Броварський міськрайонний суд Київської області
справа 2-122/10
РІШЕННЯ

Іменем України

07 червня 2010 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

Головуючого судді - Сердинського В.С.

при секретарях - Калита Н.М., Єпішиній В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

Позивач зазначав, що він та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 24 січня 1997 року. Від шлюбу у них з відповідачкою спільних дітей немає. У звязку з тим, що спільне життя з відповідачкою не склалося, шлюбні відносини між сторонами припинилися у травні 2009 року. З того ж часу спільне господарство не ведеться, примирення між позивачем та відповідачкою неможливе.

За час проживання в шлюбі сторонами було набуте майно: у вересні 2000 року придбана однокімнатна квартира № 19 в м. Бровари Київської області по вул. Грушевського, 15-а, балансова вартість 70 000 грн. 00 коп., 25 червня 2005 року придбали автомобіль марки ВАЗ 21013, 1981 року випуску, ринкова вартість 7 000 грн., який знаходиться на даний час в користуванні позивача, в кінці 2008 року придбали кухонний меблевий набір ринковою вартістю 4 000 грн., диван ринковою вартістю 3 000 грн., холодильник ринковою вартістю 3 500 грн., вбудовану шафу вартістю 3 000 грн., пральну машину ринковою вартістю 4 000 грн. Загальна вартість майна, що було придбано сторонами спільно під час шлюбу становить 94 500 грн. 00 коп. Угоди про добровільне розірвання шлюбу та добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто.

Посилаючись на викладене, просив суд розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 24 січня 1997 року відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 19, визнати право власності на ? частину однокімнатної квартири № 19 в м. Бровари Київської області по вул. Грушевського, 15-а, що є спільним сумісним майном подружжя, за ОСОБА_1 та на ? частини квартири - за ОСОБА_2 Також просив поділити інше майно, що є спільною сумісною власністю, виділивши ОСОБА_1 у власність автомобіль марки ВАЗ 21013, 1981 року випуску, ринкова вартість 7 000 грн. та пральну машину ринкова вартість 4 000 грн. на загальну суму 11 000 грн., а ОСОБА_2 виділити у власність кухонний меблевий набір ринковою вартістю 4 000 грн., диван ринковою вартістю 3 000 грн., вбудовану шафу вартістю 3 000 грн., холодильник ринковою вартістю 3 500 грн., на загальну суму 13 500 грн. та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 2 500 грн. в рахунок різниці вартості спільного сумісного майна подружжя, що підлягає поділу.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Додатково пояснив, що гроші на придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 подарував брат ОСОБА_5 як компенсацію за те, що позивач відмовився від своєї частки у спадщині після смерті батька на його користь.

В судовому засіданні відповідачка та представник відповідачки ОСОБА_6 позовні вимоги визнали частково, не заперечували проти розірвання шлюбу, пояснили, що сторони, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з 24 січня 1997 року проживали разом та вели спільне господарство до грудня 2008 року, поки ОСОБА_1 не став проживати з іншою жінкою. В період шлюбу за спільні кошти придбали автомобіль марки ВАЗ 1981 року випуску вартістю 7 000 грн., кухонний меблевий набір та вбудовану шафу, тому саме це майно є спільною сумісною власністю і підлягає поділу. Не заперечували, щоб позивачу у порядку поділу було виділено автомобіль, а ОСОБА_2 кухонний меблевий набір та вбудовану шафу. Інше майно спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 не вважають, бо холодильник та пральна машина були придбані ще під час попереднього шлюбу відповідачки. Просили суд звернути увагу на ту обставину, що позивач та його представник ні в позовній заяві, ні під час розгляду справу не назвали марку холодильника та пральної машини, які підлягають поділу. Диван було придбано донькою відповідачки для неї у подарунок ще у 2006 році, що підтверджується документально.

Стосовно визнання квартири АДРЕСА_2 сумісною власністю, зазначили, що відповідно до ч. 1 ст.24 Кодексу про шлюб та сімю України вона такою не є, оскільки придбана за особисті кошти ОСОБА_2 Відповідачка шляхом приватизації набула право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_3, що посвідчується розпорядженням Фонду комунального майна Броварської міської ради від 17 листопада 1997 року №1112. Іншим співвласником цієї квартири була донька відповідачки - ОСОБА_7 (до шлюбу Кирилюк) ОСОБА_8 знаходилася на 4 поверсі пятиповерхового будинку без ліфта, тому ОСОБА_2 вирішила продати трикімнатну квартиру, а замість неї придбати однокімнатну в новому будинку з ліфтом, бо мала захворювання ніг, що врешті призвело до операції по заміні суглоба. Донька відповідачки ОСОБА_7 погодилася з пропозицією матері щодо продажу, оскільки вона на той момент уже мала свою сімю і проживала окремо від матері.

Пояснили, що згідно з договором купівлі-продажу від 02.09.2000 року ОСОБА_2 разом з донькою ОСОБА_7 продали трикімнатну приватизовану квартиру, а через три дні - 05.09.2000 року - ОСОБА_2 придбала на підставі договору купівлі-продажу однокімнатну квартиру за кошти отримані з продажу попередньої квартири. При цьому позивач ОСОБА_1 у нотаріуса, який посвідчував договір купівлі-продажу спірної квартири, не був, участі у придбанні квартири не брав, так як не мав жодного відношення до коштів, на які вона придбавалася. Просили суд прийняти до уваги, що в договорі вказана не реальна ціна 11 700 грн., за якою відповідачка разом з донькою продала трикімнатну квартиру, а згідно її інвентаризаційної оцінки вартість становить 11653 грн. Фактично ж трикімнатну квартиру відповідачка продала за 7500 доларів США. Донька відповідачки грошей з коштів за продану квартиру не брала, бо у подальшому ця квартира планувалася для сина ОСОБА_7, тобто онука відповідачки. На придбання спірної однокімнатної квартири ОСОБА_2 витратила шість тисяч доларів США, однокімнатна квартира розташована в новому будинку, тому інвентаризаційна ціна, вказана в договорі від 05 вересня 2000 року є відображенням реальної вартості, а решту коштів вона витратила на ремонт новопридбаного житла. Просили суд прийняти до уваги ту обставину, що позивач і відповідачка одружилися у 1997 році, але відповідачка не реєструвала позивача в трикімнатній квартирі взагалі, а в придбану у 2000 році однокімнатну -зареєструвала лише 29 травня 2002 року. Зазначили, що позивач ОСОБА_1 не мав постійної роботи, не мав доходів, які б міг вкласти в придбання спірної квартири. Вважають, що заява брата позивача ОСОБА_5 від 25 листопада 2009 року про те, що останній віддав позивачу у 2000 році його частку у спадщині після смерті батька грошима у сумі 15000 грн. є спробою ввести суд в оману. Як вбачається з копії спадкової справи, ОСОБА_9 помер 1 січня 1996 року, а 27 листопада 1995 року, тобто за місяць і пять днів до смерті, він склав заповіт на імя доньки ОСОБА_10, яка спадщину, що відкрилася внаслідок смерті батька, прийняла. За таких обставин ні позивач, ні його брат ОСОБА_5 спадкоємцями після смерті батька не були, окрім того ОСОБА_1 не мав права на обовязкову частку у спадщині, тому і відмовлятися він ні від чого не міг, а відповідно і компенсувати йому ОСОБА_5, який сам не був спадкоємцем, нічого не повинен. Вважають, що сторона позивача не довела підставність своїх вимог щодо визнання спільною сумісною власністю позивача та відповідачки квартири АДРЕСА_4, дивана, холодильника та пральної машини, а тому просили в поділі вказаного майна позивачу відмовити. Не заперечували, щоб шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд розірвав, та в порядку поділу спільного майна виділив у власність позивачу автомобіль ВА321013, а відповідачці шафу-купе та кухонний меблевий набір.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показав, що в 2006 році він з дружиною купили у ОСОБА_2 та ОСОБА_12 трикімнатну квартиру за 7 500 доларів США., під час укладення договору купівлі-продажу були присутні- відповідачка, донька відповідачки та чоловік доньки.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_13 колишній зять відповідачки показав, що коли він був одружений з донькою відповідачки ОСОБА_12, він тоді познайомився з позивачем. Позивач і відповідачка проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1. Так як у відповідачки були хворі ноги, виникла необхідність продати її квартиру і купити нову в будинку з ліфтом. Він був присутній при розрахунку за квартиру. Продали квартиру за 7500 доларів США та купили нову за 6 000 доларів США, а за 1 500 доларів США зробили ремонт. Гроші позивач в квартиру не вкладав. Стосовно брата позивача нічого не знає, з його родичами не спілкувався.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_14, знайома відповідачки, показала, що стосовно проживання позивача та відповідачки все знає. Коли відповідачка з ним познайомилась, то в нього свого майна ніякого не було. В кваритру він своїх коштів не вкладав. Знає зі слів відповідачки, що нову квартиру вона купила за 6 000 доларів США.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7, донька відповідачки, показала, що в 1997 році її мати одружилась з ОСОБА_1 Він на той час ніде не був прописаний та не працював. В 2000 році вона з матрію вирішили продати квартиру на 4 поверсі АДРЕСА_5, так як у матері були проблеми з ногами. ОСОБА_8 продали за 7 500 доларів США, а нову купили за 6 000 доларів США АДРЕСА_6. Від продажу квартири залишилось 1 500 доларів США, які були використані на ремонт квартири. Позивач грошей на квартиру не давав. Рік проживав у гуртожитку, коли прийшов проживати до них, у нього була тілька одна сумка з речами, а її чоловік давав йому свої особисті речі. При купівлі-продажу трикімнатної квартири були присутні покупці ОСОБА_15 та ОСОБА_13, вона та її чоловік. Гроші перевірили на місці.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачки, представника відповідачки, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. У відповідності до ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_16 24 січня 1997 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ОК № 081342. (а.с.6). Від спільного подружнього життя дітей не мають.

Відповідачці ОСОБА_2 та її доньці Кирилюк (після реєстрації шлюбу ОСОБА_7) Т.М. на праві власності належала трикімнатна квартира АДРЕСА_7, що посвідчується Розпорядженням Фонду комунального майна Броварської міської ради від 17.11.1997 року №1112 про передачу квартири у приватну спільну сумісну власність. Згідно довідки за формою №3 від 04.11.1997 року №1932, що видана ЖЕК №4, квартира знаходилася на 4 поверсі 5-типоверхового будинку, власник особового рахунку ОСОБА_2, склад сімї 2 особи: сама ОСОБА_2 та донька ОСОБА_12.

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 02 вересня 2000 року за реєстровим номером 5971, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_17, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 продали квартиру АДРЕСА_8 ОСОБА_15 та ОСОБА_11 (а.с.37). Спірна квартира АДРЕСА_4 була придбана на імя відповідачки ОСОБА_2 05 вересня 2000 року на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 вересня 2000 року за реєстровим номером 6030, посвідченим приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_17, що підтверджується вказаним договором (а.с.21-22) та довідкою Комунального підприємства Броварської міської ради «Броварське БТІ» від 29 грудня 2009 року (а.с.54).

Суд приймає до уваги покази свідків ОСОБА_11 - покупця квартири АДРЕСА_9, ОСОБА_13, ОСОБА_7 щодо дійсної ціни сім з половиною тисяч доларів США, за якою ОСОБА_11 та ОСОБА_7 купили, а ОСОБА_2 та ОСОБА_7 продали трикімнатну квартиру, а також покази свідків ОСОБА_13, ОСОБА_7, ОСОБА_14, що позивач коштів у придбання квартири не вкладав. Згідно ст. 24 Кодексу про шлюб та сімю України, що був чинним на час придбання спірної квартири, вказана квартира не є спільним сумісним майном подружжя.

Суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_10 є особистим майном відповідачки ОСОБА_2, оскільки в її придбання були вкладені кошти з продажу квартири АДРЕСА_11, що належала на праві власності відповідачці та її доньці. Суд при цьому бере до уваги, що спірна однокімнатна квартира була придбана на імя відповідачки через три дні після продажу трикімнатної, що ОСОБА_1 при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири у нотаріальній конторі не був, в спірній квартирі зареєстрований лише з 29 травня 2002 року. Не заслуговує на увагу суду заява брата позивача ОСОБА_5 від 25 листопада 2009 року, в якій він повідомляє суд, що ОСОБА_1 відмовився на його користь від спадщини, яка відкрилася після смерті їх батька ОСОБА_9, а він компенсував (подарував) брату 25 серпня 2000 року його частку у спадщині грошима у сумі 15000 гривень, оскільки вказана заява повністю спростовується матеріалами спадкової справи №93 за 1996 рік, відкритої Лановецькою державною нотаріальною конторою Тернопільської області щодо майна ОСОБА_9 , померлого 01 січня 1996 року, з якої вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 спадкоємцями після смерті батька не були, бо згідно заповіту від 27 листопада 1995 року ОСОБА_9 заповів майно доньці ОСОБА_10, яка спадщину, що відкрилася внаслідок смерті батька, прийняла. Інших спадкоємців у спадковій справі не зазначено.

Суд не вважає спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 холодильник, пральну машину та диван, оскільки в позовній заяві побутова техніка не ідентифікована, тобто не вказано марку(назву), що стосується дивану, то в гарантійному талоні зазначено, що диван «Ника» було замовлено та куплено 20 липня 2006 року ОСОБА_7 за 1850 грн. (а.с.23-24). В судовому засіданні представник позивача також не зміг назвати суду які саме холодильник і пральна машина підлягають поділу. Позивачем не спростовано пояснення відповідачки, що у шлюбі з ОСОБА_1 вони пральну машину і холодильник не придбавали, а користувалися її дошлюбними речами.

На думку суду, спільним майном подружжя ОСОБА_1 є автомобіль ВАЗ 21013, 1981 року випуску, кузов № НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_2, придбаний на імя ОСОБА_1 згідно біржової угоди купівлі-продажу транспортного засобу від 25.06.2005 року вартістю 7000 грн.(а.с.8), кухонний меблевий набір вартістю 4000 грн., вбудована шафа вартістю 3000 грн.

Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до обгрунтованого висновку про часткове задоволення позову в частині поділу автомобіля марки ВАЗ 1981 року випуску вартістю 7 000 грн., кухонного меблевого набору та вбудованої шафи, вважає, що сторона позивача не довела підставність своїх вимог щодо визнання спільною сумісною власністю позивача та відповідачки квартири АДРЕСА_4, дивана, холодильника та пральної машини.

Сторони тривалий час разом не проживають, спільне господарство не ведуть, подружніх стосунків не підтримують.

За таких обставин суд також приходить до обґрунтованого висновку про те, що шлюб носить формальний характер та підлягає розірванню.

Керуючись ст.ст.69-71,112 Сімейного кодексу України, ст. ст. 57, 60, 214,215 ЦПК України , суд

вирішив:

Шлюб між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, що був зареєстрований 24 січня 1997 року відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської обалсті, актовий запис № 19 розірвати.

Позов в частині поділу спільного майна подружжя задовольнити частково.

Виділити у власність ОСОБА_1 автомобіль марки ВАЗ-21013, 1981 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3, вартістю 7 000 (сім тисяч) грн. 00 коп.

Виділити у власність ОСОБА_2 кухонний меблевий набір вартістю 4 000 (чотири тисячі) грн. та вбудовану шафу вартістю 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

При видачі свідоцтва про розірвання шлюбу в органах РАЦС зобовязати ОСОБА_1 сплатити державне мито в розмірі 17 грн., ОСОБА_2 від сплати державного мита звільнити.

На рішення може бути подана заява про апеляційне оскарження протягом десяти днів, апеляційна скарга до Апеляційного суду Київської області подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя В.С.Сердинський