РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2010 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - Богонюка М.Я.,

суддів: Шашкіної С.А., Федоришина A.B. при секретарі - Качмар М.Я., за участю: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 1 жовтня 2009 року,-

встановила:

ПАТ «ПроКредитБанк» (далі - Кредитор) звернувся до суду із позовом про стягнення солідарно із позичальника ОСОБА_4 та поручителя ОСОБА_3Б, 4815,29 доларів США - суму основного боргу за кредитним договором від 16.05.2006 року, 1346,61 доларів США - суму відсотків, 717 доларів США - проценти за користування простроченим капіталом, 14627,91 доларів США - суму пені.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено повністю.

Вирішено питання судових витрат: стягнуто солідарно із відповідачів судовий збір у розмірі 115,92 доларів США, 30 грн. - витрати на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення оскаржили ОСОБА_4 та ОСОБА_3, просять його змінити і відмовити в задоволенні позову в частині стягнення пені та процентів за користування простроченим капіталом. Зазначають, що прострочення виконання зобов'язання за кредитним договором виникло не з вини позивальника, а з вини позивача, так як банк не приймав від них чергові платежі за користування кредитом, залишив без задоволення заяву позичальника про зміну графіка внесення платежів. Посилаються апелянти на те, що суд не взяв до уваги вимоги ч. З ст. 551 ЦК України про можливість зменшення розміру неустойки у разі значного його перевищення розміру збитків.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_1 на заперечення скарги, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її часткового задоволення з огляду на такі мотиви.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до договору про надання траншу №3.12698/0282 від 16.05.2006 року Кредитор надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 5500 доларів США на строк користування 48 місяців зі сплатою 18% річних. Погашення кредиту та відсотків за його користування здійснюється відповідно до погодженого сторонами Графіка.

Відповідно до договору поруки №0282-ДП ОСОБА_3 взяв на себе зобов'язання перед Кредитором відповідати за зазначеними вище зобов'язаннями ОСОБА_5 у повному обсязі.

Із матеріалів справи убачається, що на момент подання позовної заяви прострочення виконання зобов'язання ОСОБА_4 перед Кредитором становить 400 днів

і на час подання остаточних позовних вимог станом на 21.05.2009 року сума основного боргу становила 4815,29 доларів США та 1346,61 доларів США сума відсотків.

Таким чином рішення суду першої інстанції про наявність підстав та розміру дострокового повернення кредиту у розмірі 4815,29 доларів США і заборгованості по відсотках у розмірі 1346,61 доларів США відповідає матеріалам справи, чинному законодавству і сторонами не оспорюються.

Правильним є рішення суду і про стягнення 717 доларів США як плата за користування простроченим капіталом, оскільки позичальник, допустивши прострочення сплати основного боргу, безпідставно і безоплатно користувалась даними коштами. Ця сума відповідає наданому Кредитором розрахунку (а.с.53).

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для нарахування пені за порушення зобов'язань не ґрунтуються на договорі про надання траншу №3.12698/0282 від 16.05.2006 року, нормах матеріального права та наданих відповідачами доказах.

Відповідно до п. 5.7. зазначеного договору позичальник має право ініціювати внесення змін до Графіку. Зміст цього пункту дає підстави стверджувати, що зміна Графіку можлива лише за згодою сторін.

Так як зміни до Графіку сторонами не були погоджені, то ОСОБА_4 зобов'язана була дотримуватись встановленого 16.05.2006 року порядку і строків виконання зобов'язань.

Отже, посилання апелянтів стосовно неприйняття Кредитором чергових платежів позичальника суперечить зобов'язанням ОСОБА_4, до того ж, такі платежі позичальник могла безперешкодно внести на свій рахунок згідно п. 3.3.1. договору.

Крім цього слід зазначити, що згідно п. 2 ч. 1 ст. 537 ЦК України боржник має право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса в разі ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку.

Оскільки відповідачі не виконали цих вимог Закону то їх твердження про ухилення Кредитора від отримання платежів також є голослівними і не приймаються колегією суддів як неспроможні.

За змістом ч. З ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Із матеріалів справи убачається, що позичальник отримала кредит у розмірі 5500 доларів США, щомісячно здійснювала чергові платежі для повернення боргу та вносила проценти за користування ним. Приводом до виникнення заборгованості стала неузгодженість сторін у частині зміни Графіка повернення платежів. Внаслідок цього утворилась заборгованість по основному зобов'язанню в сумі 4815,29 доларів США.

Як убачається із позовної заяви, пеня за порушення відповідачами зобов'язання складає 14627,91 доларів США, що значно перевищує розмір збитків.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не врахував зазначених вище обставин, які мають істотне значення, і ухвалив рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення суми пені.

Відтак, в цій частині апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення змінити і на підставі ч. З ст. 551 ЦК України зменшити суму стягнення з 14627.91 доларів США до 4815 доларів США.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат в частині стягнення судового збору суд першої інстанції не врахував положення ч. 2 ст. 7 Декрету Кабінету Міністрів України від 21.01.1993 року №7-93 та Інструкції про порядок обчислення та справляння державного мита (затвердженого наказом Головної державної податкової інспекції України від 22.04.1993 року №15), відповідно до яких до правовідносин між резидентами не застосовуються положення про сплату державного мита в іноземній валюті при поданні до суду позовів в іноземній валюті.

Так як суд першої інстанції не врахував, що позивач є фінансовою устано- вою-резидентом тому помилково ухвалив рішення про стягнення з відповідачів судовий збір в іноземній валюті.

За таких обставин рішення в частині валюти стягнення судового збору слід змінити, стягнувши судовий збір в національній валюті.

Керуючись п. З ч. 1 ст. 307, п.п. З, 4 ст. 309, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_3 Богдановича задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 1 жовтня 2009 року в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ПроКре- дит Банк» про стягнення солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 пені змінити і ухвалити про зменшення розміру стягнення до 4815 доларів США.

Рішення в частині валюти стягнення судового збору змінити і ухвалити про стягнення солідарно із ОСОБА_4 та ОСОБА_3 923,77 грн. судового збору - еквівалент 115,92 доларів США.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: