Справа №2-637/10 10.11.2010 10.11.2010 10.11.2010
Провадження №22ц-8183/10
Справа № 22ц-8183/10 Суддя по 1 інстанції - Кваша С.В.
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду - ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

10 листопада 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі: головуючого - Галущенка О.І., суддів - Кутової Т.З., Шолох З.Л., при секретарі судового засідання - Кулик О.В., за участю:

-позивачки ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

-представник відповідача КС «Надія» - ОСОБА_4,

третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2010 року у справі за

позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_6, кредитної спілки «Надія», третя особа: ОСОБА_5, про визнання недійсним іпотечного договору, визнання нерухомого майна спільною власністю та припинення права співвласника на частку у спільному майні,

та позовом

кредитної спілки «Надія» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, визначення способу реалізації та виселення,

встановила:

У травні 2007 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання майна спільною власністю та припинення права відповідача на частку у цьому ж майні.

Вона посилалась на те, що з 1974 року по 10 грудня 1991 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу вони продовжували проживати однією сім'єю та вели спільне господарство.

1 грудня 2003 року за їх сумісні кошти відповідач придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на викладене, позивачка просила визнати вказане нерухоме майно спільною власністю, визнавши рівність їх часток, та припинити право власності відповідача на його частку, зобов'язавши її компенсувати йому /4 частину її балансової вартості в сумі 7 189,50 грн.

Доповнюючи позовні вимоги, вона просила визнати недійсним іпотечний договір від 27 грудня 2005 року разом з додатками до нього, укладений між КС «Надія» та ОСОБА_6 на забезпечення його кредитного зобов'язання від 26 грудня 2005 року, предметом якого є спірна квартира.

Вказувала, що договір іпотеки порушує її право власності, про наявність у ОСОБА_6 вказаного кредитного зобов'язання та іпотечного договору вона не знала.

КС «Надія» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є спірна квартира, встановлення способу її реалізації та виселення усіх мешканців квартири.

КС «Надія» посилалась на те, що між нею та ОСОБА_6 26 гру 2005 року укладено кредитний договір, за яким ОСОБА_6 отримав 60 000 грн. Додатковими угодами сума кредитного зобов'язання збільше до 150 000 грн. Строк повернення кредиту та процентів 26 грудня 2007 рою-

В забезпечення кредитного зобов'язання 27 грудня 2005 року бул укладено договір іпотеки, посвідчений нотаріально, предметом якого є спірн квартира, та накладено заборону на її відчуження

В зв'язку зі збільшенням розміру кредитного зобов'язання 3 серпня т 7 грудня 2006 року, а також 18 квітня 2007 року укладено додаткові угоди д іпотечного договору.

КС «Надія», посилаючись на те, що позичальник не виконав сво кредитні зобов'язання й станом на 12 травня 2009 року утворилося 596 784,25 грн. заборгованості, просила про задоволення позову.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2009 року позовні вимоги ОСОБА_2 та КС «Надія» об'єднані в одне позовне провадження.

Рішенням того ж суду від 16 липня 2010 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 Позовні вимоги КС «Надія» задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру, шляхом її реалізації з публічних торгів. Відмовлено у задоволенні інших позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позов та відмовити у задоволенні КС «Надія».

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність та обгрунтованість рішення районного суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 розділу VII Прикінцевих положень СК цей Кодекс набуває чинності одночасно з набуттям чинності ЦК, тобто з 1 січня 2004 року й до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав та обов'язків, що виникли після набуття ним чинності. Тому, як вірно зазначив суд першої інстанції, якщо спірне майно набуте чоловіком та жінкою під час проживання однією сім'єю до 1 січня 2004 року, право спільної власності з підстав зазначених у ст. 74 СК України не виникає.

Відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» правила статей 22, 28, 29 КпШС України не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'ю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори підлягають вирішенню на підставі п. 1 ст. 17 Закону України від 7 лютого 1991 року «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, та відповідних норм ЦК 1963 року з урахуванням роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п.5 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Зокрема, за змістом ч.І ст. 17 Закону «Про власність» та п.5 цієї постанови, майно придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1974 року по 10 грудня 1991 року.

1 грудня 2003 року ОСОБА_6, не перебуваючи у шлюбі, купив однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, де проживав та був зареєстрований один з 22 липня 2003 року, виписаний 9 жовтня 2007 року з підстав вибуття на постійне місце проживання в Ізраїль (а.с.7-10, 79).

За такого, лише сам факт сумісного проживання з ОСОБА_6 не є підставою для визнання спірного майна їх спільною власністю з позивачкою.

Посилання ОСОБА_7 на те, що спірна квартира придбавалася у тому числі й за належні їй особисто кошти, не знайшли свого підтвердження, оскільки такі обставини, в силу ст. ст. 44, 46 ЦК України 1963 року, мають підтверджуватися письмовими доказами.

Тому районний суд прийшов до вірного висновку про те, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів, у відповідності до ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження того, що спірне майно є їх спільною власністю з ОСОБА_6 В зв'язку з чим обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Доводи позивачки в апеляційній скарзі про те, що вона є добросовісним набувачем спірного мана, оскільки сплатила ОСОБА_6 7 189,50 грн. за його /4 частину балансової вартості спірної квартири, необгрунтовані, так як для цього відсутні правові підстави.

Так, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 липня 2007 року, яким за ОСОБА_2 визнано право власності на спірну квартиру та на підставі якого вона зареєструвала за собою право власності, сплатила ОСОБА_6 кошти та зареєструвалася в спірній квартирі, скасовано ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 25 лютого 2009 року, справа направлена на новий розгляд (а.с. 22-23, 80, 89).

Водночас, районний суд правомірно задовольнив позов КС «Надія», звернувши стягнення на спірну квартиру, яка є предметом іпотечного договору, укладеного між КС «Надія» та ОСОБА_6 на забезпечення його кредитного зобов'язання, строк повернення якого настав, проте воно не виконано.

Матеріалами справи підтверджується, що 26 грудня 2005 року між КС «Надія» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір строком до 26 грудня 2007 року, за умовами якого ОСОБА_6 на споживчі цілі отримав 60 000 грн. Додатковими угодами сума кредитного зобов'язання збільшена до 150 000 грн.

Отримання ОСОБА_6 коштів підтверджено видатковими касовими ордерами, зокрема, 27 грудня 2005 року - 60 000 грн. (ас.33), З серпня 2006 року - 25 000 грн. (а.с. 113), 7 грудня 2006 року - 30 000 грн. (а.с. 116), 18 квітня 2007 року-35 000 грн. (а.с.46).

В забезпечення кредитного зобов'язання 27 грудня 2005 року було укладено договір іпотеки, посвідчений нотаріально, предметом якого є спірна квартира, та накладено заборону на її відчуження.

При укладенні та посвідчені іпотечного договору ОСОБА_6 стверджував та гарантував, що спірна квартира є лише його приватною власністю (розділ 2 іпотечного договору).

В зв'язку зі збільшенням розміру кредитного зобов'язання 3 серпня та 7 грудня 2006 року, а також 18 квітня 2007 року укладено додаткові угоди до іпотечного договору (а.с. 105-119).

Позичальник не виконав свої кредитні зобов'язання й станом на 12 травня 2009 року утворилося 596 784,25 грн. заборгованості.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконувати^ належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інши: актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

За змістом ст.ст. 589, 590 ЦК та ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави (іпотеки).

Реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення районного суду, постановленого з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2010 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді