Справа №2-1244/10 09.12.2010 09.12.2010 09.12.2010
Провадження №22-ц-8310/10
Справа №22ц-8310/10 Суддя першої інстанції Гаврасієнко В.О.
Категорія 44 Суддя-доповідач апеляційного суду Козаченко В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 грудня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Довжук Т.С., Мурлигіної О.Я.,

при секретарі судового засідання Недо К.А.,

за участю: позивачки ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2010 р., ухвалене по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування квартирою,

В С Т А Н О В И Л А:

18 вересня 2008 р. ОСОБА_2 подала у суд позов до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Позивачка вказувала, що не може в повній мірі реалізувати своє право власності на вказану двокімнатну квартиру, оскільки в ній зареєстрований відповідач, який там не проживає більше 3-х років, але відмовляється добровільно анулювати свою реєстрацію в ній. У зв'язку з чим вона змушена нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користуватись указаним житлом.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2010 р. позов задоволено. Відповідач визнаний таким, що втратив право користуватись указаною квартирою.

В апеляційній скарзі відповідач та його представник, посилаючись на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального права, просили вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вислухавши суддю - доповідача, пояснення сторін та перевіривши законність і обгрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався статтями 71, 72 ЖК України та виходив з того, що відповідач, як член сім'ї власників спірної квартири, не проживає в ній без поважних причин більше 6 місяців.

Між тим, з такими висновками місцевого суду повністю погодитися не можна, оскільки він, всупереч вимогам ст. 212 ЦПК України, дійшов до них без належної оцінки наявних у справі доказів, що мають значення для справи, та як наслідок - неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Так, відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно положень ст. ст. 150, 155 ЖК України та ч. 1 ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Власник такої квартири не може бути позбавлений права користування нею, крім випадків, установлених законодавством України.

Водночас, ст. 405 ЦК України встановлює сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Зокрема: члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Поняття сім'ї визначено у ст. 3 СК України та ст. 64 ЖК України, яким імперативно прописані ознаки, за якими особи можуть бути визнані членами сім'ї. Ними можуть бути лише особи, які постійно проживають разом, ведуть спільне господарство, пов'язані спільним побутом і мають взаємні права та обов'язки.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира, відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 5 травня 1994 р., належить на праві спільної сумісної власності позивачці, та її матері - ОСОБА_5, які зареєстровані в ній, відповідно, з 15 вересня 2000 р. і з 5 червня 1992 р.

Відповідач мав на праві власності 8/100 часток житлового будинку АДРЕСА_2, які він продав 15 лютого 2006 р., а потім, з дозволу позивачки та її матері, 21 червня 2006 р. був зареєстрований, за їхнім твердженням тимчасово, у спірній квартирі, оскільки він є кровним сином ОСОБА_5, а відтак - братом позивачки по матері.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 і в свідоцтві про народження був записаний як ОСОБА_6. В подальшому, на підставі рішення Веселинівської сільської ради від 25 грудня 1961 р. він був усиновлений ОСОБА_7 і ОСОБА_8. Отже, юридично він не є братом позивачки та сином її матері.

Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, ст. 212 зазначеного Кодексу встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, для правильного вирішення спору, місцевому суду, в першу чергу, необхідно було визначити чи є відповідач членом сім'ї позивачки та її матері, тобто встановити наявність чи відсутність ознак, зазначених у ст. 3 СК України та ст. 64 ЖК України.

З пояснень позивачки та її матері, а також матеріалів справи вбачається, що відповідач за його проханням був зареєстрований у спірній квартирі лише для того, щоб оформити право на пенсію, яку він почав отримувати з 2008 р. Також вони категорично вказують на те, що відповідач є чужою для них людиною. Доказів того, що він став членом сім'ї власників указаної квартири сам відповідач суду не надав.

Натомість, в судовому засіданні місцевого суду відповідач визнав що з лютого місяця 2007 року в спірній квартирі не проживає, хоча залишився зареєстрованим в ній, оскільки з того часу проживає в різних помешканнях без реєстрації в установленому порядку. Раніше він міг заходити до цієї квартири та знаходитись в ній лише в той час, коли йому дозволяла це позивачка, оскільки ключів від замків на вхідних дверях квартири він не мав.

ОСОБА_5 в спірній квартирі не проживає, так як постійно мешкає в садовому будинку за межами м. Миколаєва. З її пояснень видно, що дозвіл на реєстрацію відповідача в цій квартири вона надала йому тимчасово лише для оформлення пенсії.

Особисті речі відповідача в спірній квартирі відсутні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що реєстрація відповідача була проведене лише для надання йому можливості оформитись на пенсію за віком. Під час його перебування у спірній квартири він мав статус тимчасового мешканця і членом сім'ї позивачки та її матері не став.

Системний аналіз змісту ст. 818 ЦК України вказує на те, що тимчасовими мешканцями є особи, які вселились в помешкання на законних підставах без наміру постійного проживання. Таке проживання відбувається без стягнення плати та не потребує укладення договору.

Правовий статус тимчасових мешканців відрізняється від положення осіб, які постійно проживають з власником житла, оскільки вони не мають самостійного права користування житлом. А строк їхнього проживання обмежується певним строком. Якщо точний строк проживання не визначений, то в такому випадку тимчасові мешканці зобов'язані звільнити житло не пізніше семи днів від дня пред'явлення до них вимог про звільнення помешкання.

Тимчасові мешканці зобов'язані звільнити житло в добровільному порядку. У разі відмови вони підлягають виселенню в судовому порядку без надання їм іншого житла. Можливість застосування судового порядку виселення базується на ч. 3 ст. 47 Конституції України, яка є нормою прямої дії, та за аналогією може застосовуватись ч. 3 ст. 98 ЖК України.

Однак, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував положення зазначених норм матеріального права та не звернув належної уваги на вказані обставини справи, хоча вони мають суттєве значення для правильного вирішення справи. А тому зробив висновки, які не відповідають ні дійсним обставинам справи, ні вимогам матеріального права.

В зв'язку з чим, відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, оскаржене рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, оскільки не можна визнати особу такою, що втратила право користуватись житлом, якщо вона такого права в установленому порядку не набула.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313 - 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2010 р. - скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: