Справа № 2-871/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2010 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі головуючого судді Дігтяр М.І. при секретарі П»явка Н.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Зіньків справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та процентів за договором позики, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути на його користь 192087 гривень 27 коп. боргу та 23768 гривень проценти за користування позикою, стягнути судові витрати в сумі 1820 грн.

У судовому засіданні відповідач та представник відповідача ОСОБА_3, залучений до участі у справі за усною заявою відповідача в порядку ч.6 ст.42 ЦПК України проти факту одержання грошових коштів в позику від позивача не заперечили. Відповідач наддав суду відзив на позовну заяву в якому просить суд в частині стягнення процентів за користування позикою відмовити позивачу, так як про нарахування процентів сторонни не домовлялись.

Заслухавши пояснення сторін, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 20 лютого 2008 р., 16 травня 2008 р., 5 червня 2008 р., 18 липня 2008 р., 4 серпня 2008 р.,10 листопада 2008 р., 24 квітня 2009 р., 9 липня 2009 р., 10 серпня 2009 р., 10 вересня 2009 р., 2 листопада 2009 р., 7 грудня 2009 р., 11 січня 2019 р., 10 лютого 2010 р., 25 лютого 2010 р., 4 березня 2010 р., 8 квітня 2010 р., 11 травня 2010 р. позивач передав у власність відповідача грошові кошти 149913 гривень 66 копійок на придбання квартири та сплату поточних платежів по кредитному договору № 160/0208/71-021 від 20.02.2008 р. На підтвердження укладення договору позики відповідач представив розписки позивачу, якими посвідчив передавання йому позивачем зазначеної грошової суми. Згідно розписок відповідач зобовязаний повернути суму позики на першу вимогу позивача в повному обсязі у порядку та спосіб визначений ним, як позикодавцем. Позивачем надіслано 2.03.2010 р. на адресу відповідача вимогу про повернення позики в розмірі 192974 гривні 48 копійок, але не менше 24152 американських доларів по курсу НБУ на момент фактичного повернення.

Відповідач надав суду докази якими підтверджуються обставини сплати позичених грошей по кредитному договору № 160/0208/71-021 від 20.02.2008 р. де вона виступає поручителем згідно договору поруки 1601/0208/71-021-Р-1 укладеним з ПАТ «Сведбанк».

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повідомили про обставини передачі позивачем грошових коштів у власність відповідача в приміщенні Полтавського відділення №2 ПАТ «Сведбанк» м.Полтава, вул.. Ватутіна, 2 куди вони разом ним на його прохання їздили на власному автомобілі в лютому місяці 2008 року коли відповідач придбавала квартиру та ще кілька разів протягом 2008-2010 років.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

В порядку ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення до суду відповідач не виконала взяті на себе зобовязання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернула.

Позивач не надав суду доказів про предявлення відповідачу вимоги про повернення позики наданої після 2.03.2010 р., дати надсилання вимоги про повернення 192974 гривень 48 копійок, на суму 1191,71 грн. але не менше 150 американських доларів по курсу НБУ на момент фактичного повернення.

Позивач не змінював розмір позовних вимог. Національний банк України на 02.08.2010 р. встановив офіційний курс гривні до долара США ( код валюти 840 USD) у співвідношенні 100 доларів США - 789.2700 гривень.

Таким чином, на дату ухвалення судом рішення загальна сума боргу відповідача за договорами позики складає суму 190742 гривні 88 коп. - еквівалент 24167 американських доларів по курсу НБУ.

Відповідно до частини першої статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи викладене, суд вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню заявлені позовні вимоги позивача про стягнення процентів в розмірі річної ставки НБУ від суми боргу за користування запозиченими коштами, оскільки розмір відсотків позивачем визначено та нараховані самостійно, без урахуванням умов договору, яким не було передбачено сплати процентів за користування позикою, що суперечить вимогам цивільного законодавства.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та процентів за договором позики підлягає задоволенню в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики в сумі 190742 гривні 88 коп., та відмовляє в частині позовних вимог щодо стягнення на користь ОСОБА_1 процентів за користування позикою.

Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує до стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача понесені судові витрати по сплаті державного мита в сумі 1700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 526, 651, 1046-1049 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 58, 88, 208, 212-215, 218, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_2. Зіньківський район, Полтавська область на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 190742 гривні 88 коп., судовий збір на суму 1700,00 грн. витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн., а всього на загальну суму 192562,88 (сто девяносто дві тисячі пятсот шістдесят дві гривні 88 копійок) грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області протягом 20-ти днів після подачі заяви про апеляційне оскарження, яку може бути подано протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення.

СуддяОСОБА_6