Київський районний суд м. Полтави
Справа № 2-735/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2010 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого - судді Самсонової О.А..

при секретарі - Півень Я.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», ОСОБА_3 про визнання розповсюдженої інформації такою, що не відповідає дійсності, зобовязання вчинити дії та про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання розповсюдженої відносно нього інформації такою, що не відповідає дійсності, зобовязання вчинити дії та про відшкодування моральної шкоди. В первісній позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог посилався на те, що працював в ВАТ «Банк «Фінанси та кредит». У квітні-травні 2008 року керуючий Полтавським РУ ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звинуватив позивача у використанні без дозволу банківських чіп-карток в особистих цілях, а відповідно - у розкраданні банківських коштів. Також за наказом керуючого начальник служби безпеки банку ОСОБА_4 їздив за місцем роботи батьків позивача у м.Котельву, де в присутності сторонніх осіб розповсюдив інформацію про те, що ОСОБА_1 прокрався. Крім того, в електронній мережі філії банку за наказом керуючого філією ОСОБА_3І була розповсюджена інформація про те, що позивач є крадієм, і щоб з ним ніхто з працівників банку не спілкувався, за порушення цього наказу працівникам погрожували звільненням. Більше місяця його не допускали до роботи, він був вимушений приходити на роботу та чекати біля дивану на якесь доручення. Внаслідок таких дій відповідачів позивачу було завдано значної моральної шкоди, яка крім моральних переживань полягала в тому, що тривалий час він не міг працевлаштуватись. Також вказаними діями було принижено його честь та гідність. Тому позивач просив суд визнати інформацію про те, що ОСОБА_1 крадій, прокрався та причетний до використання банківських чіп-карток в особистих цілях, розповсюджену ПРУ ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та його керуючим ОСОБА_3, такою, що не відповідає дійсності, зобовязати ОСОБА_3 публічно вибачитись перед позивачем за розповсюдження неправдивої інформації, стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»на його користь 10000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач та його представник уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, вважаючи його безпідставним. В задоволенні позовних вимог просив відмовити. Після оголошеної перерви в засідання не зявився, клопотань про відкладення розгляду справи суду не подавав.

Відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 в судове засідання також не зявились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи.

Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не зявились.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 18 листопада 2008 року з врахуванням змін, внесених ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 03 лютого 2009 року, встановлено, що ОСОБА_5 наказом від 08 травня 2008 року по Полтавському РУ ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» №268-К був звільнений з посади старшого інженера сектора супроводження засобів електронного бізнесу незаконно. У звзку з цим вказаними судовими рішеннями позивача було поновлено на роботі.

Вказані обставини на підставі ч.3 ст.61 ЦПК України є встановленими, а тому доказуванню не підлягають.

Звільненню позивача передувало проведення службової перевірки по факту привласнення коштів банку шляхом використання корпоративних безлімітних чіп-карток «Київстар». Згідно висновку за матеріалами вказаної службової перевірки від 28 березня 2008 року, яка проводилась начальником служби безпеки банку ОСОБА_4, рекомендовано ОСОБА_1 визнати причетним до зловживання покладеними на нього обовязками та самовільного без відповідного дозволу неодноразового використання банківських чіп-карток в особистих цілях. На підставі вказаного звіту, за заявою керуючого філією ПРУ «Банк «Фінанси та Кредит» прокурором м.Полтави від 11 квітня 2008 року за фактом несанкціонованого втручання в роботу електронно-обчислювальних машин банку порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.361 КК України.

За результатами службового розслідування відповідач звернувся до позивача з вимогою погасити заборгованість, на що одержав відмову.

Після відмови позивача сплатити кошти, він був фактично відсторонений від роботи.

Таким чином суд приходить до висновку про наявність між сторонами спору з питань несанкціонованого використання банківських чіп-карток.

Також судом встановлено, що в електронній мережі філії банку в квітні-травні 2008 року зявилась інформація про те, що позивач прокрався, і щоб з ним ніхто з працівників банку не спілкувався, за порушення цього наказу працівникам погрожували звільненням.

Повідомлення було викладено у формі «бігучого» рядка на моніторах компютерів позивачів, та зявлялось, коли компютери знаходились в режимі очікування.

Крім того, у вказаний період начальник служби безпеки банку ОСОБА_4 здійснив поїздку у м.Котельву, де розшукав батька позивача ОСОБА_6. При цьому ОСОБА_4 ОСОБА_7 також розповів про те, що його син прокрався, та просив сприяння у поверненні коштів банку.

Зазначені дії не можуть бути розцінені як поширення інформації в контексті ст.277 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.277 ЦПК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» в п.15. вказує, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Як пояснили суду допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, і в тексті «бігучого» рядка в компютерній мережі банку, і в розповіді ОСОБА_4 відносно позивача йшлося про те, що позивач «прокрався». Даний вислів є мовним зворотом, який свідчить про висловлення власної думки його автора.

Відповідно до ст.47-1 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Оскільки повідомлення в компютерній мережі банку не містило фактичних даних, як то викладу та кваліфікації дій позивача із зазначенням конкретних фактів, сум та обставин, воно не може бути розцінено як поширення інформації.

Будь-яких доказів, що такі фактичні дані повідомлялись будь-кому із сторонніх осіб керівником служби безпеки банку ОСОБА_4 суду також надані не були. Згідно показань свідка ОСОБА_10, в розмові з якоюсь знайомою особою під час його поїздки в Котельву ОСОБА_4 також казав про те, що ОСОБА_1 «прокрався», тобто також вживав відповідні мовні засоби, не викладаючи фактичних даних.

Будь-яких доказів того, що відповідачами відносно позивача неправдива інформація повідомлялась іншим банківським установам, в яких ОСОБА_1 мав намір працевлаштуватись, і які цікавились його характеристикою в ПРУ «Банк «Фінанси та Кредит», суду сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі, надано не було.

На підставі викладеного, встановивши викладені вище факти некоректної поведінки працівників відповідача Полтавської філії АТ «Банк «Фінанси та Кредит» по відношенню до позивача, суд приходить до висновку про відсутність підстав для встановлення факту поширення відповідачем щодо позивача інформації, яка не відповідає дійсності.

При цьому суд також бере до уваги відсутність доказів, що свідчили б про наявність вказівки відповідача ОСОБА_3 на вчинення підлеглими йому працівниками вказаних дій відносно позивача, крім факту не допуску до роботи.

Тому в задоволенні позовної вимоги про визнання розповсюдженої відповідачами відносно позивача інформації такою, що не відповідає дійсності, необхідно відмовити.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про зобовязання ОСОБА_3 публічно перед ним вибачитись, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» звертає увагу на те, що суд не вправі зобовязувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК.

Тому позовна вимога про зобовязання відповідача ОСОБА_3 вибачитись на законі не ґрунтується, в її задоволенні необхідно відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Оскільки судом не встановлено вчинення відповідачами неправомірних дій відносно позивача, також не підлягає до задоволення і позовна вимога ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди.

У звязку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.209, 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», ОСОБА_3 про визнання розповсюдженої інформації такою, що не відповідає дійсності, зобовязання вчинити дії та про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційні скарги на рішення суду у 10-денний термін з дня його проголошення, а особами, що буди відсутні в судовому засіданні протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Головуючий О.А.Самсонова

27.08.2010