Справа № 2-1877/10
Провадження № 2-1877/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2010 року Заводський районний суд м. Миколаєва

у складі: головуючого судді Агєєвої Л.І.

при секретарі Черно А.В.

адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення з домоволодіння № 165/7 по вул. Дзержинського в місті Миколаєві без надання іншого житлового приміщення, мотивуючи тим, що вказане домоволодіння належить йому на праві власності, але відповідачі без його згоди і дозволу зареєструвалися та мешкають в домі, що не дає йому змоги користуватися своєю власністю, вселитися та мешкати зі своєю родиною. Добровільно знятися з реєстрації та виселитися з дому відповідачі не бажають.

В судовому засіданні представник відповідача, його дружина ОСОБА_8, позов підтримала та просила його задовольнити. Додатково вказала, що спірний дім потрібен для проживання їхньої родини, оскільки іншого житла в них не має.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей позов не визнали, посилаючись на те, що їм та дітям потрібне житло, тому виселятися та зніматися з реєстрації з адреси спірного домоволодіння вони не бажають. Не заперечували, що мешкають в домі без згоди позивача.

Представник третьої особи Служби у справах дітей адміністрації Заводського району просила позов залишити без задоволення, виходячи з інтересів дітей та відсутністю в них житла і реєстрації.

Заслухав сторони, свідків, дослідивши матеріали справи та додаткові документи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Судом встановлено, що позивачу, згідно рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 червня 2009 року, належить на праві власності 1/20 частина житлового будинку № 165 по вул. Дзержинського в м. Миколаєві.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 24 вересня 2009 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва було змінено в частині визнання права власності та за позивачем визнано право власності на 10/100 частини домоволодіння № 165 по вул. Дзержинського в м. Миколаєві.

На даний час згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.12.2009 року ОСОБА_2 є власником житлового будинку № 165/7 в м. Миколаєві(виділ в окрему адресу 10/100 частини домоволодіння № 165 по вул. Дзержинського).

Також рішенням Заводського районного суду від 24 червня 2009 року було встановлено, що громадянин ОСОБА_9 ОСОБА_2 познайомившись з відповідачкою ОСОБА_3 в 2003 році мав намір з нею одружитися, тому перерахував їй грошові кошти з метою придбання нерухомості для сумісного проживання. ОСОБА_3 придбала спірне житло на своє імя і зареєструвала в ММ БТІ.

15.07.2008 року позивач звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на частину домоволодіння та визнання права власності на грошові кошти, мотивуючи тим, що в червні 2008 року приїхав в місто ОСОБА_10, але відповідачка ОСОБА_3 не впустила його до будинку, оскільки мешкала там з іншим чоловіком.

В свою чергу, ОСОБА_3 29.01.2009 року зареєструвалася разом зі своїм сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в спірній частині домоволодіння, а пізніше, вже після ухвалення рішення Заводським районним судом від 24.06.2009 року на користь позивача ОСОБА_2,23.07.2009 року зареєструвала свою подругу ОСОБА_5 і її неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 (Довідка Форма № 3 від 05.11.2009 р. № 4032).

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 не заперечувала, що їй було відомо про те, що ухвалою Заводського районного суду від 16.10.2009 р., в порядку забезпечення позову, на спірне житло був накладений арешт, також знала і про ухвалене судом рішення не на її користь.

Судом також встановлено, що до реєстрації відповідачів в спірному житлі вони мали реєстрацію в різних населених пунктах Миколаївської області, а також постійно знімали житло в місті Миколаєві, оскільки власного житла не мали.

Так, відповідачка ОСОБА_3 станом на 28.09.1999 р. була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_4, де знаходилася на реєстрації до 30.05.2001 року. Потім, 15.06.2001 року була зареєстрована за місцем мешкання своїх родичів в смт. Казанка Миколаївської області. З 2002 року стала мешкати в місті Миколаєві. В свою чергу, син ОСОБА_3 згідно довідки Киряківської загальноосвітньої школи 1-111 Миколаївського району Миколаївської області № 16 від 22.01.2009 р. був учнем 4 класу у 2008-2009 навчальному році.

Відповідачка ОСОБА_5 до реєстрації в спірному житлі також була зареєстрована в Миколаївській області. В судовому засіданні вказала, що в місті Миколаєві знімала для себе і дітей різне житло.

Доказів того, що відповідачі знаходилися на квартирному обліку як особи, які потребують житло суду не надано.

Допитаний у суді свідок ОСОБА_11 суду показав, що зареєстрований і постійно мешкає в частині домоволодіння по вул. Дзержинського, 165 з 2006 року. Представника позивача та відповідачів він не знає і не бачив, знає, що в спірному житлі, яке знаходиться поряд з його житлом, мешкають чоловік та жінка з дитиною.

Допитаний у суді свідок ОСОБА_10 суду показала, що раніше мешкала за адресою вул. Дзержинського, 165, де в неї була приватна власність частина домоволодіння. Спірне житло продавала вона. Також свідку відомо, що в домі зареєстровані люди, які ніколи там не мешкали, якщо б в домі були маленькі діти, то у дворі про це було б відомо іншим мешканцям.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 30.01.2010 р. без №, складеного спеціалістом служби у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва ОСОБА_12, мешкання в спірному житлі відповідачки ОСОБА_5 з її дітьми було вказане лише зі слів ОСОБА_3, оскільки під час виходу вони були відсутні. Вже при складанні акту від 02.03.2010 року ОСОБА_5 знаходилася в домі. Зі слів опитаних сусідів, в спірному житлі постійно мешкає ОСОБА_3 з сином ОСОБА_13, стосовно ОСОБА_5 і її малолітніх дітей сусіди не можуть стверджувати, що вказані особи постійно тут проживають, оскільки не знають.

Згідно технічного паспорту від 26.12.2009 року житлового будинку № 165/7 по вул. Дзержинського загальна площа спірного житла складає 37,4 кв.м, із яких 24,6 кв.м житлова площа і 12,8 кв. м допоміжна площа, в самому домі є тільки одна кімната, кухня і санвузол.

Положеннями ст. 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Враховуючи, що позивач своєї згоди на вселення відповідачів до спірного житла не надавав, останні права власності на спірне житло не мають, не є членами родини позивача, а також того, що в суді не добуто доказів постійного мешкання в спірному житлі відповідачки ОСОБА_5 та її малолітніх дітей, інших обставин, що стосуються зміни в сімейному житті самого позивача, суд і вважає позов таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Що стосується посилання адвоката ОСОБА_1 в захист інтересів відповідачки ОСОБА_3 на те, що позивач є громадянином іншої держави, а неповнолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_5 громадяни України, тому треба з урахуванням їх інтересів відмовити в задоволенні позову, то з такими доводами погодитися не можна виходячи з наступного:

Ст. 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обовязки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Стаття 41 Конституції України конкретно вказує на те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку визначеному законом і ніхто не можу бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 13, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 втратившими право користування житловим приміщенням домоволодіння №165/7 по вул. Дзержинського в місті Миколаєві.

Виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з домоволодіння №165/7 по вул. Дзержинського в місті Миколаєві без надання іншого житлового приміщення.

Рішення набуває законної сили протягом 10 днів.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через місцевий суд шляхом подання в 10 денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і подання після цього протягом 20 днів апеляційної скарги.

Суддя: Агєєва Л.І.