Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
Справа № 2-5462/10
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі:

Головуючого судді Мазниці А.А.

При секретарі Ковальській Т.Г.

За участю:

Позивача ОСОБА_1

Представника відповідача ОСОБА_2

Розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дійсним та стягнення суми, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач у вересні 2009 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 на свою користь 217.814, 45 грн.,в тому числі 175.890, 00 грн. основного боргу, 33.235, 97 грн. процентів, 8.688, 48 грн. 3% річних, визнавши дійсним укладений між сторонами договір позики від 16.10.2007 р. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що на протязі серпня-вересня 2007 р. через сина відповідача ОСОБА_4 частками надав йому 22.000, 00 доларів США у вигляді позики на строк у три місяці, що ОСОБА_3 підтвердив шляхом оформлення відповідної розписки, втім борг погашений відповідачем не був, що дає позивачеві право вимагати повернення позики з урахуванням процентів на рівні облікової ставки НБУ та 3% річних.

У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, на їх задоволенні наполягав.

Представник відповідача позов не визнав, посилаючись на те, що ОСОБА_3 у спірних правовідносинах не є позичальником, будь-яких коштів позивача не отримував і про наявність боргу свого сина ОСОБА_4 довідався значно пізніше часу його виникнення, а розписка від 16.10.2007 р. була написана ним з метою врегулювання претензій кредиторів до останнього.

ОСОБА_4, залучений до участі у справі як відповідач (а.с. 26), до суду не зявився, за місцем реєстрації, підтвердженим даними адресного обліку (а.с. 32), не проживає (а.с. 36, 37), у звязку з чим про день та час розгляду справи був повідомлений шляхом публікації оголошення у пресі (а.с. 38).

Вислухавши пояснення осіб, що приймали участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 отримав від позивача ОСОБА_1 у вигляді позики 06.08.2007 р. 5.000, 00 доларів США на строк до 06.09.2007 р., 10.08.2007 р. 15.000, 00 доларів США на строк до 27.08.2007 р., 04.09.2007 р. 3.000, 00 доларів США на строк до 10.09.2007 р., про що видав відповідні розписки (а.с. 41-43).

28.09.2007 р. відповідачем ОСОБА_4 була складена узагальнююча розписка, в якій визначено, що його заборгованість перед позивачем за позиками, отриманими на здійснення комерційних операцій, за вирахуванням повернутої 1.000, 00 доларів США складає 22.000, 00 доларів США, які він зобовязується повернути до 05.10.2007 р. (а.с. 25).

16.10.2007 р. відповідачем ОСОБА_3 була складена розписка, в якій він зобовязався на протязі трьох місяців повернути позивачеві ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 22.000, 00 грн., отримані в останнього ОСОБА_4 за вищезазначеними розписками (а.с. 7).

Аналізуючи фактичні обставини справи, суд доходить висновку про те, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 виникли правовідносини позики, врегульовані положеннями ст. ст. 530, 1046-1050 ЦК України, а також загальними нормами зобовязального права. У цих правовідносинах відповідачем був порушений його обовязок, встановлений ст. ст. 526, 1049 ЦК України, у визначений договором строк повернути отриману суму, тим самим було порушене право позивача на своєчасне повернення наданої ним позики.

Посилання позивача на те, що фактично грошові кошти отримувалися ОСОБА_3, суд оцінює критично, оскільки ця обставина заперечувалася представником останнього, суперечить змісту вищезазначених розписок, складених ОСОБА_4, і не випливає зі змісту розписки від 16.10.2007 р., складеної ОСОБА_3

Стосовно правовідносин, що виниклі між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, обовязок, прийнятий на себе останнім, не є порукою у розумінні ст. ст. 553-559 ЦК України, оскільки домовленість між сторонами не містить притаманних їй елементів та була досягнута після того, як основне зобовязання було порушене боржником.

В той же час виходячи з засад диспозитивності цивільного законодавства, визначених ч. 1 ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, що не передбачений прямо актами цивільного законодавства, але відповідає його загальним засадам, або врегулювати у договорі, передбаченому актами цивільного законодавства, свої відносини, що не врегульовані цими актами, або відступити від положень законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд. Аналізуючи зміст розписки від 16.10.2007 р., суд доходить висновку про те, що між сторонами був укладений не передбачений прямо актами цивільного законодавства, втім такий, що не суперечить його загальним засадам, правочин, за яким ОСОБА_3 зобовязався у визначений строк виконати грошове зобовязання ОСОБА_4 перед кредитором ОСОБА_1 Оскільки при цьому основне зобовязання не припинилося, воно стало солідарним у розмінні ст. ст. 541, 543 ЦК України.

Згідно ст. 16 ЦПК України одною з форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обовязку в натурі.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Згідно ст. 536, 1048 ЦК України, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, а позикодавець має право на одержання від позичальника процентів за користування позикою, розмір яких у випадку не визначення його договором встановлюється на рівні облікової ставки НБУ.

Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обовязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

За викладених обставин суд вважає позовні вимоги в частині стягнення суми обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Позовні вимоги в частині визнання дійсним договору позики від 16.10.2007 р. задоволенню не підлягають, оскільки з встановлених судом фактичних обставин справи не вбачається, що такий укладався.

Згідно ст. 88 ЦПК України підлягають присудженню позивачеві з відповідачів судові витраті у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 16, 526, 530, 541, 543, 625, 1046-1050 ЦК України, ст. ст. 8, 10, 11, 57-60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3, ОСОБА_4 солідарно 217.814, 45 грн. (двісті сімнадцять тисяч вісімсот чотирнадцять гривень 45 коп.), в тому числі 175.890, 00 грн. основного боргу, 33.235, 97 грн. процентів, 8.688, 47 грн. 3% річних.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В порядку розподілу судових витрат стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3, ОСОБА_4 1.820, 00 грн. у рівних частках по 910, 00 грн. (девятсот десять гривень) з кожного.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про його апеляційне оскарження, якщо таку заяву не буде подано.

У випадку подання заяви про апеляційне оскарження, але не подання у двадцятиденний строк апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після закінчення такого строку.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає чинності після розгляду справи апеляційним судом.

Заява про апеляційне оскарження рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя А.А. Мазниця