Справа №2-225/10 07.10.2010 07.10.2010 07.10.2010
Провадження №22ц-6564/10
Справа №22ц-6564/10 Суддя першої інстанції Тихонова Н.С.
Категорія 33 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 жовтня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Довжук Т.С., Мурлигіної О.Я.,

при секретарі судового засідання Осипенко О.С.,

за участю: позивача ОСОБА_2 та представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, і ОСОБА_5,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційними скаргами Головного управління Державного Казначейства України у Миколаївській області та Прокуратури Миколаївської області на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 квітня 2010 р. за позовом ОСОБА_2 до Жовтневого районного відділу Управління міністерства Внутрішніх справ України в Миколаївській області (далі Жовтневий РВ УМВС) про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

10 серпня 2008 р. позивач звернувся до суду з позовом до Жовтневого РВ УМВС про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями працівників цього відділу міліції.

В позові зазначено, що ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2003р. під час розгляду справи про поділ майна подружжя Громових був накладений арешт на належний позивачу автомобіль (мікроавтобус ,,Форд-Еконован", 1986 року випуску, р.н. НОМЕР_1, який був переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_6

Рішенням указаного місцевого суду від 9 липня 2004 р. спірний автомобіль виділено у власність позивача. Однак отримати його він не зміг, так як цей автомобіль ОСОБА_6 був незаконно переданий ОСОБА_7 та проданий нею 28 листопада 2004 р.

По даному факту слідчим Жовтневого РВ УМВС була порушена кримінальна справа, яка неодноразово незаконно та безпідставно закривалась.

Посилаючись на те, що тривалими несумлінними діями службових осіб Жовтневого РВ УМВС систематично порушувалось його право на відшкодування матеріальних збитків, що спричинило йому моральну шкоду, позивач просив суд стягнути з указаного відповідача 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Згодом позивач уточнив позовні вимоги та зазначив, що моральна шкода йому завдана незаконними рішеннями, бездіяльністю посадових і службових осіб органів досудового слідства при здійсненні ними своїх повноважень.

До участі у справі в якості співвідповідачів місцевим судом залучено Прокуратуру Миколаївської області та Головне управління Державного казначейства України у Миколаївській області.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 квітня 2010 р. позов задоволено частково. Ухвалено стягнути з Головного управління Державного казначейства України у Миколаївській області на користь позивача 5000 грн. моральної шкоди та 51 грн. судових витрат. В задоволенні інших вимог відмовлено.

В апеляційних скаргах Головне управління Державного казначейства України у Миколаївській області та Прокуратура Миколаївської області, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення вимог процесуального права, просили скасувати оскаржене рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову і стягнення моральної шкоди лише з указаного відповідача, місцевий суд посилався на ст. 56 Конституції України та виходив із доведеності факту неправомірної бездіяльності службових осіб Жовтневого РВ УМВС і заподіяння позивачу цією бездіяльністю моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню державою, оскільки за шкоду, заподіяну бездіяльністю посадових осіб указаного відділу міліції при здійсненні ними своїх повноважень несе відповідальність держава, незалежно від їх вини.

Між тим, повністю погодитись із такими висновками суду першої інстанції не можна через порушення вимог процесуального права та неправильне витлумачення закону, який хоч і підлягав застосуванню, проте його зміст і сутність сприйнято неправильно через розширене тлумачення.

Так, ст. 56 Конституції України, якою передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У розвиток таких конституційних положень, статтями 1173, 1174 та ч. 6 ст. 1176 ЦК України передбачено спеціальні підстави і умови відповідальності при завданні фізичній особі шкоди у позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності у цивільно-правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб'єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері їх діяльності та характері їх дій (владно-адміністративний, юридично-обов'язковий, односторонній).

До суб'єктів відповідальності за цими нормами належать створені відповідно до Конституції України і правових актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України органи державної влади і управління, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, а також органи місцевого самоврядування, створені на підставі Конституції України.

Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв'язку з прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

Виходячи з положень ст. 121 Конституції України та статей 1, 3, 4, 5, 7, 13, 12, 30 Закону України ,,Про прокуратуру", органи прокуратури складають єдину відокремлену централізовану систему державних органів, на які покладено функції нагляду за додержанням і правильним застосуванням законів, підтримання державного обвинувачення в суді, представництво інтересів громадянина або держави в суді у передбачених законом випадках, а також нагляд за виконанням законів органами дізнання та досудового слідства, зокрема, перевірка виконання вимог закону про прийом, реєстрацію і вирішення заяв та повідомлень громадян про вчинені злочини.

Застосовуючи до спірних правовідносин зазначені правові норми, місцевий суд не врахував, що органи прокуратури та їх посадові особи не є органами державної влади або органами місцевого самоврядування, а тому не відносяться до тих суб'єктів, за бездіяльність яких (в даному випадку) відповідає держава.

В той же час, відповідно до Положення про Жовтневий РВ УМВС, затвердженого наказом Управління МВС України в Миколаївській області від 19 вересня 2007 р., цей відділ є органом Міністерства внутрішніх справ України та здійснює повноваження і функції у сфері боротьби із злочинністю, охорони громадського порядку та забезпечення громадської безпеки. Одними з основних його завдань, зокрема, є виявлення, розкриття та розслідування злочинів, розшук осіб, які їх вчинили, а також захист усіх форм власності від злочинних посягань.

Цей відділ є юридичною особою, має самостійний баланс і 10 липня 1994 р. зареєстрований як юридична особа (до ЄДРПОУ включений 26 липня 2004 р.).

Отже, саме цей відповідач може бути субєктом відповідальності, передбаченої статтями 1173, 1174 ЦК України, за предявленими позивачем вимогами.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2003 р. був накладений арешт на спірний автомобіль. За актом опису та арешту, проведеним державним виконавцем 6 березня 2004 р., автомобіль був переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_6

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 9 липня 2004 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 1 грудня 2004 р., спірний автомобіль був виділений у власність позивача. Однак отримати це майно він не зміг, оскільки ОСОБА_6 незаконно передав указаний автомобіль ОСОБА_7, яка 28 листопада 2004 р. його продала.

29 листопада 2004 р. ОСОБА_2 подав до Жовтневого РВ УМВС заяву про цей злочин, однак, постановою слідчого від 7 грудня 2004 р. у порушені кримінальної справи було відмовлено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України.

1 березня 2005 р. прокуратурою Жовтневого району вказану постанову було скасовано, а матеріали повернуто для додаткової перевірки до райвідділу.

29 березня 2005 р. указаним відділом вдруге відмовлено у порушенні кримінальної справи. Проте постановою прокурора Жовтневого району від 9 квітня 2005 р. ця постанова скасована та порушено кримінальну справу по факту вчинення злочину, передбаченого ст. 289 ч. І КК України, а матеріали справи направлено до Жовтневого РВ УМВС для проведення досудового слідства.

Постановою слідчого Жовтневого РВ УМВС від 30 червня 2005 р. указана кримінальна справа була закрита на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України. Однак, 13 липня 2005 р. прокуратурою Жовтневого району вказану постанову скасовано, а справу повернуто для подальшого досудового слідства.

26 вересня 2006 р. постановою заступника начальника Жовтневого РВ УМВС у порушені кримінальної справи щодо ОСОБА_6 відмовлено, але постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2007 р. ця постанова скасована, а матеріали направлено прокурору для додаткової перевірки.

Затим, постановами співробітників ВКР Жовтневого РВ УМВС від 1 травня, 22 липня і 15 жовтня 2007 р. знову відмовлялось у порушені кримінальної справи стосовно ОСОБА_6 і ОСОБА_8 Однак, постановами названого місцевого суду від 18 травня, 10 серпня і 12 листопада 2007 р. указані постанови скасовувались, а справа повертались прокурору Жовтневого району.

Крім цього, постанови Жовтневого РВ УМВС про відмову у порушені кримінальної справи стосовно вказаних осіб скасовувались заступником прокурора Жовтневого району (11 липня 2007 р.) і старшим прокурором відділу Миколаївської обласної прокуратури (23 серпня 2007 р.).

10 березня 30 травня та 10 жовтня 2008 р. слідчим СВ Жовтневого РВ УМВС кримінальну справу відносно ОСОБА_6 знову закривалась. Проте, постановою старшого прокурора відділу Миколаївської обласної прокуратури від 24 квітня 2008 р. та постановами Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2008 р. і 11 березня 2009 р. такі постанови скасовувались, а кримінальна справа поверталась прокурору Жовтневого району для проведення досудового слідства.

