Справа № 22ц-57 2010 р. Головуючий у 1 інстанції: Береза В.І.
Категорія: 44 Доповідач: Мікуш Ю.Р.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2010 року березня місяця 01 дня Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого:ОСОБА_1

Суддів: Мікуш Ю.Р.,Курій Н.М.

При секретарі: Балюк О.С.

З участю: сторін, представника служби у справах дітей ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 31 липня 2009 року, -

встановила:

Оскаржуваним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області задоволено позов ОСОБА_5 про визнання такими, що втратили право на житло у м. Миколаєві вул. Конавальця, 11а ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4.

Визнано такими, що втратили право на житло у м. Миколаєві вул. Коновальця,11а ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4.

Відмовлено у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3, та її в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 до ОСОБА_5, треті особи - ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4, відділ опіки та піклування Миколаївської РДА Львівської області, Стрийське МБТІ про визнання права власності на частину житлового будинку, усунення перешкод в користуванні житловим будинком, вселення, визначення порядку користування житловим будинком.

Стягнути з ОСОБА_3 555 грн. судового збору в дохід держави.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_3 та ОСОБА_4

В апеляційній скарзі зазначають, що рішення суду першої інстанції є незаконним через невідповідність висновків суду обставинам справи.

Безпідставним є висновок суду, що через непорозуміння в сімї вона разом з дітьми залишили будинковолодіння. Фактично позивач ОСОБА_5 разом з дітьми та родиною викинули її речі та створили перешкоди у проживанні

будинку внаслідок чого вона змушена була залишити основне місце проживання та наймати житло в одному із сіл Миколаївського району.

Отже, висновки суду в цій частині не відповідають фактичним обставинам

справи.

Судом не враховано, що на протязі шести років подружнього життя, вона з позивачем завершували будівництво житлового будинку та 23 березня 1996 року за № 54 затверджено акт закінчення будівництва й прийняття його в експлуатацію.

З 1990 по 2004 рік вся велика сімя проживала у спірному будинку.

На протязі всього цього періоду вона докладала чимало зусиль, щоб належно підтримувати стан житлового будинку, прибудинкової території. Прийняття житлового будинку в експлуатацію відбулося під час її спільного проживання з відповідачем. Судом не враховано, що вона брала участь у вихованні двох дітей позивача, своєї дочки та сина від спільного шлюбу, який народився у цьому будинку. Вважає, що має всі законні підстави проживати у спірному будинку.

Просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким задоволити її зустрічні позовні вимоги, в позові ОСОБА_5 відмовити.

Вислухавши доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи скарги, колегія суддів вважає, що її слід відхилити, виходячи з наступного.

Спірний житловий будинок знаходиться в м. Миколаєві вул. Коновальця, 11а та належить на праві власності позивачу по справі за первісним позовом ОСОБА_5 Членами сімї позивача являються його діти - 3-ї особи по справі по даний час. До лютого 2004 року він (позивач) ОСОБА_5 вважав членами своєї сімї відповідачку ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про що також зазначив суд у прийнятому рішенні.

В первісному позові позивач покликається на ст. 71 ЖК України, яка передбачає збереження права користування жилим приміщенням за наймачем або членами його сімї при їх тимчасовій відсутності протягом шести місяців. Суд в рішенні також зазначає цю статтю.

Зазначена норма матеріального закону діє відносно жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду (глава 2 ЖК УРСР). Спірний житловий будинок належить позивачу на праві приватної власності.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2,4,7,11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України та передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст.156 ЖК України з урахуванням положень ст.405 ЦК України право користування житловим приміщенням колишнього члена сімї власника квартири (будинку) визначається угодою між ними.

Відповідачка ОСОБА_3 не заперечила в суді апеляційної інстанції, що була поселена у спірний житловий будинок у звязку з одруженням із позивачем

08.09.1990 року та проживала до початку лютого 2004 року разом із своєю дочкою ОСОБА_4 Від спільного подружнього життя у них народився син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. В час поселення у спірний житловий будинок в м. Миколаєві вул. Коновальця, 11а такий був будівництвом завершений, інші члени сімї та вона з дочкою вселилися та підтримували порядок та будинок у належному стані. Будинок був зданий в експлуатацію у 1996 році на імя позивача по справі.

Розірвання шлюбу між сторонами відбулося ЗО грудня 2004 року (справа № 2-1809, 2004р.).

Як вбачається із матеріалів цивільної справи № 2-1809, 2004 р. причиною розірвання шлюбу стало те, що на початку лютого 2004 року відповідачка ОСОБА_3 пішла з дому, забравши свої речі та з цього часу більше не повернулася, що підтвердила в суді апеляційної інстанції. Судом першої інстанції встановлено, що угоди (домовленості) про подальше користування житловим будинком між відповідачкою ОСОБА_3, їх сином та дочкою ОСОБА_4 не було. Самі відповідачі в своїх інтересах чи інтересах дитини ОСОБА_6, 92 р.н. не порушували даного питання, на даний час їм важливо зберегти місце реєстрації, а не користуватися житлом чи отримати його частину у власність.

Вирішуючи спір, суд належно перевірив всі обставини справи та прийшов до правильного висновку, що відповідачка ОСОБА_3, її дочка ОСОБА_4 та син ОСОБА_6 дійсно були відсутні по місцю реєстрації у житловому будинку 11а вул. Коновальця в м. Миколаєві понад один рік без поважних на те причин, оскільки ними на підтвердження поважності відсутності не представлено суду належних доказів.

Так, зустрічний позов про визнання за нею і дітьми права на користування житловим будинком та вселення в нього нею предявлено 28.02.2007 року, тобто через більше як три роки після виселення з нього та після предявлення позовної заяви ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 втратившими право на житло.

Покликання відповідачів на те, що їм чинили перешкоди у користуванні житловим будинком, психологічно впливали на них нічим не доведено. Ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не предявлено доказів про звернення до суду із позовними вимогами „Про усунення перешкод у користуванні житлом, вселення в нього, відсутні інші докази (комісійні акти, приписи органів внутрішніх справ, служби в справах дітей, показання свідків із підтвердженням іншими доказами в комплексі) того, що відповідачі повернулися проживати у спірний будинок, а позивач, 3-і особи чи їх родина туди їх не впустили.

Суд дав належну оцінку вимогам ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на половину житлового будинку та прийшов до правильного висновку, що такі вимоги є безпідставними, не підтверджені доказами про участь у будівництві житла, що на час приходу відповідачки та її одруження з позивачем ОСОБА_5 житловий будинок був побудований, впорядкованою була територія подвіря, чого не заперечила сама відповідачка ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції.

На підставі наведеного, колегія приходить до висновку, що суд, хоч і покликався на ст.71, 156 ЖК України, а не на ст. 405 ЦК України, повно і всебічно зясував дійсні взаємовідносини сторін, їх права та дійсні обставини справи та обґрунтовано прийшов до висновку про задоволення первісного позову та відмову у зустрічному позові, оскільки відповідачі не проживали як члени сімї власника житлового будинку понад один рік без поважних на те причин.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому її слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія

суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 31 липня 2009 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду України на протязі 2-х місяців.

Головуючий:

Судді:

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Ю.Р.Мікуш