Справа №2а-1536/09 20.05.2010 20.05.2010 20.05.2010
Справа № 22ц- 1971/10 Головуюча суду 1-й інстанції - ОСОБА_1
Категорія: 57 Суддя доповідач апеляційного суду Мурлигіна О.Я
Рішення

Іменем України

20 травня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів Довжук Т.С., Мурлигіної О.Я.

при секретарі судового засідання Фірсовій Т.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва

на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 грудня 2009 р. у справі за

позовом

ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва (далі УПФ) про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії, Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2008 р. ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до УПФ, в якому просила визнати протиправною бездіяльність щодо неперерахування їй як особі, яка має правовий статус дитини війни, доплати (підвищення) до пенсії, передбаченої Законом України від 18 листопада 2004 р. «Про соціальний захист дітей війни» (далі Закон від 18 листопада 2004 р.), у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком за період з 1 січня 2006 р. до 31 грудня 2007 р. та зобовязати УПФ здійснити перерахування визначеної позивачем суми допомоги і забезпечити її виплату.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 грудня 2009 р. позов задоволено частково. Зобовязано УПФ здійснити позивачці перерахунок підвищення до пенсії як дитині війни з 2 квітня по 31 грудня 2006 р. та з 9 липня по 31 грудня 2007 р., а також провести відповідні виплати. Відмовлено у задоволенні інших позовних вимог.

В апеляційній скарзі УПФ, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, просило постанову скасувати і ухвалити нову про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши законність постанови, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка отримує пенсію за віком та належить до категорії громадян, яким визначено статус дитини війни.

Положення ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р. (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30% мінімальної пенсії за віком.

Однак, згідно з пунктом 17 ст. 77 Закону України від 20 грудня 2005 р. «Про Державний бюджет України на 2006 рік» дію ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р. зупинено на 2006 р.

До того ж, Законом України від 19 січня 2006 р. «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» із положень Закону України від 20 грудня 2005 р. «Про Державний бюджет України на 2006 рік» виключено пункт 17 ст. 77 вказаного вище Закону, а новою редакцією ст. 110 цього ж Закону встановлено, що пільги дітям війни, передбачені ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р., запроваджуються у 2006 р. поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету.

Між тим, Кабінет Міністрів України протягом 2006 р. не приймав рішення на виконання вимог ст. 110 Закону України від 20 грудня 2005 р. «Про Державний бюджет України на 2006 рік».

Отже, пільги для дітей війни, передбачені ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р., безпосередньо у 2006 р. запроваджено не було.

В свою чергу, пунктом 12 ст. 71 Закону України від 19 грудня 2006 р. «Про Державний бюджет України на 2007 рік» дію ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р. зупинено на 2007 р. із урахуванням ст. 111 названого вище Закону.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2007 р. № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення пункту 12 ст. 71 Закону України від 19 грудня 2006 р. «Про Державний бюджет України на 2007 рік», яким зупинено на 2007 р. дію ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р. із урахуванням ст. 111 цього ж Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнанні неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Тому УПФ як орган, якому делеговано повноваження щодо призначення і виплати пенсії та доплат до них, повинен був діяти відповідно до вимог ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р. і здійснити відповідні перерахування (за той період, коли дія цієї норми не була зупинена). Однак, УПФ у порушення зазначених положень цього Закону таких нарахувань не проводило, чим і допустило протиправну бездіяльність.

Таким чином, в межах позовних вимог право на здійснення перерахунку підвищення до пенсії у розмірах, визначених ст. 6 Закону від 18 листопада 2004 р., мають діти війни з 9 липня до 31 грудня 2007 р.

Оскільки суд помилково поклав на відповідача обовязок щодо перерахунку пенсії за 2006 рік, постанова суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

В іншій частині постанова суду підлягає змінні на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, оскільки суд не зазначив розмір підвищення щодо якого виник спір.

Доводи відповідача щодо правомірності своїх дій із посиланням на відсутність бюджетних коштів для повної реалізації програми з доплат дітям війни не приймаються до уваги, оскільки питання фінансування цих видатків не є предметом цього спору. Проблеми надання бюджетних коштів УПФ для виконання покладених на нього обовязків у справах цієї категорії виходять за межі заявлених вимог і тому судом не розглядалися.

Безпідставними є також посилання відповідача на можливість нецільового використання коштів УПФ, оскільки суди не ухвалювали рішення про проведення виплат із власних джерел фінансування останнього.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування постанови суду першої інстанції в повному обсязі та відмови позивачу у задоволенні всіх позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва задовольнити частково .

Постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 грудня 2009 р. скасувати в частині покладення обовязку на управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва виплачувати ОСОБА_2 підвищення до пенсії як дитині війни за період з 2 квітня до 31 грудня 2006 р. та ухвалити в цій частині нове рішення .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо покладення обовязку на управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва виплачувати підвищення до пенсії як дитині війни у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком за 2006 рік відмовити.

Змінити постанову суду в частині покладення іншого зобовязання на Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва.

Зобовязати управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва перерахувати та виплатити ОСОБА_2 підвищення до пенсії як дитині війни за період з 9 липня по 31 грудня 2007 року у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, яка встановлена ч. 1 ст. 28 Закону України від 9 липня 2003 року «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Постанову районного суду в іншій частині залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двох місяців з цього часу може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий:

Судді: