Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 6135
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди та судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 12 жовтня 2009 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди та судових витрат. Позивач в своєму позові та в судовому засіданні посилався на те, що 28 травня 2009 року з вини відповідача сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої йому-позивачу завдано значну матеріальну шкоду, понесено витрати. Позивач тривалий час був без своєї машини, поніс витрати утримання автомобіля та життєздатність, йому завдана моральна шкода. Частину коштів шкоди виплатила страхова компанія, а решту повинен виплати відповідач. В добровільному порядку відповідач не погоджується виплачувати будь-яку шкоду, вважає такі дії відповідача неправильними і просив стягнути з нього матеріальну шкоду 5286 грн., а також моральну шкоду і судові витрати, задовольнивши позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що дійсно 28 травня 2009 року за участю сторін була ДТП, його визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення і притягнуто до відповідальності. Шкода позивачу завдана, страхова компанія всю шкоду в повному обсязі виплатила позивачу, кошти він отримав особисто і ні про які інші кошти не заявляв. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких зобовязань відносно позивача на себе не брав і не бере, нічиїх прав не порушував і моральної шкоди не завдавав. Вважає позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 28 травня 2009 року близько 17.45 години на вул. Набережна Перемоги м. Дніпропетровська рухався автомобіль ДЕУ, державний номер НОМЕР_1, який належить відповідачу, під керуванням водія відповідача ОСОБА_2. Під час руху цього автомобіля у вказаному місці він не врахував дорожню обстановку, не дотримав безпечної дистанції руху, не переконався, що це буде безпечно, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Опель», державний номер НОМЕР_2, що належить позивачу, під керуванням водія ОСОБА_1. Дана дорожньо-транспортна пригода виникла з вини водія ОСОБА_2, який порушив п. 13.1 Правил дорожнього руху України. При цьому порушення цим відповідачем правил дорожнього руху України знаходилось у прямому причинно-слідчому звязку із наслідками у вигляді пошкодження автомобіля позивача.

Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2009 року відповідача ОСОБА_2 визнано винним в скоєнні вказаної ДТП 28 травня 2009 року внаслідок порушення ним п. 13.1 Правил дорожнього руху України і притягнуто його до адміністративної відповідальності по ст. 124 КУпАПП в вигляді штрафу в дохід держави. Таким чином, постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2009 року встановлено факт вчинення ОСОБА_2 правопорушення і відповідно винність останнього в завданні шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно до вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Постанова Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2009 року набрала законної сили і виконана, а тому є достатньо підстав для звільнення позивача від доказування даного позову в частині питань чи мали місце дії відповідача, а саме дії, що містять в собі склад порушення, наявність причинно-слідчого звязку між винними діями, повязаними з порушенням вимог Правил дорожнього руху України, відповідача і завданням шкоди позивачу. Вказаними протиправними діями відповідача позивачу було завдано матеріальної шкоди.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, ..., що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.... Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Таким чином неправомірними діями відповідача, повязаними з використанням джерела підвищеної небезпеки (транспортного засобу) позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

В судовому засіданні встановлено, що ушкодженням автомобіля позивача винними діями відповідача позивачу було завдано матеріальної шкоди. В звязку з тим, що автомобілі сторін були належним чином в передбаченому законом порядку застраховані, сторони після вказаної ДТП звернулися до страхової компанії з питанням відшкодування шкоди. Як вбачається з наданих суду документів АТ «Просто страхування» до цієї компанії звернувся позивач, було складено акт, призначена експертиза, проведено розрахунки і в грудні 2009 року позивачу виплачену всю суму шкоди, страхового відшкодування, які він отримав і проти чого не заперечував в ході судового засідання. Після отримання вказаних коштів позивач, не ремонтуючи свій автомобіль, звернувся до того ж експертного закладу з проханням провести ще одне дослідження з метою визначення розміру шкоди з урахуванням зміни цін на 2010 рік, дослідження було проведено, вартість шкоди визначена в цінах 2010 року. В звязку з цим позивач і звернувся до суду з питанням про стягнення з відповідача фактично різниці між вже виплаченою сумою страхового відшкодування і новою сумою з урахуванням нових цін.

Суд вважає вказане безпідставним, оскільки страхове відшкодування позивачу виплачено саме у вказаному ним розмірі на підставі експертного дослідження, це відшкодування в повному обсязі позивач вже отримав і мав можливість відремонтувати свій автомобіль, але він цього не зробив з метою отримання ще більшої суми коштів; позивач не надав суду суми фактичної шкоди, яку він витратив на ремонт на автомобіль, а сума за новою експертизою може ще в майбутньому змінюватися через зміну ринку, цін на роботи та запасні частини та інші обставини; позивачу ніхто не перешкоджає і не заважає провести ремонт свого автомобіля, але він цього не робить з власних міркувань і вини відповідача чи страхової компанії в цьому немає.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього по автомобілю, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або ціни ремонту автомобілю стосовно позовних вимог є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах повністю, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди та судових витрат відмовити.

Таким чином, позовна заява не знайшла своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 22, 23, 1166, 1177, 1187, 1206 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди та судових витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -