Справа № 2-378/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2010 року місто Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі судді Музичук Н.Ю.

при секретарі Радюк Ю.Ю.

з участю представника позивача ОСОБА_1

з участю представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши під час відкритого судового засідання в місті Рівне цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення заборгованості по кредитному договору на заставлене майно та зустрічному позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсними кредитного договору №0708/31 від 14.08.29007 року та договору застави автотранспорту №0708/31/ТЗ

ВСТАНОВИВ:

Позивач за первісним позовом - публічне акціонерне товариство «Приват Банк» звернувся до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на рухоме майно, що є предметом застави згідно до договору застави № 0708/31/ТЗ, укладеного між сторонами.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те. що вказаний договір застави забезпечує виконання кредитного договору № 0708/31 від 14.08.2007р. який укладений також сторонами даного спору, а також на неналежне виконання відповідачем умов останнього. Також зазначає про порушення відповідачем укладеного між сторонами кредитного договору № 0708/31 від 14.08.2007р. в частині несвоєчасного виконання грошових зобов'язань за ним, та договору застави № 0708/31/ТЗ від 14.08.2007р. в частині не передачі в заклад позивачу предмета застави - транспортних засобів.

22.10.2009 Року у справі ухвалено заочне рішення, яке ухвалою від 24.12.2009 р. скасоване та справа призначена до розгляду у загальному порядку.

В поданій до суду зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 просить визнати недійсним повністю кредитний договір № 0708/31 від 14.08.2007р. та договір застави автотранспорту № 0708/31/ТЗ, укладені між позивачем та відповідачем. Свої вимоги мотивує тим. що визначення іноземної валюти у якості валюти кредитного договору суперечить нормам Конституції України та Законів України, оскільки законним платіжним засобом на всій території України є гривня, а тому грошове зобов'язання у договорі повинно бути виражено в національній валюті України. Крім того, недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність право чину щодо його забезпечення. Відповідно договір застави автотранспорту № 0708/31/ТЗ від 14.08.2007р. також підлягає визнанню недійсним повністю, відповідно до ч.2 ст. 548 ЦК України.

В поданих до суду запереченням представник позивача зустрічну позовну заяву не визнав. Вважає, що, надаючи кредит ОСОБА_3, Приватбанк діяв у відповідності до чинного законодавства України. Просив відмовити ОСОБА_3 в задоволенні зустрічного позову за безпідставністю.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, уточнив про суму прострочених процентів 1439,33 Євро, крім того наявна прострочена заборгованість по сумі кредиту, доказів про направлення відповідачу вимоги Банку про передачу предметів застави в розпорядження позивача надати не може, просив задовольнити позов та для погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 39495. 05 євро. звернути стягнення на предмет застави. Щодо зустрічних позовних вимог вважає їх безпідставними, дії позивача по наданню ОСОБА_3 кредиту в іноземній валюті правомірними, такими що відповідають положенням Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», не суперечить положенням Конституції України та чинному Цивільному законодавству.

Відповідач та представник, відповідача в судовому засіданні проти первісного позову заперечували, в поясненнях вказали на недотримання позивачем встановленої процедури по виконанню договору застави на непред'явлення вимог Банку про передачу предметів застави, відсутність ознак попереднього договору між сторонами згідно ст. 635 п.4. ЦК України, відсутність механізму визначення ціни предмету, чим порушується принцип справедливості, встановлений відповідно до положень ст. 3 ЦК України, просив у позові відмовити повністю та задовольнити зустрічні позовні вимоги до позивача.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Судом встановлено наступне.

Згідно договору № 0708/31 від 14.08.2007р. позивач надав відповідачу кредит в розмірі 45000 євро, зі сплатою 15 % річних за його користування на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 10.08.2012 року (далі - кредитний договір).

Згідно до договору застави № 0708/31 /ТЗ від 14.08.2007р. (далі - договір застави), відповідач для забезпечення виконання зазначеного кредитного договору надав в заставу позивачу транспортні засоби:

ОСОБА_4 5410. 1986 року випуску, тип ТЗ - сідловий тягач - Е, № кузова/шасі 128911, реєстраційний номер - 01638 РО, заставною вартістю 65156,25 грн.;

ОСОБА_4 DAF 95ХF430, 1999 року випуску, тип ТЗ - вантажний - С сідловий тягач, кузов/шасі № ХLRTE47ХSOE495594, реєстраційний номер НОМЕР_1, заставною вартістю 208500,00 грн.;

Напівпричіп Расton ТХL 339, 1998 року випуску, тип ТЗ - напівпричіп тентований, № кузова/шасі ХLDTXD2, реєстраційний номер ВК 3845 XX, заставною вартістю 208500,00 грн.

Вказане майно, згідно до п. 7 договору застави, лишилося у володінні та користуванні відповідача.

В порушення умов кредитного договору відповідачем станом на 17.03.2009р. допущено прострочену заборгованість у розмірі 39495,05 євро, яка складається з : 36126.59 євро - кредиту; 1439.33 євро - по процентам; 1929,12 євро - штрафні санкції.

Позовна вимога стосовно передачі позивачу в заклад не підлягає задоволенню у зв'язку із наступним.

Згідно до ст. 44 закону України «Про заставу» (далі - закон про заставу), заклад - застава рухомого майна, при якій майно, що складає предмет застави, передається заставодавцем у володіння заставодержателя.

Згідно до ст. 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі.

Згідно до п. 1 договору застави, предметом останнього є надання відповідачем в заставу позивачу транспортних засобів. Відповідно до п. 2.1.2 кредитного договору, фактичне надання кредитних коштів за кредитним договором могло відбутися лише за умови належного оформлення договору застави. Судом встановлено, що умови договору застави щодо надання в заставу транспортних засобів відповідачем виконані, що стверджується власне договором застави, листом від 21.01.2009р. відповідача на адресу позивача (про пошкодження частини заставлених транспортних засобів) та визнання сторонам факту перебування цього майна в заставі, а не в закладі. Судом встановлено, що в момент набуття чинності договором застави, заставлене майно залишалось у володінні заставодавця, що г визначальним для з'ясування відносин сторін.

Таким чином, між сторонами на підставі договору застави, склалися цивільно-правові відносини застави рухомого майна, а позовна вимога про вилучення предмету застави у відповідача суперечить положенням ст. 44 закону про заставу та ст. 575 ЦК.

Вимога позивача про передачу заставленого майна в заклад фактично є вимогою про зміну договору застави, проте належних підстав для її задоволення позивач не наводить. Посилання позивача на п. 5 ст. 16 ЦК як на обгрунтування своїх вимог не може бути прийняте до уваги, оскільки відповідач виконав свій обов'язок по передачі в заставу майна і застосовувати примусове виконання цього обов'язку є неможливим.

Договір застави також не є попереднім договором у відношенні до договору закладу, про який йдеться в п. 27.10-27.12 договору застави, оскільки не містить всіх його необхідних умов, передбачених ст. 635 ЦК, в тому числі відсутнє пряме посилання, що він (договір застави) є попереднім договором. Отже, підстави для зобов'язування відповідача укласти договір закладу відсутні.

Позовна вимога про звернення стягнення на заставлене майно шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладання позивачем договору купівлі-продажу предмета застави від імені заставодавця не підлягає задоволенню з наступних причин.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона судового спору повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач не надав доказів наявності конкретного покупця на предмет застави, належний відповідачу.

Посилання позивача на п. 22 договору застави, який передбачає право звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу конкретному покупцю з правом укладання договору купівлі-продажу від імені позивача не може бути підставою для задоволення позову, так як відповідно до того ж п. 22, звернення стягнення повинно здійснюватись з додержанням встановленого чинним законодавством порядку. Позивач в позові не наводить доказів дотримання такого порядку, тоді як останній встановлений законом України «Про виконавче провадження».

Посилання позивача на ч. 2 ст. 28 закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» також не може бути підставою для задоволення позовних вимог в силу ненадання суду доказів виконання умов, передбачених вказаною нормою - зокрема, не надані докази пред'явлення вимоги до відповідача про передачу предмета застави у володіння позивача (а не у заклад, як останній стверджує у позовній заяві).

Судом також встановлено, що у провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває у провадженні цивільна справа № 2-4426/10 за участю сторін цього спору про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу, який виник з того ж кредитного договору, що й у даній справі. У якості забезпечення вказаного позову ухвалою від 23.06.2009р. зазначеним судом накладено арешт на все майно відповідача. За таких умов заява позивача від 31.03.2009р., поданою до Рівненського міського суду одночасно з подачею позову у даній справі, задоволенню не підлягає.

Щодо правомірності зустрічних позовних вимог, то суд враховує наступне. Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Разом з тим, визначаючи правовий статус гривні, вказана норма Основного Закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 Конституції України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частина 1 ст. 533 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Між тим, диспозиція норми ч.З цієї статті дозволяє використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями у випадках. Порядку та на умовах, встановлених законом.

Спеціальне законодавство України у сфері банківської діяльності та діяльності небанківських фінансових установ не містить приписів, які б забороняли банкам або іншим фінансовим установам надавати кредит в іноземній валюті.

Так, згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.12.1993р. № 15-93, стаття І якого відносить надання кредитів в іноземній валюті до валютних операцій.

Судом встановлено, що Згідно договору № 0708/3 1 від 14.08.2007р. позивач надав відповідачу кредит в розмірі 45000 євро, зі сплатою 15 % річних за його користування на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 10.08.2012 року (далі - кредитний договір).

Відповідно до п.1 частини 2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Банк крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати операції з валютними цінностями. На здійснення операцій з валютними цінностями . визначених п.п.1-4 частини 2 ст.47 цього Закону надає дозвіл Національний банк України. Згідно п.2.3 глави 2 Положення 2 про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій « затверджену постанову Правління Національного банку України від 17.07.2001 року № 275 за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку позивач має право залучати та розміщувати іноземну валюту на ринку України.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що операція з надання банком кредиту в іноземній валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України, яке чітко визначає правомочність банків видавати кредити в іноземній валюті, а тому позов ОСОБА_3 в частині визнання недійсним кредитного договору № 0708/31 від 14.08.2007р. до задоволення не підлягає.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору № 0708/31 від 14.08.2007р., то відсутні підстави для визнання недійсними договору застави автотранспорту №0708/31/ТЗ, відмовити, а тому в позові в цій частині слід відмовити.

На підставі вишевикладеного, керуючись ст.ст. 10,11. 57- 60, 88, 208. 209, 213, 214, 215, 218, 223, 292. 294 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення заборгованості по кредитному договору №0708/31 від 14.08.29007 року на заставлене майно відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсними кредитного договору №0708/31 від 14.08.29007 року та договору застави автотранспорту №0708/31/ТЗ, відмовити.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано в апеляційний суд Рівненської області через Рівненський міський суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження в строк встановлений для подання такої заяви.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк встановлений ст. 294 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом Рівненської області.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_5