Справа № 2-3344/2010
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2010 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Чех Н.А.

при секретарі Кузьменко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 Петер про визнання недійсним договору оренди, зобов"язання ОСОБА_3, ОСОБА_4 звільнити орендовану квартиру, зобов"язання ОСОБА_2 не чинити перешкод в користуванні квартирою,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що з 08.12.2001 року між ним та відповідачкою ОСОБА_2 (дівоче прізвище Хижняк) було укладено шлюб. В період шлюбу було придбано згідно до договорів купівлі-продажу дві квартири: №100, в будинку №8, по вулиці Бойченка в місті Києві 02.03.2004 року та №136, в будинку №4, по вулиці Бойченка в місті Києві 03.11.2004 року. Шлюб між ними було розірвано 17.12.2009 року. В спірній квартирі АДРЕСА_1, яка належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, проживають орендатори відповідачі подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Орендують вони дану спірну квартири приблизно з 2006 року, між ними та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір оренди, ціна за оренду складала приблизно 700 доларів США, з часом вона корегувалася. Ця інформація йому достовірно відомо, оскільки в той час за їх згодою орендна плата використовувалася на погашення кредитної заборгованості перед банком, так як дана квартира була придбана частково за кредитні кошти. Після розлучення стосунки між ним та колишньою дружиною ОСОБА_2 зіпсувалися, розпочався судовий процес про поділ сумісного майна. На даний час він (позивач) вимушений проживати разом з колишньою дружиною, їхнім спільним сином та донькою колишньої дружини від першого шлюбу в квартирі АДРЕСА_2. Він (позивач) має намір жити окремо від колишньої дружини в належній їм на праві спільної сумісної власності іншій квартирі спірній №136, будинку №4 по вулиці Бойченка, оскільки стосунки у них досить конфліктні, що може негативно вплинути на дітей та і цілому є досить некомфортними для нього і навіть для самої відповідачки ОСОБА_2 З викладених причин він (позивач) у червні 2010 року звернувся до колишньої дружини та до орендарів з повідомленням про розірвання договору оренди спірної квартири. Однак, колишня дружина запевнила орендарів, що спірна квартира належить на праві власності лише їй, так як право власності зареєстроване на неї, що він (позивач) ніяких прав на цю квартиру не має. Вона підмовила орендарів не розривати договір оренди та не виселятися із спірної квартири. З того часу орендарі з ним (позивачем) мають конфліктні стосунки, відмовляються виселятися із спірної квартири, в квартиру його (позивача) не впускають. Останній час, вже кілька місяців, колишня дружина привласнює кошти, які отримує за оренду, хоча вони являються знову ж таки спільною сумісною власністю, що передбачено ст.61 СК України. Крім того, він (позивач) виписався із квартири АДРЕСА_3 з метою припинити з колишньою дружиною спільне проживання, але колишня дружина чинить йому перешкоди зареєструватися в спірній квартирі, що належить їм на праві спільної сумісної власності, не дає згоду на його реєстрацію в ній. В судовому засіданні позивач, його представники підтримали позовні вимоги, уточнення до них та просили позов задовольнити. Просили врахувати, що лише з витребуваних судом документів дізналися про договір оренди спірної квартири, укладений між відповідачами 16.08.2009 року строком до 16.08.2011 року, з оплатою 500 грн. на місяць. Дані умови та укладення самого договору не було погоджено з ним, та взагалі на час його укладення відносини між позивачем та ОСОБА_2 вже почали псуватися, що призвело до розірвання шлюбу, який був розірваний в грудні 2009 року. Про переукладення договору оренди позивачу не було відомо, як зазначалося вище, він знав і погоджувався на договір оренди укладений приблизно в 2006 році. Тобто, позивач з"ясував вже в суді, що колишня дружина уклала договір оренди в 2009 році щодо майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, без згоди, погодження позивачем, та який суперечить інтересам позивача, оскільки вартість оренди значно нижча за ринкову. У зв"язку з цим просили визнати недійсним договір оренди, укладений між відповідачами 16.08.2009 року.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Пояснив, що даний позов є необгрунтований, спірний договір оренди квартири є укладеним відповідно до законодавства, в письмовій формі. Просив врахувати, що позивач давав усну згоду на укладення спірного договору оренди. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Письмова згода має бути надана другим із подружжя у випадках укладання одним із подружжя договорів, що потребують нотаріального посвідчення, а також договорів стосовно цінного майна. В даному випадку, спірний договір не потребував нотаріального посвідчення і, на їх думку, спірний договір не стосується цінного майна, доказів цьому немає. Не заперечував, що між подружжям ОСОБА_2, які розлучилися в грудні 2009 року, стосунки напружені, викликалася міліція. Просив врахувати і те, що на даний час розглядається в проваджені іншого судді справа про поділ майна подружжя ОСОБА_2, де є і позов ОСОБА_2 про визнання спірної квартири її особистою власністю. Тобто, у разі задоволення її позову, право здавати в оренду спірної квартири належатиме їй особисто. Враховуючи це, вважав, що розглядати дану справу до вирішення питання по справі про поділ майна подружжя та визнання особистої власності за ОСОБА_2 на спірну квартиру, не доцільно.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не з"явилися, про день та час розгляду справи сповіщалися належним чином.

Вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідачки ОСОБА_2, покази свідка ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

В суді встановлено, що з 08.12.2001 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 (дівоче прізвище Хижняк) було укладено шлюб. Згідно до договорів купівлі-продажу в період шлюбу було придбано дві квартири: №100, в будинку №8, по вулиці Бойченка в місті Києві 02.03.2004 року та №136, в будинку №4, по вулиці Бойченка в місті Києві 03.11.2004 року. Шлюб між ними було розірвано 17.12.2009 року. В суді було встановлено, що по даний час колишнє подружжя ОСОБА_2 та діти проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1. Друга квартира АДРЕСА_1 передана в оренду відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згідно до договору оренди, укладеного між вказаними відповідачами та відповідачкою ОСОБА_2 16.08.2009 року. Встановлено з пояснень сторін, що до цього договору відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 також орендували дану квартиру, приблизно з 2006 року. З наданих документів та пояснень сторін встановлено і те, що шлюб між ОСОБА_2 було розірвано 17.12.2009 року і на даний час в суді знаходиться на розгляді справа про поділ спільного майна подружжя, в яке входить квартира №136, що передана в оренду, та зустрічний позов про визнання даної квартири особистим майном ОСОБА_2 Ніяких рішень по даній справі судом не постановлено, справа зупинена у зв"язку з призначенням експертизи.

Відповідно до ст.ст.63, 65 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності; дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою, а для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно до ст.369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

По даній справі в суді встановлено, що квартира АДРЕСА_4 була придбана 03.11.2004 року, тобто в період перебування ОСОБА_2 у шлюбі. Жодного належного доказу того, що дана квартира є особистою власністю одного з подружжя Сквірських суду не було надано, тобто дана квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 і до часу, коли буде прийняте рішення (у разі прийняття такого рішення судом) щодо належності даної квартири на праві особистої власності комусь із подружжя ОСОБА_2, вони обидва мають рівні права на володіння та користування даним житлом. Встановлено та не оспорено, що спірна квартира була передана в оренду ОСОБА_2 відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 згідно договору оренди 16.08.2009 року, терміном до 16.08.2011 року. Тобто, передача даної квартири в оренду була за кілька місяців до розірвання шлюбу між ОСОБА_2. Доказів того, що позивач надавав свою згоду на укладення спірного договору оренди суду не було надано, навпаки було встановлено з пояснень усіх сторін, що така згода у письмовому вигляді позивачем не надавалася. Суд погоджується з тим, що спірний договір оренди є договором стосовно цінного майна, оскільки цей договір стосується трикімнатної квартири, з правом користування нею, проживання в ній. Суд приймає до уваги і те, що поданий ОСОБА_2 зустрічний позов про визнання за нею права особистої власності на вказану квартиру, є також доказом того, що квартира є цінним майном. Судом враховується і те, що на спірному договорі оренди квартири, укладеного 16.08.2009 року, міститься напис начальника ЖРЕО-403 під підписами сторін договору "підписано власноручно", датований 17.09.2010 року, тобто більше чим через рік від дати укладання даного договору, та уже в період знаходження даної справи в суді.

Викладене вище свідчить про те, що позовні вимоги позивача щодо визнання спірного договору оренди недійсним та зобов"язання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звільнити спірну квартиру знайшли своє підтвердження в суді та підлягають задоволенню.

Стосовно позовної вимоги про зобов"язання ОСОБА_2 не чинити позивачу перешкод в користуванні спірною квартирою суд приходить до того, що дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки не було надано жодних доказів того, що ОСОБА_2 чинить позивачу перешкоди в користуванні житлом. В суді було встановлено, що на даний час перешкоди в користуванні спірною квартирою чиняться орендарями.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.63, 65, 68 СК України, ст.ст. 215, 369 ЦК України, ст.ст. 60, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України,

В и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним Договір оренди від 16.08.2009 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Зобов"язати ОСОБА_3 і ОСОБА_4 Петера звільнити орендовану квартиру в АДРЕСА_5.

В інших частинах позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Дніпровський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: