09.03.2010р. Вільногірський міський суд Дніпропетровської області
в складі головуючого судді Литвинової Р.А.
при секретарі Заіка А.В., з участю представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Вільногірську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про захист прав споживача за кредитним договором,
На виконання умов договору він повинен до 2012р. сплатити на користь відповідача суму кредиту з врахуванням процентів за користування кредитом. Щомісячно він сплачував на користь відповідача 3200грн. Відсоткова ставка за користування кредитом до лютого 2009р. складала 17.04% на рік.
В січні 2009р. ним був отриманий лист відповідача від 06.01.2009р., згідно з яким відповідач повідомив його про те, що в зв'язку із зміною кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме - зміною курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення кредитного договору № DNV 0АК0005661С відповідач змушений змінити умови вказаного кредитного договору і встановити, що з 01.02.2009р. відсоткова ставка за вказаним кредитним договором збільшується до 26.76% на рік.
Таким чином, відповідач в односторонньому порядку вніс зміни до вказаного кредитного договору, збільшивши його зобов'язання майже на 10% на рік, оскільки це передбачено умовами кредитного договору (п.п. 2.3.1., 2.3.2).
Позивач зазначає, що він не погодився з таким одностороннім внесенням змін до кредитного договору і 13.01.2009р. надіслав на адресу відповідача листа, в якому вказав, що відповідач не мав права без його згоди збільшувати відсоткову ставку за кредитним договором.
Незважаючи на те, що відповідач 19.01.2009р. отримав його листа, про що свідчить поштове повідомлення про вручення, він продовжує наполягати на тому, що зміни до кредитного договору ним внесені і що він повинен розраховуватись з ним за користування кредитом за відсотковою ставкою 26.76% на рік, тобто по ставці, яку відповідач в односторонньому порядку вніс до договору в січні 2009р. своїм листом від 06.01.2009р.
В порядку захисту своїх прав як споживача, виходячи з того, що умови кредитного договору № DNV0АК0005661С від 18.07.2005р. частково не відповідають діючому на цей час законодавству України, що внесення в односторонньому порядку
змін до кредитного договору є неправомірним, він вважає, що збільшення
відповідачем відсоткової ставки за кредитним договором потрібно визнати недійсним, як і окремі положення вказаного кредитного договору.
Згодом позивач доповнив свою позовну заяву і зазначив, що направлене йому
відповідачем письмове повідомлення про намір змінити умови договору не є офіційним документом, воно є ксерокопією листа, на якому відсутній реєстраційний вихідний номер та підпис керівника банку. На ньому міститься ксерокопія самого підпису, якого на листі ледь видно, також в листі відсутня печатка установи. Для визнання документа офіційним, він повинен відповідати певним вимогам і мати певні реквізити (бланк,печатку,штамп,голограму), які передбачені законом чи іншими нормативними актами. Такий документ повинен бути складений, засвідчений, виданий чи розповсюджений в інший спосіб службовою особою установи.
За таких обставин він був позбавлений можливості для ідентифікації відправника повідомлення, а отже і прийняття нових умов за кредитом. Без такого належно оформленого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.
Направивши зазначеного листа про зміну умов договору, відповідач не направив йому додаткової угоди та інформації щодо реальної вартості кредиту.
Позивач також вказує, що зміна відсоткової ставки за договором неможлива без зазначення з боку банку обґрунтованих підстав для цього. Пункт 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України №168 від 10.05.2007р. встановлює, що банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише у разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).
В якості такої аргументації рішення відповідача в надісланому йому листі наведене два фактори : 1) зміна курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору, зміні облікової ставки НБУ ; 2) зміна розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміна середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). На думку позивача, ці аргументації є необгрунтованими та безпідставними.
Позивач вказує, що набрав чинності Закон України від 12.12.2008р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку». Відповідно до змін, які внесені цим Законом до ст. 1056-1 ЦК України та ч.4 ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банкам заборонено зокрема збільшувати процентну ставку за користування кредитом в односторонньому порядку.
Вказані зміни до законодавства України набрали чинності 09.01.2009р., а підвищення процентної ставки за кредитним договором банк в односторонньому порядку пропонує підвищити з 01.02.2009р., при цьому направляє листа про підвищення процентної ставки 09.01.2009р., про що свідчить відмітка поштового штемпелю на конверті, тобто під час дії заборони-
Позивач вказує, що оскільки він не надав згоду на зміну відсоткової ставки за кредитним договором, попередня договірна умова повинна залишатися без зміни до повного виконання всіх умов сторонами кредитного договору.
Він просить визнати недійсними внесені відповідачем зміни до кредитного договору стосовно збільшення процентної ставки до розміру 26.76% на рік, починаючи з 01.02.2009р., залишити процентну ставку згідно з п.1.1 договору в розмірі 14.04% на рік з 01,01.2009р., також визнати недійсними п.2.3.1, п.2.3.3 абз.2 п...п «а» і «в» кредитного договору.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1, що діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, підтримав викладені в позові позовні вимоги і просить задовольнити позов ОСОБА_2 з врахуванням наданих в подальшому доповнень до нього.
Представник відповідача в попередньому судовому засіданні висловив заперечення проти позову. В судове засідання представник не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, про дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що є підтвердження в матеріалах справи (а.с.46,48).
Матеріалами справи встановлено наступне.
18.07.2005р. між сторонами було укладено кредитний договір № DNV0АК0005661С у вигляді непоновлюваної кредитної лінії, згідно з яким позивач
Як вбачається з листа на адресу позивача, банк виступив з пропозицією про збільшення відсоткової ставки за кредитним договором (а.с.7), на що позивач відповів відмовою (а.с.8).
13.02.2009р. відповідачем було направлено позивачеві листа, в якому зазначив, що його дії щодо збільшення процентної ставки є правомірними (а.с.20).
Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши у сукупності матеріали справи, надані по справі докази, на які посилався представник позивача як на підставу своїх вимог, виходячи з заявлених позовних вимог та системного аналізу положень чинного законодавства України, яке регулює правовідносини, що склались між сторонами, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають задоволенню.
Судом встановлено, що між сторонами склались правовідносини, що виникли в результаті укладення між ними кредитного договору, які регулюються ст.ст. 1054-1056-1 ЦК України.
Згідно з нормами цивільного законодавства зобов'язання, підставою виникнення яких є договір, мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності і справедливості.
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).
Судом встановлено, що з боку позивача умови вищевказаного договору виконувались ним з моменту укладення в повному обсязі, тобто добросовісно та належним чином.
Згідно із ст.654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється у тій самш формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч.І ст.205 ЦК України правочини вчиняються усно або в письмовій формі. Відповідно до ч.І ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. При цьому норма закону носить імперативний характер і не робить виключень до порядку зміни умов договору в односторонньому порядку., тобто обмін листами є обов'язковим. Якщо обмін листами не відбувся «формально» правочин не може вважатися вчиненим у письмовій формі. Наслідки недодержання письмової форми договору, передбачені ч.2 ст.1055 ЦК України, відповідно до якої «кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним».
Проте, відповідач 09.01.2009р. направив позивачу листа, яким повідомив про збільшення ким з 01.02.2009р. процентної ставки за користування кредитом до 26.76% з 4.04%, як було обумовлено ними при укладенні договору.
Слід зазначити, що 09.01.2009р. набрав чинності Закон України від 12,12.2008р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку». Відповідно до змін, які внесені цим Законом до ст.1056-1 ЦК України та ч.4 ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банкам заборонено зокрема збільшувати процентну ставку за користування кредитом в односторонньому порядку.
Також є суттєвою та обставина, що банк, реалізовуючи своє право в односторонньому порядку збільшити розмір процентної ставки за користування наданим кредитом, допустив кілька грубих порушень вимог законодавства України та нормативно-правових актів Національного банку України в сфері кредитування.
Так, він направив позивачеві письмове повідомлення про намір змінити умови договору, яке являє собою ксерокопію листа без вихідного реєстраційного номера за підписом керівника банку з ксерокопією самого підпису, якого на листі ледь видно, та без печатки установи. Надсилання таких ксерокопій не передбачено умовами як кредитного договору, так і чинного законодавства України, оскільки для визнання документа офіційним, він повинен відповідати певним ознакам і мати певні реквізити (бланк,печатку,штамп,голограму), які передбачені законом чи іншими нормативними актами. Такий документ повинен бути складений, засвідчений, виданий чи розповсюджений в інший спосіб службовою особою установи. Згідно з ч.2 ст.207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Надіслане позивачу банком повідомлення не містить певних реквізитів офіційного документа: воно не було зареєстровано вихідним номером, не підписано особисто головою правління банку, на листі відсутній бланк і відтиск мокрої печатки банку, тому позивач був позбавлений можливості для ідентифікації відправника повідомлення, а отже і прийняття нових умов за кредитом. Без такого належно оформленого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.
Крім того, надсилання тільки одного інформаційного листа без додаткової угоди та без супроводження інформацією щодо реальної вартості кредиту є порушенням вимог Правил надання банками України інформації споживачу щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту, затверджених Постановою правління НБУ №168 від 10.05.2007р. Зокрема, п.1.3 вказаних Правил встановлює, що банки зобов'язані забезпечувати виконання цих правил під час укладення кредитних договорів із споживачами. Пропозиція про зміну розміру процентної ставки із наданням позичальнику можливості достроково припинити дію угоди у разі непогодження рівнозначно переукладенню кредитної угоди, тому Приватбанк зобов'язаний був разом із листом та додатковою угодою надати йому необхідну інформацію згідно вимог зазначених Правил, чого в даному випадку не відбулося.
При цьому банк мотивував впровадження такого заходу зміною кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні.
Як вбачається з п.2.3.1 укладеного між сторонами договору, кон'юнктура ринку грошових ресурсів включає в собі декілька чинників (вони перелічені в зазначеному пункті договору).
Однак, відповідач, пропонуючи позивачеві змінити умови договору, не навів економічного обґрунтування збільшення ним розміру відсоткової ставки саме до розміру 26.76%, а не до будь-якого іншого, тобто він абстрактно обмежився фразою "кон'юнктура ринку грошових ресурсів".
Ці аргументації не можуть вважатися такими, що мали безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку щодо кредиту, який надано особисто в користування позивачеві, оскільки посилання на зростання вартості грошових ресурсів на міжбанківському ринку України наведено без зазначення інформації щодо подій, які мали безпосередній вплив на вартість ресурсів банку, із'зазначенням публічного джерела інформації та діапазону часу, який аналізувався банком. Позивач в своєму позові справедливо вказує на те, що він не був повідомлений про правило, по якому змінюється процентна ставка по кредиту, що саме могло служити підставою для зміни процентної ставки, а також про фактори, які будуть свідчити про обгрунтованість таких змін і правило впливу ринкових умов на розмір процентної ставки. Така інформація була б йому необхідна з метою розуміння факторів, що можуть впливати на вартість ресурсів банку в майбутньому, а отже і можливу повторну зміну на підвищення процентної ставки за кредитом. Також така інформація необхідна для оцінки його здатності до подальшого обслуговування отриманого кредиту.
В зв'язку з тим, що всупереч вимогам ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вищеназваних Правил, які регулюють надання банками України інформації споживачу щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту, такої інформації йому в надісланому банком повідомленні не було надано, аргументацію листа в частині змін умов договору слід вважати необгрунтованою, односторонньою та надуманою.
Посилання відповідача, як на підставу для збільшення відсоткової ставки за кредитним договором, на зміну кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні суперечить вимогам ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", яка забороняє застосовування в договорах таких умов, які обмежують права споживача. Наявність в договорі п.2.3.1 умови про можливість збільшення відсоткової ставки у зв'язку із зміною кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні є незаконною, оскільки суперечить вимогам вказаного Закону.
Згідно загального принципу закон, який погіршує становище особи, зворотної сили не має, а підвищення відсоткової ставки погіршує матеріальне становище позивача. До того ж, відсоткова ставка підвищена не законом, а в односторонньому порядку відповідачем. Слід замітити, що це здійснено відповідачем в той час, коли 12.12.2008р. вступив в дію Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку".
В зв'язку з цим Законом Цивільний кодекс України було доповнено статтею І 056-1, відповідно до якої встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.
Статтею 651 ЦК України також передбачена заборона в односторонньому порядку змінювати умови договору, оскільки це можливо лише за рішенням суду (ч.2 ст.651 ЦК України), зміна договору допускається тільки за згодою сторін.
Відповідач не звертався до суду з позовом про цивільно-правову відповідальність позивача, оскільки останній справно виконує умови укладеного між ними договору. Позивач звернувся з захистом своїх прав до суду відповідно до ст.16 ЦК України, а саме : просить зобов'язати банк виконувати умови договору саме на тих умовах і в тій редакції, яка ними була визначена і узгоджена в момент його укладення.
Суд звертає увагу на те, що відповідачем ігноровано внесення змін до ЦК
України Законом України від 12.12.2008р., про що свідчить той факт, що відповідач 09.01.2009р. направив позивачеві листа, яким пропонує підвищення відсоткової ставки за користування кредитом (а.с.7-зворот). При цьому банк, всупереч вказаним та встановленим судом обставинам, в своєму листі на адресу позивача (а.с.20) вказує, що він за законних підставах підвищив процентну ставку по кредитному договору, оскільки Закон, на який посилався позивач, вступив в законну силу з дати його опублікування - 09.01.2009р., а банк реалізував своє право на збільшення процентної ставки шляхом надсилання позивачеві листа від 12.12.2008р. Однак, на поштовому конверті міститься штемпель поштового відділення м. Дніпропетровська, де вказана дата - 09.01.2009р., а отримав цей лист позивач, звісно, ще через кілька днів,
Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
В даному випадку пункти 2.3.1 та 2.3.2 вказаного кредитного договору є дискримінаційними, оскільки передбачають односторонню зміну відсоткової ставки за користування кредитом виключно за вимогою позивача.
Крім цього, згідно з ч.2 ст.1506-1 ЦК України встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Згідно з ч.4 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу за винятком випадків, встановлених законом.
На цей час відсутній закон, який надає відповідачу право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за укладеним з позивачем кредитним договором. Тобто, виходячи з вищезазначених норм права, слідує, що пункти 2.3.2 та 2.3.2 вказаного кредитного договору суперечать діючому законодавству, як і збільшення в односторонньому порядку процентної ставки до розміру 26.76% на рік, при тому, що виходячи з умов п.1.1 кредитного договору, процентна ставка на час укладання договору складала 14.04% на рік.
Згідно з ч.І ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несприятливими. В п.6 ч.З ст.18 названого Закону несправедливими є умови договору про надання виконавцю права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається.
В свою чергу в абз. «а» та «в» пункту 2.3.3 кредитного договору передбачено право відповідача здійснювати односторонню зміну та розірвання договору, а позивачеві в свою чергу таке право не надано.
Згідно з ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним
Є очевидним, що ситуація, що склалася останнім часом в Україні в сфері укладення кредитних договорів, викликала серйозне занепокоєння та призвела до виникнення великої кількості спорів та конфліктних ситуацій. Тому, враховуючи скрутне фінансове становище громадян України в період економічної кризи, з метою забезпечення дотримання прав громадян у відносинах із фінансовими установами та з метою недопущення зловживань з боку фінансових установ Верховною Радою України було внесено ряд змін до деяких законодавчих актів України. Так, було прийнято Закон України №1822-VI від 21.01.2010р. "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони фінансовим установам в односторонньому порядку збільшувати розмір процентів та інших платежів, передбачених кредитним договором".
Також статтю 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» доповнено двома новими частинами, згідно з
якими «Фінансовим установам забороняється в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки або інших платежів, передбачених кредитним договором або графіком погашення боргу, за винятком випадків, встановлених законом. Також фінансовим установам забороняється вимагати дострокового погашення несплаченої частини боргу за кредитом та розривати в односторонньому порядку укладені кредитні договори у разі незгоди позичальника із пропозицією фінансової установи збільшити процентну ставку або інший платіж, передбачений кредитним договором або графіком погашення боргу».
Відповідно до вимог' цивільного процесуального законодавства (ст.60 ЦПК України) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, докази подаються сторонами, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникаїє спір.
Позивач свій процесуальний обов'язок виконав в повній мірі, а відповідач, навпаки, не обґрунтував свої заперечення проти позову і не спростував доводи позивача. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку про задоволення позову.
У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення витрати по сплаті за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 07.50грн., а на користь держави з відповідача належить стягнути державне мито в сумі 08.50 грн., оскільки відповідно до норм законодавства позивача звільнено від сплати державного мита при подачі даного позову до суду.
Керуючись ст.ст.88, 212-215, 209 ч.З, 218 ч.2, 222 ЦПК України, ст.ст. 16, 526, 610, 626, 629, 638, 651, 652, 654, 1054-1056-1 ЦК України, ст.ст. 2, 5, 11, 18, 21, 22 Закону України "Про захист прав споживачів", Законом України №661-VI від 12.12.2008р. "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", Законом України №1822-У1 від 21.01.2010р. "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони фінансовим установам в односторонньому порядку збільшувати розмір процентів та інших платежів, передбачених кредитним договором", Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», суд
Позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про захист прав споживача за кредитним договором задовольнити.
Визнати незаконними зміни до кредитного договору № DNV0АК0005661С від 18.07.2005р. Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", вказані в листі відповідача від 06.01.2009р. стосовно збільшення процентної ставки до розміру 26.76% на рік, починаючи з 01.02.2009р.
Залишити процентну ставку за кредитним договором № DNV0АК0005661С від 18.07.2005р. згідно з п.1.1 договору -14.04% на рік з 01.01.2009р.
Визнати незаконними п.2.3.1, п.2.3.3 абзац 2 п.п. "а" і "в" вказаного кредитного договору.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10-ти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 20 - ти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються апеляційному суду через Вільногірський міський суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у встановлений строк, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

У відповідності до ст.222 ЦПК України копію рішення направити відповідачу.

Повне рішення суду виготовлено 12.03.2010р.

СУДДЯ Р.А.ЛИТВИНОВА