Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2010 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судці Кругового О.О., при секретарі Отрошко Т.В., за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача - адвоката ОСОБА_3.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Павлограді Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики -

ВСТАНОВИВ :

В березні 2010 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначила про те, що 19.01.2009 року позичила відповідачу ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 6600 гривень строком до 19 липня 2009 року які відповідач не повернув у передбачений строк. Просить стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 7413 гривень 25 копійок.

В судовому засіданні позивач, його представник наполягали на задоволенні позову, посилаючись на доводи зазначені у позові та приведені в судовому засіданні.

Відповідач, його представник - адвокат ОСОБА_3 з позовними вимогами не погодилися, звернулися із зустрічною позовною заявою про визнання договору позики недійсним.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та аналізуючи все у своїй сукупності, зважаючи на те, що позивачу було розяснено право змінити, уточнити, доповнити заявлені вимоги та процесуальні наслідки невиконання вказаних дій; що позивачу було розяснено положення ст. 137 ЦПК України, суд прийшов до висновку про необхідність відмовити позивачу у задоволенні позову, та необхідність у задоволенні зустрічної позовної заяви відповідача за наступними обставинами.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та .доведення перед судом їх переконливості та кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Із пояснень наданих сторонами та свідками під час розгляду справи, в судовому засіданні встановлено що позивач- та відповідач перебували у родинних стосунках. Відповідач був колишнім чоловіком рідної сестри позивача, свідка по справі, ОСОБА_5.

24.09.07року позивач оформила на себе кредитний договір та придбала у власність легковий автомобіль НОМЕР_1 оскільки її фінансовий стан дозволяв можливість оформлення зазначеного договору з банківською установою, однак фактично автомобіль був придбаний ОСОБА_5, яка на час укладання договору перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі та на протязі 2007 року користувалася автомобілем, проводила оплату за кредитним зобовязанням.

В 2008 році дружина відповідача, ОСОБА_5, за обєктивних обставин, хвороба та вагітність, перестала користуватися автомобілем та в продовж тривалого часу транспортним засобом керував відповідач.

28 листопада 2008 року між позивачем та відповідачем відбулася усна домовленість, за якою позивач надав відповідачу у користування автомобіль на підставі довіреності від 4.12.2008 року, а останній зобовязувався проводити щомісячні кредитні оплати перед банком.

Письмово договір оренди транспортного засобу сторони не складали.

В подальшому, в січні 2009 року при обставинах, коли відповідач користувався транспортним засобом, однак не сплачував щомісячні платежі перед банківською установою, у позивача виникла заборгованість перед банком за прострочення сплати кредиту. Позивач вимагав у відповідача сплатити суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 6600 гривень, за користування автомобілем.

Домовляючись про подальше користування автомобілем, між сторонами знов була укладена усна умова про те, що позивач сплачує свої кошти по кредитним зобовязанням, а відповідач приймає на себе зобовязання в подальшому до 19.07.2009 року сплатити зазначену суму. Зазначена домовленість була складена борговою розпискою від 19.01.2009 року за якою відповідач, нібито, взяв у борг 6600 гривень строком на шість місяців. Однак, при написанні розписки, відповідач кошти не отримував, позивач самостійно сплатила зазначену суму грошей.

На даний час, транспортний засіб відповідачем був повернутий позивачу, остання його передала у користування іншій особі для користування та проведення оплати перед банком.

Зазначене вище підтвердили в судовому засіданні як сторони, так і допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6, ОСОБА_5.

Громадяни ОСОБА_7 та ОСОБА_8, особи, які позивач у позовній заяві просив допитати в якості свідків, в судове засідання не зявилися, під час розгляду справи, позивач клопотав про відсутність необхідності у допиту зазначених осіб в якості свідків. Суд задовольнив клопотання позивача.

Приймаючи рішення по суті, суд не може погодитись з твердженням позивача, його представника про те, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики.

У відповідності до ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як зясовано в судовому засіданні, підтверджено письмовими доказами, свідченнями як сторін так і допитаними свідками, відповідач грошові кошти в натурі не отримував, тобто, зазначені кошти не переходили у власність до відповідача. Грошові кошти, які позивач сплатив банку за своїм кредитним зобовязанням у розмірі 6600 гривень, був повинен сплачувати відповідач за усною угодою, укладеною сторонами про оренду транспортного засобу, якій також не оформлювався у відповідності до вимог чинного законодавства.

На підставі зазначеного суд вважає, що у задоволенні первісного позову про стягнення боргу за договором позики позивачу слід відмовити.

Окрім того, суд вважає, що вимоги відповідача зазначені у зустрічному позові про визнання недійсним договір позики є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Так, у відповідності до ст.. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Також, за правилами ч.І ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

На підставі вищезазначених обставин які встановлені в судовому засіданні, суд вважає, що між сторонами був вчинений фіктивний правочин, оскільки грошові кошти, які відповідач зазначив у борговій розписки не були передані йому у власність, а в подальшому він ними не скористався на власний розсуд та у відповідності до ч.2 ст. 234 ЦК України фіктивний договір визнається судом недійсним.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 10, 57-61,209,212-215, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики - задовольнити.

Договір позики від 19.січня 2009 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 визнати недійсним.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 45 (сорок пять) гривень 50 копійок в рахунок сплачених відповідачем судових витрат, з яких 37 ( тридцять сім) гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 8 (вісім) гривень 50 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, або в порядку передбаченому ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя: О.О. Круговий