Справа №2-2298/10 24.06.2010
Провадження №22ц-4648/10
Державний герб України
Справа № 22ц 4648/10 Головуючий першої інстанції: Притуляк І.О.
Категорія: 51 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 червня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Козаченка В.І.,

суддів: Колосовського С.Ю.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового засідання: Аніщенко Д.В.,

за участю: позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 2 квітня 2010 року, яке ухвалене за позовом ОСОБА_5 до комунального підприємства «Автотрансобслуговування» про визнання дій незаконними, стягнення незаконно утриманих сум та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

9 грудня 2009 р. ОСОБА_5 звернувся з позовом до комунального підприємства «Автотрансобслуговування» (далі - КП «Автотрансобслуговування») про визнання незаконним наказу про накладення дисциплінарного стягнення, стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що працює водієм КП «Автотрансобслуговування». У серпні 2009 р. при отриманні заробітної плати за липень йому стало відомо, що із заробітку вираховують по 20% за наказом начальника підприємства № 70 від 5 червня 2009 р. для відшкодування начебто завданої ним підприємству шкоди у звязку з перевитратою пального в розмірі 333 літри.

Посилаючись на незаконність наказу від 5 червня 2009 р. у звязку з тим, що він неодноразово доводив до відома керівництва підприємства, що встановлені для автомобілю марки «Форд Скорпіо» держ. № 555-07НК, на якому він працює, норми витрат пального не відповідають реальним показникам, підстави для покладення на нього повної матеріальної відповідальності відсутні (договір про повну матеріальну відповідальність з ним не може укладатися) та суперечать вимогам частин 2, 3 ст. 136 КЗпП України, просив суд визнати вказаний наказ незаконним, стягнути з підприємства 2212 грн. 18 коп. безпідставно утриманої заробітної плати за липень 2009 р. лютий 2010 р. та стягнути 10000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В подальшому ОСОБА_5 також просив визнати незаконними дії відповідача щодо утримання частини заробітної плати.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 2 квітня 2010 р. в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 вказує на помилковість висновків суду щодо пропуску строку звернення до суду і просить рішення суду скасувати, задовольнити його вимоги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що з 20 травня 2005 р. ОСОБА_5 працює водієм КП «Автотрансобслуговування». За позивачем закріплено автомобіль марки «Форд Скорпіо» держ. № 555-07 НК1989 р. випуску. Згідно висновку Державного автотранспортного НДПІ Міністерства транспорту та звязку України від 24 червня 2006 р. № 1/421-3 встановлено тимчасову базову лінійну норму витрат палива для даного автомобілю 8,8 літрів бензину на 100 км. 28 травня 2009 р. за результатами перевірки діяльності відповідача КРУ в Миколаївській області (в тому числі проведення замірів залишків пального та даних показників спідометрів) було виявлено нестачу пального на автотранспортному засобі, яким керує позивач, в розмірі 333 л, про що складено акт. 5 червня 2009 р. керівником КП «Автотрансобслуговування» видано наказ про утримання суми нестачі пального в кількості 333 л в 3296 грн. 70 коп., на підставі якого із заробітної плати позивача з липня 2009 р. почали вираховувати вказану суму нестачі по 20% заробітної плати. З липня 2009 р. по січень 2010 р. з позивача утримано 2212 грн. 18 коп. заробітної плати.

Таким чином, роботодавець поклав на позивача повну матеріальну відповідальність за нестачу пального.

Відповідно до положень ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено стягнення до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, розмір встановленої відповідачем шкоди, заподіяної, на його думку, з вини позивача більше середнього місячного заробітку останнього.

З розпорядженням відповідача про відрахування із заробітної плати ОСОБА_5 ознайомлений не був. Суд вірно не взяв до увагу наданий КП «Автотрансобслуговування» акт від 5 червня 2009 р. про відмову позивача від підпису на оспорюваному наказі як такий, що не відповідає дійсності, оскільки з 26 травня по 12 червня 2009 р. ОСОБА_5 був тимчасово непрацездатним, проходив лікування в умовах денного стаціонару.

Згідно пояснень позивача керівництву підприємства від 15 червня 2009 р., він неодноразово звертався до них з приводу невідповідності встановлених для автомобіля, на якому він працює, норм витрат пального дійсним показникам.

За його заявою від 8 липня 2009 р. відповідачем було проведено контрольні виміри витрат пального автомобілю марки «Форд Скорпіо» держ. № 555-07 НК1989 р. випуску і зафіксовано надмірна витрата пального порівняно з встановленими нормативами, про що 25 серпня 2009 р. складено акт.

За таких обставин суд обґрунтовано дійшов висновку про порушення встановленого ст. 136 КЗпП України порядку покриття шкоди, заподіяної працівником, оскільки у звязку з перевищенням розміру шкоди середнього місячного заробітку позивача та його незгодою з наявністю вини у нестачі пального відповідач мав звернутися до суду з позовом про відшкодування завданої шкоди, а не стягувати шкоду на підставі розпорядження.

Відмовляючи в позові, суд вважав, що позивачем без поважних причин пропущено строк звернення до суду, однак з таким висновком погодитись не можна, тому що судом в порушення вимог ст. 215 ЦПК України не зазначено, з якого часу почався перебіг цього строку і мотиви, з яких суд вважав відсутніми поважні причини пропуску строку звернення до суду.

В силу ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Як викладено вище, про наявність розпорядження керівника підприємства щодо відрахування із заробітної плати суми нестачі пального позивача вчасно повідомлено не було. Звертаючись 8 липня 2009 р. до керівника КП «Автотрансобслуговування» з заявою про проведення контрольних вимірив витрат пального та отримавши акт від 25 серпня 2009 р. щодо перевищення нормативних показників витрат пального автомобілем, позивач сподівався на вирішення відповідачем питання стягнення нестачі на його користь.

За такого можна вважати, що остаточно про порушення своїх прав при покладенні відповідальності за шкоду ОСОБА_5 дізнався у вересні 2009 р., а тому, звернувшись з позовом до суду 9 грудня 2009 р., він не суттєво порушив встановлений законом строк звернення за захистом своїх трудових прав і колегія вважає за необхідне, враховуючи також, що порушення трудових прав позивача було грубим, поновити цей строк.

Також, вирішуючи спір, суд помилково виходив з того, що позивач відмовився від вимог про визнання незаконним наказу № 70 від 5 червня 2009 р., тому що в порядку, встановленому ст. ст.174, 205 ЦПК України, це питання судом не вирішувалось.

Таким чином, порушені права позивача підлягають захисту шляхом визнання незаконним наказу начальника КП «Автотрансобслуговування» № 70 від 5 червня 2009 року про утримання з ОСОБА_5 шкоди в розмірі 3296 грн. 70 коп., стягнення з відповідача на користь позивача 2212 грн. 18 коп. безпідставно утриманої заробітної плати та 300 грн. у відшкодування моральної шкоди.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди колегія суддів виходить з характеру та тривалості порушень прав позивача, обсягу його моральних страждань та зусиль, яких він доклав для їх захисту.

З урахуванням викладеного рішення суду в силу пункту 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України необхідно скасувати, ухвалити нове про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 2 квітня 2010 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_5 до комунального підприємства «Автотрансобслуговування» про визнання дій незаконними, стягнення незаконно утриманих сум та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ начальника комунального підприємства «Автотрансобслуговування» № 70 від 5 червня 2009 року про утримання з ОСОБА_5 шкоди в розмірі 3296 грн. 70 коп.

Стягнути з комунального підприємства «Автотрансобслуговування» на користь ОСОБА_5 2212 (дві тисячі двісті дванадцять) грн. 18 коп. безпідставно утриманої з липня 2009 року по січень 2010 року заробітної плати та 300 (триста) грн. у відшкодування моральної шкоди.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: