Справа № 2-839/10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2010 року Рівненський міський суд

в особі головуючого судді Головчака М.М.,

при секретарі Луцюку М.П.,

з участю представника позивача

-відповідача ОСОБА_1,

представника відповідача-позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 ОСОБА_4» в особі Рівненської обласної дирекції «ОСОБА_3 ОСОБА_4» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 ОСОБА_4» в особі Рівненської обласної дирекції «ОСОБА_3 ОСОБА_4» про визнання кредитного договору недійсним,

встановив:

В серпні 2009 року відкрите акціонерне товариство «ОСОБА_3 ОСОБА_4» в особі Рівненської обласної дирекції звернулось в суд з позовом ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/53-05/72750 від 24.06.2008 року в сумі 161 969,99 доларів США,що станом на 15.07.2009 року в еквіваленті курсу НБУ гривні до долара США складає 1 238 454 грн. 35 коп. Згідно позовної заяви вказували,що відповідно до укладеного 24.06.2008 року договору ОСОБА_5 отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 153 000 доларів США строком на 120 місяців зі сплатою 14 % річних. Однак в порушення договірних зобов"язань, графіку погашення кредиту не дотримувався, внаслідок чого станом на 15.07.2009 року виникла заборгованість за вищевказаним договором в сумі 161 969,99 доларів США. Покликаючись на викладені обставини, просив позов задовольнити.

В січні 2010 року ОСОБА_5 звернувся в суд із зустрічним позовом до ВАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» в особі Рівненської обласної дирекції про визнання кредитного договору № 014/53-05/72750 від 24.06.2008 року та іпотечного договору недійсними.

Зустрічний позов ОСОБА_5 об»єднаний в одне провадження із первісним позовом ВАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» в особі Рівненської обласної дирекції.

Згідно зустрічного позову ОСОБА_5 вказував,що дійсно 24.06.2008 року між ним та ВАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» було укладено кредитний договір № 014/53-05/72750,відповідно до якого йому було надано 153 000 доларів США. З дня видачі кредиту ним було частково погашено заборгованість по кредиту в сумі 7 589,93 доларів США та частково відсотки за користування кредитними коштами. Залишок боргу з врахуванням пені за порушення строків повернення кредиту склав 161 969,99 доларів США. Вважає,що даний кредитний договір повинен бути визнаний судом недійсним з наступних підстав. Єдиним засобом платежу на території України,який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами України, є гривня і використання іноземної валюти за спірним кредитним договором суперечить вимогам законодавства. Окрім того в Банка відсутня індивідуальна ліцензія на право проведення валютних операцій за кредитним договором і використання долару США як засобу платежу суперечить ст. 99 Конституції України та вимогам чинного законодавства. Недійсність основного зобов»язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення,тому іпотечний договір є також недійсним. Як вбачається з п.1.1 кредитного договору, ОСОБА_3 зобов»язався надати кредит в іноземній валюті. Розмір процентів,комісійної винагороди за порушення зобов»язання визначено також в іноземній валюті. Відповідно до Закону України «Про Національний банк України» гривня як національна валюта є єдиним законним засобом на території України. Грощові зобов»язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб»єкти господарювання,фізичні особи мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Тому просить визнати кредитний договір №014/53-05/72750 від 24.06.2008 року та іпотечний договір недійсними.

Ухвалою суду в якості належного позивача та відповідача залучено публічне акціонерного товариства «ОСОБА_3 ОСОБА_4» в особі Рівненської обласної дирекції «ОСОБА_3 ОСОБА_4».

В судовому засіданні представник ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» ОСОБА_1 позов до ОСОБА_5 підтримала повністю,в задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Пояснила, що 24.06.2008 року між Банком та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №014/53-05/72750,відповідно до якого ОСОБА_3 надав останньому кредит на споживчі цілі у розмірі 153 000 доларів США строком на 120 місяців зі сплатою 14 % річних. Однак в порушення договірних зобов"язань, графіку погашення кредиту ОСОБА_5 не дотримувався, внаслідок чого станом на 15.07.2009 року виникла заборгованість за вищевказаним договором в сумі 161 969,99 доларів США,що в еквіваленті курсу НБУ гривні до долара США становить 1 238 454 грн. 35 коп. Вимоги ОСОБА_5 про визнання кредитного договору недійсним вважає безпідставними. При укладенні вказаного договору ОСОБА_5 були відомі усі умови договору, договір був підписаний ним добровільно. Обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Чинне законодавство чітко визначає правомочність банків на підставі банківської ліцензії надавати кредити та бути суб»єктом кредитних відносин. Спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів,які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентувати умови кредитування в іноземній валюті. Національним банком України було видано банківську ліцензію ВАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4», на підставі якої ОСОБА_3 має право здійснювати операції з валютними цінностями,а також розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Банк має всі необхідні дозвільні документи на здійснення операцій з валютними цінностями. За відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вищевказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій. Тому надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплати процентів за кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії.

Відповідач-позивач ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_2 позов про стягнення 1 238 454 грн. 35 коп. за кредитним договором не визнали, зустрічний позов про визнання договору недійсним просили задовольнити, покликаючись на обставини,викладені в зустрічному позові.

Заслухавши пояснення сторін,дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов ПАТ "ОСОБА_3 ОСОБА_4" підлягає до задоволення,в задоволенні зустрічного вважає за необхідне відмовити.

Так, судом встановлено, що 24.06.2008 року між ВАТ "ОСОБА_3 ОСОБА_4" та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №014/53-05/72750, згідно якого ОСОБА_3 надав кредит в сумі 153 000 доларів США на споживчі цілі на 120 місяців зі сплатою 14 % річних, а позичальник зобов"язався повернути отриманий кредит та сплачувати проценти за його користування в строки і обсязі, встановлені в Договорі.

Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В порушення своїх договірних зобов'язань та вимог чинного законодавства ОСОБА_5 не дотримувалася термінів погашення кредиту та відсотків, встановлених в договорі, що підтверджено розрахунком станом на 15.07.2009 року, наявним у матеріалах справи, згідно якого сума заборгованості складає 161 969,99 доларів США, а саме : 142 602,16 доларів США залишок кредиту, 2 807,91 долар США- проблемна заборгованість, 10 986,04 долара США- заборгованість за відсотками, 5 573,88 долара США розмір пені. Сума боргу 161 969,99 долара США в еквіваленті курсу НБУ гривні до долара США станом на 15.07.2009 року складає 1 238 454 грн. 35 коп.

Банк свої зобов"язання за Договором виконав, надавши позивачу кредит в сумі 153 000 доларів США, чого ОСОБА_5 не оспорюється.

Відповідно до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб"єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Частина 1 ст.1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_5 послалася на ч.1 ст.524 ЦК України, у відповідності з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Разом з тим, згідно з ч.3 ст.533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до п.1 глави 3 розділу ІІ Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженою постановою Правління НБУ від 10.08.2005 року за N 281, резиденти мають право купувати, обмінювати іноземну валюту з метою виконання зобов'язань (у тому числі власних операцій суб'єктів ринку) за кредитними операціями та платежами за цими операціями (проценти, комісійні винагороди, неустойки тощо) в іноземній валюті на підставі кредитних договорів.

Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, однак ч.3 цієї статті встановлює, що використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Пункт "г" ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" від 19.02.1993 N 15-93 визначає, що використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання особою індивідуальної ліцензії.

Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 N 483 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 за N 1429/10028, надає право уповноваженим банкам використовувати іноземну валюту як засіб платежу без отримання індивідуальної ліцензії за умови, що банк є ініціатором або отримувачем за валютною операцією.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.47 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банки мають право на підставі банківської ліцензії здійснювати банківські операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, при цьому ст.2 цього закону встановлено, що терміни "кошти" у цьому Законі вживається у значенні - "гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент". Даний пункт дозволяє банкам на власний ризик, при наявності ліцензії, проводити операції з кредитування,і не зобов'язує банки брати на себе будь-які ризики пов'язані з цим кредитуванням.

Зазначена ліцензія за № 10 надана 11.10.2006 року ВАТ "ОСОБА_3 ОСОБА_4" на право здійснювати банківські операції,визначені ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України "Про банки та банківську діяльність".

Крім того, згідно з листом НБУ від 01.09.94 р. N 19013/2124, видавати кредити в іноземній валюті резидентам України може уповноважений банк України, в додатку до генеральної ліцензії якого передбачене таке право. Тому, невід'ємною частиною ліцензії № 10 є Дозвіл №10-4 з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати ВАТ "ОСОБА_3 ОСОБА_4" з валютними цінностями.

Відповідно до Додатку до дозволу №10-4 ОСОБА_3 має право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема, шляхом залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Таким чином, правових перешкод для того, щоб ПАТ "ОСОБА_3 ОСОБА_4" не мало право укладати кредитні договори та видавати кредити в іноземній валюті - немає.

Щодо посилань на обов'язкову наявність індивідуальної ліцензії в ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» на підставі п.п. "в" ч.4 ст.5 Декрету "індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі".

Згідно з листом НБУ від 07.12.2009 р. N 13-210/7871-22612 "Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, повідомляємо: на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії."

Отже, відсутнє будь-яке обмеження та необхідність індивідуальної ліцензії, для видачі кредитів в іноземній валюті, банками, що мають ліцензію та дозвіл.

Згідно з ч.2 ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Сума в доларах США, що зазначена в кредитному договорі - є грошовим еквівалентом зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч.1 ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Згідно з ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях,що узгоджується із вимогами банку,згідно позовної заяви якого ОСОБА_3 просять стягнути із ОСОБА_5 161 969,99 доларів США,що в еквіваленті курсу НБУ гривні до долара складає 1 238 454 грн. 35 коп.

Таким чином, посилання ОСОБА_5 на відсутність у Банка права на зазначення суми кредиту в іноземній валюті є також необгрунтованим.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст.203 ЦК України.

Згідно з ст.60 Цивільного-процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Належними доказами своїх тверджень в зустрічному позові ОСОБА_5 не навів і такі судом не встановлені.

Так, судом встановлено, що на момент одержання кредиту ОСОБА_5 з умовами кредитування був ознайомлений, про що свідчить його підпис в кредитному договорі.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_6,які є працівниками банку ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» підтвердили факт укладання ОСОБА_5 кредитного договору № 014/53-05/72750 24.06.2008 року, будь-які інші обставини свідкам не відомі і суду не повідомлено.

Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи при укладенні спірного договору ПАТ "ОСОБА_3 ОСОБА_4" зазначив у договорі всі істотні умови договору, а ОСОБА_5 був належним чином ознайомлений з усіма умовами та за власним волевиявленням прийняв пропозицію і як наслідок підписав кредитний договір та не існувало ніяких інших умов, які б примусили відповідача прийняти ці умови на вкрай не вигідних для себе умовах.

ОСОБА_5 згідно з ч.2 ст.1056 Цивільного кодексу України, мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця, проте цим правом він не скористався і не відмовився від отримання кредитних коштів саме у валюті долари США.

Таким чином, підстав для визнання кредитного договору недійсним немає і підстави для задоволення позову ПАТ "ОСОБА_3 ОСОБА_4" про стягнення заборгованості наявні.

Згідно ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З оглянутих в судовому засіданні платіжних доручень вбачається, що за подачу до суду позову позивачем було сплачено судовий збір в сумі 1700 грн. 00 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30 грн.

Тому підстави для стягнення судових витрат в зазначеному розмірі також наявні.

На підставі викладеного, ст.ст. 524,526,527,530,533,629,1050,1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 208, 209, 212-215, 218, 223, 292, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 ОСОБА_4» в особі Рівненської обласної дирекції «ОСОБА_3 ОСОБА_4» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 ОСОБА_4» в особі Рівненської обласної дирекції «ОСОБА_3 ОСОБА_4» заборгованість по кредитному договору в сумі 161 969 доларів США 99 центів ( сто шістдесят одна тисяча дев»ятсот шістдесят дев»ять доларів США 99 центів), що станом на 15.07.2009 року за курсом НБУ становить 1 238 454 грн. 35 коп. ( один мільйон двісті тридцять вісім тисяч чотириста п»ятдесят чотири грн. 35 коп.) та судові витрати по справі в сумі 1730 грн. 00 коп., а всього 1 240 184 грн. 35 коп. ( один мільйон двісті сорок тисяч сто вісімдесят чотири грн. 35 коп.).

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 ОСОБА_4» в особі Рівненської обласної дирекції «ОСОБА_3 ОСОБА_4» про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд поданням в десятиденний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням в двадцятиденний після подачі заяви строк апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана і без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження у строк встановлений для подання цієї заяви.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у встановлений строк, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Рівненського міського суду М.М.Головчак