За допущену тяганину при проведенні перевірок за вказаними фактами та неприйняття протягом тривалого часу остаточного рішення у відношенні працівників Жовтневого РВ ММУ УМВС прокуратурою Миколаївської області було порушено дисциплінарне провадження.

Нарешті, 19 квітня 2010 р., слідчим Жовтневого РВ УМВС ОСОБА_6 було предявлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України (розтрата, відчуження майна або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт або яке описано, здійснене особою, якій це майно ввірено), а потім кримінальну справу було передано до суду.

Постановою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2010 р. за клопотанням ОСОБА_6 указана кримінальна справа по його обвинуваченню закрита на підставі ст. 49 КК України та ст. 111 КПК України закрита за спливом строку давності., але збитки позивачу не відшкодовані.

Таким чином, місцевий суд правильно встановив, що між позивачем і Жовтневим РВ УМВС виникли правовідносини з підстав відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу бездіяльністю посадових осіб цього відділу в зв'язку з невжиттям протягом шести років (з 2004 по 2010 роки) своєчасних заходів щодо розгляду у встановленому законом порядку його заяви від 29 листопада 2004 р. про вчинення певними особами злочину, а також своєчасного та в установлені законом строки проведення досудового слідства по вказаній кримінальній справі, що призвело до втрати позивачем указаного майна.

Також вірно суд першої інстанції використав практику застосування Європейським судом з прав людини (далі Європейський суд) статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 7 липня 1997 р., яка гарантує кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом впродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Зокрема в рішеннях Європейського суду, що стосуються порушення статті 6 Конвенції, у справах: ,,ОСОБА_9 проти України" від 9 листопада 2004 р., ,,Странніков проти України" від 3 травня 2005р., ,,Павлюлинець проти України" від 6 вересня 2005 р., ,,Лещенко і Толюпа проти України" та ,,Смирнова проти України" від 8 листопада 2005 р. і ,,Антоненков та інші проти України" від 22 листопада 2005 р., наголошувалось, що відповідно до тлумачення положень п. 1 ст. 6 Конвенції тривалість провадження у кримінальній справі для цілей цієї статті розпочинається з моменту винесення постанови про притягнення особи як обвинуваченого, затримання особи за підозрою у скоєнні злочину чи допиту її як підозрюваного (навіть допиту особи як свідка, якщо з протоколу допиту вбачається, що на момент допиту слідчий уже підозрював допитуваного у причетності до конкретного злочину) залежно від того, яка з указаних подій сталася раніше, і закінчується винесенням остаточного рішення у кримінальній справі. При цьому період розгляду кримінальної справи не ділиться на стадії досудового слідства та судового розгляду й аналізується з точки зору його розумності в цілому.

Отже, за деліктну моральну шкоду, заподіяну позивачу тривалим та незаконним неприйняттям працівниками Жовтневого РВ УМВС, передбачених законом засобів щодо повернення йому вказаного автомобіля, їх бездіяльність, повинен відповідати цей відділ на підставі ст. 25 Закону України ,,Про міліцію" від 20 грудня 1990 р. (з наступними змінами) та ст. 9 Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність" від 18 лютого 1992 р. (з наступними змінами).

Оскільки обставини справи місцевим судом встановлені повно й правильно, однак, неправильно визначено характер спірних правовідносин та допущена помилка в застосуванні норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, то відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 309 ЦПК України, оскаржене рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України та розяснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України ,,Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 р. (з наступними змінами) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Виходячи з наведених обставин справи, судова колегія вважає, що з урахуванням характеру й обсягу моральних страждань, яких тривалий час зазнавав позивач у звязку з неправомірними діями та бездіяльністю працівників Жовтневого РВ УМВС, що привело до втрати його власності, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, на його користь за заподіяну моральну шкоду підлягає стягненню з цього відповідача 5000 грн.

В задоволенні інших вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 311 - 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги Головного управління Державного Казначейства України у Миколаївській області та Прокуратури Миколаївської області задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 квітня 2010 р. скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Жовтневого районного відділу Управління міністерства Внутрішніх справ України в Миколаївській області на користь ОСОБА_2 5000 (пять тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди та 51 (пятдесят одну)грн. судових витрат.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді