Справа №2-2698/10 07.10.2010 07.10.2010 07.10.2010
Провадження №22ц-6556/10
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2010 року м.Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.

суддів - Лівійського І.В., Шаманської И.О.

при секретарі - Голубкіній О.О.

за участю представника позивача - ОСОБА_1,

представника третьої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

директора ТОВ «Українські акції»

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва 28 квітня 2010 року по цивільній справі за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю «Українські акції»

до ОСОБА_3, ОСОБА_4, адміністрації Центрального району виконкому Миколаївської міської ради

про визнання угоди недійсною та визнання права власності

У С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2009 року ТОВ «Українські акції» (далі- Товариство) звернулось з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності.

Позивач зазначав, що з 2002 року між Товаристом та ОСОБА_3 виник спір щодо дійсності договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного між ними 11 лютого 2002 року, та прав на це майно. В процесі вирішення спору сторони уклали мирову угоду, за умовами якої Товариство мало повернути ОСОБА_3 17 120 грн. та набути право власності на спірну квартиру. Мирову угоду затверджено ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 серпня 2003 року та передано на виконання до органу виконавчої служби. У 2007 році Товариство повністю виплатило ОСОБА_3 вартість нерухомості. Разом з тим, 29 липня 2004 року між ОСОБА_3, як продавцем, та ОСОБА_4, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу спірної квартири. 8 листопада 2006 року внаслідок добудов та переведення квартири до нежитлового фонду ОСОБА_4 отримав свідоцтво на нерухоме майно.

Посилаючись на те, що на час укладення договору діяла заборона на розпорядження нерухомістю, а, крім того, ОСОБА_3 не мав право діяти всупереч умовам мирової угоди та продавати його іншій особі, позивач просив визнати недійсними договір від 29 липня 2004 року та свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 8 листопада 2006 року, а також визнати за Товариством право власності на квартиру.

До участі у справі як третю особу залучено адміністрацію Центрального району виконкому Миколаївської міської ради.

Доповнивши позовні вимоги, позивач просив витребувати спірне майно з незаконного володіння ОСОБА_4

Справа розглядалась судами неодноразово. Останнім рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 28 квітня 2010 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Товариство просило рішення суду скасувати, а справу направити на новий розгляд. Апелянт посилався на те, що суд дав невірну оцінку зібраним доказам, безпідставно вважав договір законним та не звернув належної уваги на інші рішення судових інстанцій, які стосуються цього спору.

Перевіривши законність та обгруннтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволенні за таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 11 лютого 2002 року на Південній товарній біржі між Товариством, як продавцем, та ОСОБА_3, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2.

Згодом позивач оспорив дійсність цієї угоди в суді. Під час розгляду справи сторони уклали мирову угоду, за умовами якої Товариство протягом тридцяти днів мало повернути ОСОБА_3 вартість квартири -17 120 грн., та після розрахунку отримати право власності на нерухомість. У разі невиконання мирової угоди ОСОБА_3 мав право на звернення до виконавчої служби за примусовим виконанням умов мирової угоди. Мирову угоду затверджено ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 серпня 2003 року ( а.с.7).

Оскільки Товариство своєчасно не виконало умови мирової угоди, за заявою ОСОБА_3 12 вересня 2003 року відкрито виконавче провадження. Остаточний розрахунок позивач здійснив 2 березня 2007 року.

25 червня 2004 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 11 лютого 2002 року, як біржової угоди.

Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від З0 червня 2004 року договір купівлі-продажу від 11 лютого 2002 року визнано дійсним ( а.с.55).

29 липня 2004 року між особою, яка діяла в інтересах продавця ОСОБА_3, та покупцем ОСОБА_4 в нотаріальній формі укладено договір купівлі-продажу спірного майна. Здійснено державну реєстрацію права власності ( а.с.21).

Ухвалою суду від 12 серпня 2004 року рішення суду від 30 червня 2004 року скасовано в порядку статті 347-2 ЦПК України, а рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 31 травня 2006 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено ( цивільна справа № 2-103/ 2006 року).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що на час укладення договору купівлі-продажу від 29 липня 2004 року Товариство не виконало умов мирової угоди, затвердженої судової ухвалою 12 серпня 2003 року, а тому не набуло право власності на спірну квартиру. Власником спірного майна станом на 29 липня 2004 року був ОСОБА_5, який мав право розпоряджатися цим майном на власний розсуд.

Не встановлено судом і будь яких обмежень щодо укладення договору, оскільки ухвалу про накладення арешту на спірне майно постановлено суддею Ленінського районного суду 29 липня 2004 року о 15 годині (цивільна справа №2-103/2006). Наявність арешту на час укладення договору не доведена.

Посилання апелянта на те, що Товариство набуло право власності на квартиру за мировою угодою від 12 серпня 2003 року суперечить умовам цієї угоди та правилам статті 334 ЦК України.

Отже, висновок суду про відсутність підстав для визнання недійсним договору від 29 липня 2004 року за частиною 1 статті 215 ЦК України відповідає обставинам справи та вимогам цивільного законодавства.

Не має правового значення і посилання апелянта на недобросовісність ОСОБА_4 як покупця, оскільки правила статті 330 ЦК України стосуються випадків відчуження майна лише особою, яка не мала на це право.

Не може бути достатньою підставою для визнання договору недійсним і рішення апеляційного суду Миколаївської області від 31 травня 2006 року, оскільки при розгляді цієї справи факт набуття Товариством права власності на спірну квартиру не досліджувався.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального права апеляційна скарга не містить, тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 308, 315 ЦІІК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Українські акції» відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2010 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду України.

Головуючий:

Судді: