29.07.10 ,
Апеляційний суд Херсонської області
Головуючий в суді 1 інстанції
Доповідач Орловська Н.В.
РІШЕННЯ

ІмеНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого Орловської Н.В.

Суддів Майданіка В.В.

ОСОБА_2

При секретарі Мірзе Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 05 травня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_3 до акціонерного комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» про визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2009 року ОСОБА_4 в інтересах і за дорученням ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до акціонерного комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» (надалі АКБ СР «Укрсоцбанк») про визнання недійсним кредитного договору.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що 09.01.2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до якого ОСОБА_3 надано кредит у сумі 99 000 доларів СІЛА за умови сплати 13 % річних за користування кредитними коштами, щомісячного погашення заборгованості по кредиту відповідно до графіку погашення та кінцевим строком повернення коштів до 08.01.2017 року. На виконання умов договору позичальником станом на 02 листопада 2009 року повернуто частину кредиту у розмірі 27225,80 доларів США та сплачено 27002,30 доларів США у якості відсотків за користування кредитними коштами.

Однак, позивачка вважає, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки всупереч ч.І ст.524 та ч.І ст.533 ЦК України, предметом договору є іноземна валюта і відсутність у відповідача індивідуальної ліцензії на надання такої фінансової послуги позба іляло його права укладати спірний договір.

Крім того, умовами договору ризик зростання курсу іноземної валюти у порівнянні до національної грошової одиниці покладено лише на позичальника, що порушує права позивачки, як споживача фінансових послуг згідно п.З ч.І ст.21 ЗУ «Про захист прав споживачів» і дає право звернення до суду за їх захистом у відповідності до п.1 ст. 4 цього Закону.

В ході розгляду справи позовні вимоги були збільшені (а.с. 140-143) і остаточно представник позивачки просив суд визнати недійсним кредитний договір № Ф070009К від 09.01.2007 року та стягнути з АКБ СР «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_3 сплачені за кредитним договором кошти у сумі 312844,20 грн., а з ОСОБА_3 на користь АКБ СР «Укрсоцбанк» 499950 грн.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 05 травня 2010 року позовні вимоги задоволені.

Договір кредиту № Ф070009К від 09.01.2007 року, укладений між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 визнано недійсним.

З ОСОБА_3 на користь АКБ СР «Укрсоцбанк» стягнуто 499950 грн. у якості грошового еквіваленту суми отриманого за спірним договором кредиту, з АКБ СР «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_3 стягнуто загальну суму отриманих відповідачем за спірним договором сум у розмірі 312844,20 грн.

В апеляційній скарзі АКБ СР «Укрсоцбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

В письмових запереченнях представник позивачки доводи апеляційної скарги не визнав, вважає їх безпідставними, а ухвалене у справі рішення законним та обґрунтованим, просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах визначених ст.ЗОЗ ЦПК України, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи недійсним кредитний договір, суд першої інстанції виходив з того, що договір укладений внаслідок нечесної підприємницької практики Банку, яка спонукала позивачку дати згоду на здійснення правочину, предметом якого є іноземна валюта, тоді як відповідач не мав дозволу на здійснення валютної операції та при укладанні цього договору не отримав індивідуальну ліцензію НБУ, про що позичальника не повідомив.

Однак колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд дійшов до них з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст.215 ЦК України, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав встановлених законом.

Згідно ч.2 ст.192, ч.З ст.533 ЦК України, іноземна валюта та її використання при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку і на умовах встановлених законом.

Положеннями ст.2, п.З ч.І ст.47, ч.І ст.49 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» визначено, що кошти - це гроші у національній чи іноземній валюті. На підставі банківської ліцензії банки здійснюють банківські операції, зокрема розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Розміщення коштів визнано валютною операцією.

Відповідно до п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія).

Крім того, ст.1,2,4,5 цього Декрету встановлено, що НБУ видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом, при цьому генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінустановам України на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуалі яої ліцензії на весь період дії валютного регулювання, а індивідуальні ліцензії видаються на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для її здійснення.

Індивідуальні ліцензії потребують операції, зокрема, для надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

З матеріалів справи вбачається, що 09.01.2007 року ОСОБА_3 та АКБ СР «Укрсоцбанк» уклали договір кредиту № Ф070009К, відповідно до умов якого ОСОБА_3 надано кредит у сумі 99 000 доларів США за умови сплати 13 % річних за користування кредитними коштами, щомісячного погашення заборгованості по кредиту відповідно до графіку погашення та кінцевим строком повернення коштів до 08.01.2017 року. На виконання умов договору ОСОБА_3 станом на 02 листопада 2009 року повернула частину кредиту у розмірі 27225,80 доларів США та сплатила 27002,30 доларів США у якості відсотків за користування кредитними коштами.

Недійсність спірного договору ОСОБА_3 пов'язує із відсутністю у відповідача правових підстав для надання фінансової послуги в іноземній валюті та ненадання чіткої інформації про відсутність дозволу на здійснення валютної операції, що вплинуло на її волевиявлення при укладенні договору, а зростання курсу іноземної

валюти впродовж дії договору порушило її особисті права, як споживача фінансових послуг.

Однак, здійснюючи свою діяльність з надання кредиту у іноземній валюті, відповідач керувався повноваженнями, визначеними у виданих Національним банком України банківської ліцензії та дозволу № 5 від 21.12.2001 року.

Станом на час укладення спірного кредитного договору та розгляду справи не встановлені межі термінів і сум надання кредитів в іноземній валюті, перевищення яких потребує індивідуальної ліцензї.

Відповідно до п.8,12 Правил використання готівкою іноземної валюти на території України», затверджених постановою Правління НБУ 30.05.2007 року № 200, зареєстрованих у Міністерстві Юстиції України 18.06.2007 року № 656, фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій.

Виходячи з аналізу наведених вище норм матеріального права, колегія суддів вважає, що операції з надання банком кредиту у іноземній валюті індивідуальної ліцензії не потребують.

Зазначеним обставинам суд першої інстанції належної оцінки не дав, наведені норми матеріального права не застосував та дійшов помилкового висновку про те, що відповідач за відсутності індивідуальної ліцензії не мав права надавати кредит у іноземній валюті.

Крім того, не можна погодитися із висновком суду щодо факту порушення прав позивачки, як споживача фіна' сових послуг, оскільки при укладанні договору ОСОБА_3 у належній формі ознайомлена із змістом договору, текст якого нею погоджений та підписаний.

Враховуючи наведене та положення ст.1054 ЦК України, колегія суддів вважає, що умови договору не суперечать вимогам законодавства, що діяли на час укладення договору та не порушують прав позивачки, а тому помилковим є висновок суду щодо визнання цього договору недійсним з підстав зазначених у позові.

Оскільки висновки суду суперечать встановленим обставинам справи і нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених ст.309 ЦПК України підстав для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з вище наведених підстав.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 314 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу акціонерного комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 05 травня 2010 року скасувати і ухвалити нове.

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог до акціонерного комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» про визнання недійсним кредитного договору.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двох місяців до Верховного Суду України шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді