Кіровський районний суд м.Дніпропетровська
Справа №2-1174/2010
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2010 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Бабка Г.Г.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Придніпровська залізниця», третя особа Управління праці та соціального захисту населення Михайлівської районної державної адміністрації Запорізької області, про зобовязання вчинити певні дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Придніпровська залізниця», третя особа Управління праці та соціального захисту населення Михайлівської районної державної адміністрації Запорізької області, про зобовязання вчинити певні дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що 13.06.1994 року був травмований за зіничним локомотивом. Рішенням Михайлівського районного суду м.Запоріжжя від 16.10.2002 року Державне підприємство «Придніпровська залізниця» зобовязано щомісяця сплачувати на його користь різницю між встановленою пенсією в розмірі 41 грн. та середньомісячною заробітною платою одного штатного робітника по Михайлівському району в сумі 279 грн. 65 коп., тобто по 238 грн. 65 коп. Відповідно до висновку МСЕК він визнаний інвалідом першої групи з дитинства безстроково. Посилаючись на ст.ст.1195,1208 ЦК України, вважав, що відповідач повинен сплачувати йому різницю між пенсією і середньомісячним заробітком одного штатного працівника Михайлівського району Запорізької області, який постійно змінюється. Так, в 2007 році цей розмір складав 857 грн. 27 коп., в 2008 році 1191 грн. 27 коп., в січні 2009 року 1137 грн. 89 коп., в лютому 2009 року 1214 грн. 46 коп., в березні 2009 року 1209 грн. 05 коп. Разом з тим, з січня 2008 року відповідач сплачує йому за рішенням суду лише по 202 грн. 85 коп. щомісяця, що є порушенням як судового рішення так і людських моральних норм. Так, за 2007 рік йому не донараховано та недоплачено відповідачем 7853 грн. 04 коп., в 2008 році 11952 грн. 04 коп., за січень-березень 2009 року 2952 грн. 80 коп. Загальна сума за період з 2007 року по березень 2009 року становить 22757 грн. 88 коп. Крім того, діями відповідача йому завдано моральну шкоду. З вини відповідача він є інвалідом з дитинства. Внаслідок чого не може знайти роботу, постійно відчуває дискомфорт. Недонараховуючи йому відповідний розмір виплат, відповідач ставить його у скрутне матеріальне становище. В звязку із характером та глибиною душевних страждань оцінює завдану моральну шкоду в розмірі 13500 грн. На підставі викладеного просив зобовязати відповідача виплачувати йому різницю між його пенсією та середньомісячною заробітною платою одного штатного робітника по Михайлівському району Запорізької області відповідно до змін розміру середньомісячної заробітної плати одного штатного робітника по Михайлівському району Запорізької області. Стягнути з відповідача на його користь завдану матеріальну шкоду в сумі 22757 грн. 88 коп. та моральну шкоду в сумі 13500 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та, посилаючись на викладені в заяві обставини, просили задовольнити останню в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, зазначивши, що відповідно до листа ДПА України від 04.04.2005 року з 01.01.2004 року з набуттям чинності Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» п.п.4.3.1, п.4.3 ст.4 Закону до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються, зокрема суми страхових виплат, які отримуються платником податку відповідно з бюджетів та фондів загальнообовязкового державного соціального страхування згідно із законом. На підставі зазначеного положення закону не є обєктом оподаткування податком з доходів фізичних осіб суми страхових виплат, що отримуються застрахованими особами в разі настання страхового випадку за рахунок коштів Фонду загальнообовязкового соціального страхування в порядку та розмірах, встановлених згідно ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Що стосується відшкодувань, які виплачуються потерпілому юридичною особою, з чиєї вини сталась втрата чи зменшення його професійної або загальної працездатності, то у разі, якщо зазначені суми належать до сум, що відшкодовують прямі збитки, що їх зазнав платник податку внаслідок заподіяної йому матеріальної шкоди, вони не вважатимуться обєктом оподаткування податком з доходів фізичних осіб на підставі п.п.4.2.10 «а» п.4.2 ст.4 вказаного вище Закону. Визначення складу та суми прямих збитків належить до компетенції суду. Тобто починаючи з січня 2008 року на користь позивача відповідач почав перераховувати суму з відрахування 15% податку з доходів фізичних осіб. З цих підстав вважають необґрунтованими посилання позивача на порушення рішення Михайлівського суду. Також вважає необґрунтованими вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки виплати позивачу проводились відповідно до рішення суду та навпаки, як зазначає сам позивач, податок з нього почали відраховувати лише з січня 2008 року, а не з січня 2004 року, а всі інші відшкодування за рішенням суду були сплачені відразу.

Представник третьої особи - Управління праці та соціального захисту населення Михайлівської районної державної адміністрації Запорізької області в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив. Про день та час слухання справи повідомлявся належним чином.

З урахуванням зазначеного та думки представників позивача та відповідача, які не заперечували проти розгляду справи у відсутності не зявившегося представника третьої особи, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності останнього.

Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що 13.06.1994 року ОСОБА_3 був травмований з вини відповідача. Висновком МСЕК від 08.08.1994 року позивача було визнано інвалідом з дитинства та встановлено першу групу інвалідності безстроково (а.с.5-6).

На підставі цього, рішенням Михайлівського районного суду м.Запоріжжя від 16.10.2002 року на користь позивача з Державного підприємства «Придніпровська залізниця» було стягнуто 4540 грн. 07 коп. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та зобовязано відповідача щомісячно сплачувати на користь ОСОБА_3 різницю між встановленою пенсією в сумі 41 грн. та середньомісячною заробітною платою одного штатного працівника по Михайлівському району в сумі 279 грн. 65 коп., тобто в сумі 238 грн. 65 коп. (а.с.8).

Як зазначили в судовому засіданні представники сторін, рішення суду в частині відшкодування матеріальної шкоди в сумі 4540 грн. 07 коп. відповідачем було виконано, а в частині присуджених щомісячних виплат відповідач здійсню виплату в розмірі, встановленому рішенням суду від 16.10.2002 року, тобто в сумі 238 грн. 65 коп., при цьому з січня 2008 року з відрахуванням 15% податку з доходів фізичних осіб.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом

або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного

лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ч.ч.1,4, ст.1199 ЦК України у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я малолітньої особи фізична або юридична особа, яка завдала цієї шкоди, зобов'язана відшкодувати витрати на її лікування, протезування, постійний догляд, посилене харчування тощо.

Після досягнення потерпілим чотирнадцяти років (учнем - вісімнадцяти років) юридична або фізична особа, яка завдала шкоди, зобов'язана відшкодувати потерпілому також шкоду, пов'язану із втратою або зменшенням його працездатності, виходячи з розміру встановленої законом мінімальної заробітної плати.

Якщо потерпілий не має професійної кваліфікації і після досягнення повноліття продовжує залишатися непрацездатним внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, завданого йому до повноліття, він має право вимагати відшкодування шкоди в обсязі не нижче встановленого законом розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ч.1 ст.1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.

Позивач в своєму позові фактично ставить питання про стягнення з відповідача не донарахованої та недоплаченої останнім різниці між пенсією і середньомісячним заробітком одного штатного працівника Михайлівського району Запорізької області за період з 2007 року по березень 2009 року, в звязку зі збільшенням розміру такого середньомісячного заробітку за вказаний період.

Крім того, позивач ставить питання про стягнення з відповідача моральної шкоди, завданої з вини відповідача, внаслідок не нарахування та недоплати зазначених вище щомісячних сум.

Разом з тим, відповідно до ст.1208 ЦК України за заявою потерпілого у разі підвищення вартості життя розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, підлягає індексації на підставі рішення суду. За заявою потерпілого у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі

неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Рішенням Михайлівського районного суду м.Запоріжжя від 16.10.2002 року на користь позивача з Державного підприємства «Придніпровська залізниця» було стягнуто щомісячні виплати різниці між встановленою пенсією в сумі 41 грн. та середньомісячною заробітною платою одного штатного працівника по Михайлівському району в сумі 279 грн. 65 коп., тобто в сумі 238 грн. 65 коп.

Позивач у відповідності до ст.1208 ЦК України з заявами про збільшення розміру щомісячних виплат в звязку із зміною розміру середньомісячної заробітної плати до суду не звертався, а тому відповідач обґрунтовано проводив ОСОБА_3 виплати в період з 2007 року по березень 2010 року в розмірі, встановленому рішенням суду від 16.10.2002 року.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди в сумі 22757 грн. 88 коп. та моральної шкоди в сумі 13500 грн. не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають.

Також в своїй позовній заяві ОСОБА_3 просить зобовязати відповідача виплачувати йому різницю між його пенсією та середньомісячною заробітною платою одного штатного робітника по Михайлівському району Запорізької області відповідно до змін розміру середньомісячної заробітної плати одного штатного робітника по Михайлівському району Запорізької області.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Тобто, правовою підставою для звернення до суду є захист порушених прав, свобод чи інтересів, а тому право на позов у особи виникає лише після порушення відповідачем її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо, буде воно порушено чи ні.

Крім того, заявляючи вимогу про зобовязання відповідача виплачувати йому різницю між його пенсією та середньомісячною заробітною платою одного штатного робітника по Михайлівському району Запорізької області відповідно до змін розміру такої середньомісячної заробітної плати, позивач не зазначає за який період (з якого часу) вона повинна бути змінена, в якому розмірі виплачуватись.

В той час, як відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі викладеного, позивачу також слід відмовити і в задоволенні позовних вимог в зазначеній вище частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.1167,1195,1202,1208 ЦК України, ст.ст.10,11,57-60,88, 169,212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Державного підприємства «Придніпровська залізниця», третя особа Управління праці та соціального захисту населення Михайлівської районної державної адміністрації Запорізької області, про зобовязання вчинити певні дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і подачі протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження апеляційної скарги.

Суддя С.Ю.Казак