Апеляційний суд Тернопільської області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"6" липня 2010 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючої - Парандюк Т.С.

Суддів - Стефлюк О.Д. і ОСОБА_1

При секретарі - Прус Л.С.

За участі позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3

Б.Ф., ОСОБА_3, ОСОБА_4С, ОСОБА_5

Р.А., ОСОБА_6, ОСОБА_7 і

ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою управління Пенсійного фонду України в М.Тернополі (далі УПФ) на постанову Тернопільського міськрайонного суду від 23 лютого 2010 року в справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_3, ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_14 до УПФ про поновлення пропущеного строку, визнання дій неправомірними та стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги,-

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2009 року ОСОБА_4С, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_3, ОСОБА_12, Шиманський СС, ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_14 звернулися до суду з позовом до УПФ, в якому просили поновити їм строк звернення до суду, визнати протиправною бездіяльність щодо неперерахування їм як особам, які мають правовий статус дітей війни, доплати (підвищення) до пенсії, передбаченої Законом України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року № 2195-ІУ (далі ЗУ № 2195-ІУ), у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком за 2006 - 2009

Справа № 22ц- 1324 Категорія - 44

Головуючий у 1 інстанції - Тиха І.М. Доповідач - Стефлюк О.Д.

роки, та зобов»язати УПФ здійснити перерахування такої доплати і забезпечити виплату заборгованості.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду від 23 лютого 2010 року позов задоволено частково і ухвалено: Визнати дії УПФ щодо невиплати позивачу підвищення до пенсії у розмірі ЗО % мінімальної пенсії за віком неправомірними.

Зобов»язати УПФ нарахувати і виплатити ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_5 за період з 5.02.2009 року по 31.12.2099 року та ОСОБА_14 з 9.02.2009 року по 31.12.2009 року підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" включно з врахуванням ст.28 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та виплачених сум.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі УПФ просить постанову суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши за матеріалами справи наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд керувався тим, що УПФ як орган, якому делеговано повноваження щодо призначення і виплати пенсій та доплат до них, повинно було діяти відповідно до вимог ст.6 ЗУ №2195-ІУ і здійснити позивачу відповідні нарахування у 2007-2008 роках (за той період, коли дія цієї норми не була зупинена), але в порушення вимог указаної статті таких нарахувань не проводило, чим і допустило протиправну бездіяльність.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки вони відповідають вимогам чинного законодавства і грунтуються на матеріалах справи.

Судом встановлено, що позивачі отримуєють пенсію за віком та належить до категорії громадян, яким встановлено статус дітей війни. Протягом 2006 -2008 років їм не було нараховано і виплачено підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, з мотивів відсутності механізму розрахунку підвищення пенсій, а також, що у ст.6 ЗУ №1295-ГУ не вказано, яким саме органом, за рахунок яких коштів і джерел фінансування, та в якому процедурному порядку здійснюється їх призначення і виплата.

Статтею 6 ЗУ №2195-ІУ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30% мінімальної пенсії за віком.

Законом «Про Державний бюджет України на 2006 рік» (зі змінами від 19.01.06.) дію ст.6 ЗУ №2195-ІУ було призупинено і питання щодо його конституційності Конституційним Судом України не вирішувалось. У зв»язку з цим відповідач не нараховував і не виплачував дітям війни, в т.ч. й позивачам, щомісячної доплати до пенсії. Проте, позивачі за захистом своїх порушених прав у встановлені ч.2 ст.99 КАС України строки до суду не звернувся. Подали позов лише у листопаді 2009 року.

Пунктом 12 ст.71 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2007 рік» дію ст.6 ЗУ №2195-ІУ зупинено на 2007 рік із врахуванням ст. 111 цього Закону. Проте рішенням Конституційного Суду України (далі КСУ) від 9 липня 2007 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення п.12 ст.71 та сх. 111 ЗУ №489-У.

Підпунктом 2 пункту 41 розділу II ЗУ «Про Державний бюджет України на 2008 рік» було змінено редакцію ст.6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни», проте рішенням КСУ від 22 травня 2008 року ці зміни також визнані неконституційними, оскільки за правилами ч.2 ст.З ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» державні гарантії дітям війни, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення КСУ рішення про їх неконституційність. Разом із цим на підставі вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За вказаних обставин суд обгрунтовано прийшов до висновку, що позивачам ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_4С, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_10, Шиманському СС, ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_15, ОСОБА_16 повинна була

нараховуватись підвищена пенсія, яка передбачена для дітей війни. Відмова в такому нарахуванні та виплаті є протиправною бездіяльністю УПФ.

Правильним є висновок суду і щодо безпідставності позовних вимог про виплату позивачу вказаної підвищеної пенсії в 2006 році, оскільки така могла здійснюватись в межах чинних на той час законодавчих актів, та у 2007 - 2008 роках, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду і такий не поновлено судом.

Доводи апелянта щодо правомірності своїх дій із посиланням на відсутність бюджетних коштів для повної реалізації програми з доплат дітям війни на увагу не заслуговують, оскільки питання фінансування цих видатків не є предметом цього спору. Проблеми надання бюджетних коштів УПФ для виконання покладених на нього обов»язків у справах цієї категорії виходять за межі заявлених вимог і судом не розглядались.

Безпідставними є також посилання апелянта на можливість нецільового використання коштів ПФУ, оскільки судом не ухвалено рішення про проведення виплат із власних джерел фінансування останнього.

Постанова суду відповідає вимогам чинних норм матеріального і процесуального права, тому підстав для її скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в М.Тернополі відхилити.

Постанову Тернопільського міськрайонного суду від 23 лютого 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Тернопільської області ОСОБА_17