Справа №2-4351/09 10.02.2010 10.02.2010 10.02.2010
Провадження №22ц-382/10
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Паліюка В.П.,

суддів Славгородської Н.П., Буренкової К.О.,

при секретарі судового засідання Поліщук Ю.В.,

за участі відповідачки ОСОБА_1,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду від 01 грудня 2009 р., ухвалене за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, 3% річних від простроченої суми, судових витрат і витрат на правову допомогу,

в с т а н о в и л а :

В червні 2009 р. ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Позивачка вказувала, що 8 червня 2006 р. відповідачка взяла у неї в борг 3500 доларів США, які зобовязалася повернути до 13 червня 2006 р., на підтвердження чого надала розписку. Проте до теперішнього часу борг не повернула.

В жовтні 2009 р. позивачка збільшила позовні вимоги і просила також стягнути 3% річних від простроченої суми, що становить 2 397 грн.

Посилаючись на наведені обставини, позивачка просила стягнути на її користь 26643 грн. боргу за договором позики, а також 2 397 грн. в рахунок 3% річних від простроченої суми.

Рішенням Заводського районного суду від 1 грудня 2009 р. позов ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі.

Постановлено стягнути на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 26643 грн. боргу, 2397грн. в рахунок 3% річних за порушення грошового зобовязання, 1000 грн. витрат на правову допомогу і 126 грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати як незаконне, посилаючись на те, що суд залишив поза увагою її доводи про часткове повернення боргу позивачці. Крім цього, вона зазначила, що відповідно до цивільного законодавства позивачка не мала права надавати позику в іноземній валюті.

Перевіривши матеріалами справи доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що відповідно до розписки відповідачка взяла в борг у позивачки 3500 доларів США, які зобовязалася повернути 13 червня 2006 р. Оскільки відповідачка прострочила виконання даного грошового зобовязання, то на вимогу позивачки зобовязана сплатити суму боргу, а також 3% річних від простроченої суми.

Проте з таким висновком погодитися не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм процесуального права.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частинами 1 та 2 ст. 58 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 як на підставу своїх вимог про стягнення 3500 доларів США боргу з ОСОБА_1 посилалася на письмову розписку від 8 червня 2006 р.

Проте в матеріалах справи відсутній оригінал розписки, а наявна лише її ксерокопія. Про надання ксерокопії розписки свідчить і зміст позовної заяви. На вимогу апеляційного суду оригінал розписки позивачкою теж не надано.

Наведене свідчить, що позивачка не довела належними доказами свої вимоги про стягнення боргу із відповідачки. Тому відсутні підстави для задоволення її позову.

Вирішуючи даний спір, суд не звернув належну увагу на вказані обставини та норми процесуального закону, у звязку з чим прийшов до помилкового висновку про доведеність обставин, на які посилалася позивачка як на підставу своїх вимог. Дане порушення судом першої інстанції норм процесуального права у відповідності до п.2 ч.1 ст. 309 ЦПК є підставою для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового рішення, яким в позові ОСОБА_2 слід відмовити.

Із матеріалів справи видно, що при подачі позову і збільшенні позовних вимог ОСОБА_2 не в повному обсязі сплатила судові витрати. Так, ціна позову з уточненням позовних вимог становить 29040 грн., а тому відповідно до п. ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 21 січня 1993 р. №7-93 (з наступними змінами) з позивачки на користь держави підлягав стягненню судовий збір в сумі 290 грн. Між тим, вона сплатила судовий збір лише в сумі 51 грн.

Крім цього, в порушення вимог постанови Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 р. №1258 «Про затвердження Порядку оплати витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ та їх розмірів» ( із змінами, внесеними постановою від 5 серпня 2009 р. № 825) ) позивачка сплатила 75 грн. в рахунок витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, тоді як слід було сплатити 120 грн.

Виходячи з наведеного та вимог п.5 ст. 88, ст. 89 ЦПК, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_2 підлягає стягненню 239 грн. судового збору і 45 грн. витрат на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в ир і ши л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 1 грудня 2009 р. скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики і 3% відсотків річних за прострочення зобовязання відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь місцевого бюджету 239 (двісті тридцять девять) грн. судового збору, а на користь державного бюджету - 45 (сорок пять) грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України на протязі двох місяців.

Головуючий

Судді