного договору, та придбання товарно-матеріальних цінностей (цукрового буряка, ПММ, мінеральних добрив, засобів захисту рослин) для розвитку фінансово-господарської діяльності підприємства. Нараховані та сплачені відсотки за отриманими кредитами - 2 736 379,06 грн. (2005 рік) та 5 233 831,41 грн. (2006 рік). З іншого боку , внаслідок з'ясування тієї обставини, що засновниками TOB «Агро-гарант-цукор» прийнято рішення про розподіл прибутку за 2004 рік у вересні 2005 року, тому в зв'язку з цим «02» жовтня 2009 року було проведено позачергові збори учасників товариства. Так на порядку денному висвітлено питання про необхідність визнання протоколу зборів засновників №4 від 15.09.2005 року - недійсним, з тих підстав, що за згаданий період часу підприємство взагалі його не розподіляло, що підтверджувалось зокрема фінансовою документацією підприємства. За наслідками обговорення даного питання зборами учасників TOB «Агро-гарант-цукор» прийнято рішення про визнання недійсним протоколу №4 від 15.09.2005 року. Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Такими вимогами, зокрема, є:зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до пункту 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 234 ЦК України, фіктивний правочин визнається судом недійсним, якщо його вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, тобто про що зазначено вище спірний договір був укладений як мнима угода без наміру створити юридичні наслідки, оскільки на момент його укладення відповідач не мав в наявності цукор-пісок в кількості 600 тонн. Відповідно до частини 2 статті 207 ЦК України , правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Згідно частини 2 статті 145 ЦК України у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Відповідно до частини 1, 4 статті 62 Закону України «Про господарські товариства» Дирекцію очолює генеральний директор. Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами. В свою чергу , згідно абзацу 6 пункту 12.14.4. Статуту позивача зазначено, що Генеральний директор має право без погодження з вищим органом Товариства укладати договори (угоди) від імені Товариства в межах сум, що не перевищують 500 000,00 (п'ятсот тисяч) гривень. Враховуючи, що відповідач являється одним із учасників TOB «Агро-гарант-цукор», тому відповідно в повній мірі обізнаний зі змістом положень Статуту підприємства де існують обмеження генерального директора, щодо вчинення правочинів. Вважає, що у зв'язку з недоведеністю взагалі існування предмету зберігання за спірним договором на момент його укладення, сторонами не були дотримані вимоги статті 203 Цивільного кодексу України - зміст договору суперечить цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства, сам правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому є всі підстави для визнання його недійсним.

Тому, посилаючись на вказані обставини, представник позивача в судовому засіданні просив визнати договір відповідального зберігання №2/09 укладений 20 вересня 2005 року між ОСОБА_1, з однієї сторони та TOB «Агро - гарант - цукор» з іншої сторони та акту прийому - передачі 600 тонн цукру-піску за ціною 3 360,00 грн. за одну тону недійсним, з дати його укладення.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення, в яких зазначав, що з моменту укладання та виконання оспорюваних правочинів пройшло більше ніж 4 роки, тому є всі підстави застосувати строки позовної давності. По суті вимог позивача вказував, що по-перше відповідно до ч. 1 ст. 937 ЦК України, письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Позивач за одну з позовних вимог ставить визнання недійсним Акту прийому-передачі цукру від 20.09.2005 року, що підписаний Зберігачем (TOB "Агро-Гарант-Цукор") та посвідчений його печаткою, не з підстав його не укладення, а з інших підстав, а тому вказаний Акт і є документом, що підтверджує прийняття речі Зберігачем. Посилання позивача у своїй позовній заяві на ст.ст. 328 та 334 ЦК України є неспроможніми, так як, відповідно до змісту Договору та природою цивільно-правових відносин договором зберігання, право власності до зберігача не переходить. По друге, згідно Статуту Товариства відповідач є засновником Товариства). Згідно до протоколу зборів засновників № 4 від 15.09.2005 року було прийнято рішення про розподіл частини прибутку (дивідендів) TOB "Агро-Гарант-Цукор". Збори, на яких прийняте це рішення, у встановленому законом порядку не визнані -недійсними, а "позачергові збори учасників Товариства" на яких ніби- то було прийнято рішення про визнання недійсним протоколу № 4 від 15.09.2005 року, є юридично неспроможними та такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства та Статуті Товариства. По-третє, із змісту позовної заяви не зрозуміло який конкретно правочин вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України при укладенні фіктивного правочину воля обох сторін направлена лише на створення видимості юридичного зв'язку між ними, а в дійсності сторони не вчиняють ніяких дій щодо її здійснення з метою створення юридичних наслідків. Відповідно до змісту цієї норми, необхідно встановити факт домовленості сторін про укладення фіктивного правочину про людське око, тобто факт наявності волі обох сторін на укладення саме такої угоди. Отже, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки та, відповідно до ст. 60 ЦПК України, надати належні та допустимі докази, що обґрунтовують такі вимоги. По-четверте, відповідно до ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. Зазначений Договір в подальшому схвалено умовами такого договору, що підтверджується позивачем, наданими до позову, а саме, Актом прийому-передачі та прийняттям Зберігачем предмету Договору. Згідно частини 1 статті 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов 'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. В даному випадку ОСОБА_2Й, при укладанні Договору та Акту, представляв юридичну особу - TOB "Агро-Гарант-Цукор". Відповідно до ст.ст. 41 та 59 Закону України "Про господарські товариства", до компетенції зборів товариства з обмеженою відповідальністю належить, зокрема, затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства. При цьому, в жодній зі статей не передбачено, що затвердження повинне було бути здійснене до укладення угоди, а не після. Статут господарства є правовим документом, що регулює його діяльність. Статут TOB "Агро-Гарант-Цукор" затверджено Загальними зборами Товариства та проведено його державну реєстрацію. Статтею 58 Закону України "Про господарські товариства" передбачено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. До компетенції загальних зборів належить утворення органів управління та органів контролю за діяльністю товариства, інших органів товариства та обрання голови. За змістом ст. 62 Закону України "Про господарські товариства", одноособовим виконавчим органом товариства з обмеженою відповідальністю, який вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції зборів учасників, є директор. При цьому директор без довіреності діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами. Таким чином, право на представництво юридичної особи пов'язане не з конкретною фізичною особою, а з наявністю акта органу управління юридичної особи, котрим ця юридична особа наділяє посадову особу повноваженнями вчиняти певні юридичні дії. Підпунктом 12.14.1. пункту 12.14 Статуту встановлено, що виконавчим органом Товариства є Дирекція, якою керує Генеральний директор. Відповідно до пп. 12.14.4 п. 12.14 Статуту, Генеральний директор Товариства має право здійснювати господарську діяльність від імені і в інтересах Товариства в межах, визначених законодавством та Статутом. Цим же підпунктом Статуту передбачено право Генерального директора Товариства без погодження з вищим органом Товариства укладати договори (угоди) від імені Товариства в межах сум, що не перевищують 500 000 гривень. Відповідно до ч. 21 пп. 12.7.5 п. 12.7 Статуту до компетенції Зборів Учасників належить затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує 500 000,00 грн. , а відтак Генеральний директор Товариства мав право (належні повноваження на здійснення правочинів) на укладання Договору та Акту. З вищенаведених підстав, вважає, що позов є безпідставним , необгрунтованим , а тому у його задоволенні просив відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає , з наступних підстав.

Встановлено, що 20 вересня 2005 року між ОСОБА_1 (поклажодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Агро-Гарант-Цукор (зберігач) , в особі директора ОСОБА_2, що діяв на підставі Статуту та є платником податку на прибуток на загальних підставах укладено Договір відповідального зберігання №2/09 та Акт прийому-передачі цукру-піску в кількості 600 тонн по ціні 3360 грн. за одну тону на загальну суму 2016000 грн. ( а.с. 7-9 ). Оригінал договору та акту судом оглянуто при дослідженні письмових доказів .

Згідно п.1.1 вказаного договору предметом є послуги, що надаються зберігачем довірителеві по прийманню, збереженню і відвантаженню приналежному довірителеві товару на складах зберігача. Товар знаходиться на збереженні в складських приміщеннях зберігача з моменту його передачі довірителем в кількості 600 тон по ціні за одну тону 3360 грн.; у період дії даного договору право власності на товар залишається за довірителем ( п.1.4.).

Згідно п.4.1 договір набирає сили з моменту його підписання і діє протягом одного календарного року. Договір вважається автоматично продовженим на наступний термін в один календарний рік , якщо жодна зі сторін не виявить свого бажання його припинити і не повідомить письмово іншу сторону за три тижні до закінчення терміну дії даного договору.

На обґрунтування своєї позиції щодо визнання недійсними вказаних вище договору та акту прийому-передачі 600 тон цукру-піску , з моменту його укладення позивач зазначає на : недотримання сторонами письмової форми правочину; його фіктивність; підписання договору з перевищенням повноважень та вважають, що ОСОБА_1 не мав права власності на цукор.

Згідно статті 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов»язується зберігати річ , яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її останньому у схоронності. Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених ст. 208 цього Кодексу . Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем ( ч.1 ст. 937 ЦК ).

Суд вважає, що саме акт прийому-передачі 600 тон цукру піску , прийнятих на зберігання позивачем , та який підписаний сторонами договору та скріплений печаткою і є тим документом, що підтверджує прийняття речі на зберігання.

Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦК України , фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином.

Тобто, із визначення фіктивного правочину, яке міститься у вказаній вище статті випливає, що його ознаками є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювались у цьому правочині. Фіктивний правочин є нікчемним , оскільки особи, що його вчиняють не мають на увазі і не бажають настання правових наслідків, які б могли б виникнути внаслідок здійснення правочину такого типу.

Таким чином, сторона позивача не довела в судовому засіданні фіктивність правочину.

Згідно статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень , створює , змінює, припиняє цивільні права та обов»язки особи, яку він представляє , лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. Згідно статті 92 ЦК, юридична особа набуває цивільних прав та обов»язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Відповідно до ст.ст. 41 та 59 Закону України "Про господарські товариства", до компетенції зборів товариства з обмеженою відповідальністю належить, зокрема, затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства. Статут господарства є правовим документом, що регулює його діяльність. Статут TOB "Агро-Гарант-Цукор" затверджено Загальними зборами Товариства та проведено його державну реєстрацію. Статтею 58 Закону України "Про господарські товариства" передбачено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. До компетенції загальних зборів належить утворення органів управління та органів контролю за діяльністю товариства, інших органів товариства та обрання голови. За змістом ст. 62 Закону України "Про господарські товариства", одноособовим виконавчим органом товариства з обмеженою відповідальністю, який вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції зборів учасників, є директор.

Тобто, при укладанні договору ОСОБА_2, який представляв Товариство з обмеженою відповідальністю „Агро-Гарант-Цукор (зберігач) , та діяв на підставі Статуту , і є платником податку на прибуток на загальних підставах мав право, а саме належні повноваження на здійснення правочинів, укладання договору та акту. Право на представництво юридичної особи пов»язане не з конкретною фізичною особою, а з наявністю акта органу управління юридичної особи, котрим ця юридична особа наділяє посадову особу повноваженнями вчиняти певні юридичні дії.

Право власності ОСОБА_1 на цукор підтверджено довідкою від 08.11.2005 року, бухгалтерською довідкою, виданою позивачем , а також п.1.4 оспорюваного договору . Згідно Статуту Товариства ОСОБА_1 є одним із його засновників, а відповідно до протоколу зборів засновників №4 від 15.09.2005 року було прийнято рішення про розподіл частини прибутку (дивідендів) ТОВ «Агро-гарант-цукор» . Зазначене рішення у встановленому законом порядку недійсним не визнано.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Такими вимогами, зокрема, є:зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до пункту 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного підстави для визнання недійсним оспорюваного договору та акту прийому-передачі на даний час відсутні. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності для оспорювання такого правочину, наведені причини його поновлення є необґрунтованими, оскільки позивач не був позбавлений можливості оспорювати такий правочин ще з 2005 року.

Судові витрати вважати по фактично понесеним стороною позивача.

Керуючись ст.ст. 10,11, 60, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю „Агро-Гарант-Цукор до ОСОБА_1 про визнання договору відповідального зберігання №2/9 від 20.09.2005 року та акту прийому -передачі 600 тонн цукру - піску за ціною 3 360 грн. за тону недійсним з дати його укладення - відмовити.

Судові витрати вважати по фактично понесеним стороною позивача.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги , з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.

Суддя Кіровського О. В. Бершадська

районного суду

м.Кіровограда