Київський районний суд м. Одеси
Справа № 2- 5504/2010 p.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2010 року Київський районний суд м. Одеси у складі: головуючого - судді Гниличенко М.В.

при секретарі - Марковій О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2010 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, підстави якого у подальшому змінила та просила суд визнати недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко JI.M. 29 травня 2008 року та зареєстрованим в реєстрі № 3674.

Вимоги свого позову позивачка обґрунтовує тим, що на початку квітня 2008 року її син, ОСОБА_2 та невістка. ОСОБА_3, запропонували їй переоформити на них квартиру АДРЕСА_1 в обмін на те, що вони будуть її доглядати, купувати їжу, ліки, одяг, інші необхідні речі, сплачувати за комунальні послуги. Оскільки позивачці на той час виповнилося 67, вона часто хворіла та потребувала стороннього догляду, вона погодилася на пропозицію відповідачів. 29.05.2008 року в офісі приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального Похиленко JI.M. позивачка підписала всі необхідні документи та була впевнена, що в угоді були оговорені всі умови про які вона домовлялася зі своїм сином та невісткою. Спочатку відповідачі виконували всі домовленості, однак на початку квітня 2009 року відповідачі перестали купувати позивачці одяг, ліки, сплачувати за комунальні послуги, пославшись на фінансову кризу, а після розлучення сина ОСОБА_2 з невісткою ОСОБА_3, остання переїхала до іншого міста та взагалі до теперішнього часу не виконує жодних домовленостей. У зв'язку з чим позивачка опинилася у скрутному становищі та виявила бажання розірвати вищевказану угоду. Після консультацій з юристами позивачці стало відомо, що фактично між сторонами було укладено договір дарування, який не можна розірвати в односторонньому порядку. Таким чином, позивачка була змушена звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним з підстав того, що при укладенні правочину, вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, а саме природи правочину.

У судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги з підстав викладених у зміненій позовній заяві та просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнав, пояснивши суду, що дійсно була домовленість щодо забезпечення матері їжею, ліками, одягом та іншими речами, однак у зв'язку з скрутним фінансовим становищем та розлученням з дружиною ОСОБА_3 він не має можливості виконувати домовленість у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, надала суду письмову заяву в якій просила суд розглянути справу за її відсутністю та винести рішення на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 29.05.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко JI.M. 29 травня 2008 року та зареєстрованим в реєстрі № 3674 (а.с.8).

Відповідачі зареєстрували право власності на квартиру АДРЕСА_1 в КП «ОМБТІ та РОН» 31.05.2008 року, що підтверджується витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно (а.с.7).

Під час укладення даного правочину позивачка ОСОБА_1 вважала, що між нею та ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладається договір довічного утримання, оскільки попередньо вона та її син ОСОБА_2 і невістка ОСОБА_3 домовилися про переоформлення квартири АДРЕСА_1 на ОСОБА_2 і ОСОБА_3, а останні в свою чергу зобов'язались забезпечувати позивачку їжею в необхідній кількості, ліками, одягом, іншими необхідними речами, сплачувати комунальні послуги та інше.

Починаючи з квітня 2009 року відповідачі почали надавати позивачці ОСОБА_1 лише їжу, посилаючись на фінансову кризу та матеріальні труднощі.

18 листопада 2009 року рішенням Рівненського міського суду шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано (а.с.9). Після розірвання шлюбу відповідачка ОСОБА_3 забрала свої особисті речі та переїхала проживати до м. Рівне. Домовленість щодо утримання позивачки відповідачка ОСОБА_3 не виконує.

Дані факти підтвердив та не оспорював у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2.

У зв'язку з порушенням домовленості щодо утримання відповідачами позивачки ОСОБА_1, остання вирішила розірвати укладений договір, однак порадившись з юристом дізналася, що уклала договір дарування замість договору довічного утримання та який в односторонньому порядку не може бути розірваний.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має звичну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Суд вважає, що оскільки між сторонами була домовленість щодо утримання позивачки, тобто вчинення з боку відповідачів окремих дій, а саме забезпечення її у необхідній кількості їжею, ліками, одягом та інше, тому позивачка укладаючи договір помилялася щодо юридичної природи даного правочину, вважаючи, що нею укладено договір довічного утримання згідно з яким відповідачі і будуть її утримувати.

Відповідно до ч.І ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України.

Відповідно до ч.З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В даному випадку волевиявлення позивачки при укладенні правочину було направлено не на дарування квартири, оскільки встановлювало певні зобов'язання на користь позивачки, насправді ж волевиявлення було направлено на передачу квартири у власність взамін утримання та довічного догляду.

Відповідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнано судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до наведеної норми матеріального права, у разі якщо сторона правочину помилилася щодо природи правочину, наслідків правочину такий правочин може бути визнано судом недійсним.

Відповідно до ч.І9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

За таких обставин суд дійшов висновку, що договір дарування від 29.05.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко J1.M. 29 травня 2008 року та зареєстрованим в реєстрі № 3674 слід визнати недійсним, оскільки при укладенні даного договору позивачка помилялася щодо природи даного договору та його наслідків, вважаючи, що насправді сторонами було укладено договір довічного утримання.

Керуючись ст. ст. 169, 213-215, 223 ЦПК України, 203, 215, 216, 229 ЦК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко JI.M. 29 травня 2008 року та зареєстрованим в реєстрі № 3674.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_4