Справа № 2-1/2010
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2010 р. Дзержинський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Шестака О.І.

за участю секретаря Тріщук К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним, встановлення факту знаходження на утриманні, визнання права на спадщину, визнання права власності, стягнення моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди,

встановив:

16.04.2007 р. позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 , в якому просила за нею право на утримання у її колишнього чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ознаками її непрацездатності за віком та станом здоров`я, визнати за нею право на спадкування всього майна після смерті ОСОБА_3 , позбавити відповідачку права на спадкування після смерті ОСОБА_3 в зв`язку з тим, що вона знаходилась в шлюбі з померлим нетривалий час лише з 17.07.1998 року до 29.08.1999 року, спільного майна з ним не набула, про матеріальне забезпечення сім`ї вона не турбувалась, за хворим не доглядала, проживала окремо від померлого.

При цьому, позивачка в обґрунтування заявленого позову посилалась на те, що з 23.01.1962 року по 24.11.1982 року вона постійно проживала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , дітей від шлюбу вони не мали. 24.11.1982 року шлюб між подружжям було розірвано за ініціативою чоловіка, однак позивачка та її колишній чоловік продовжували спільно проживати однією сім`єю, спільно користувалися придбаним в період шлюбу майном, придбали інше нове майно, вели спільне господарство, позивачка постійно доглядала за ним до дня його смерті, лікувала його, так як колишній чоловік страждав тяжкими психічними розладами, був похилого віку. Право на утримання в неї виникло за період шлюбу і постійного спільного проживання після його розірвання, розірвання шлюбу відбулося за 2,5 роки до досягнення нею пенсійного віку з 15.09.1985 року, вона була малозабезпеченою, потребувала матеріальної підтримки зі сторони колишнього чоловіка. Матеріальну підтримку в натурі ОСОБА_3 надавав добровільно, так як його пенсія була забагато більша, ніж її пенсія. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Колишній чоловік страждав рядом стійких психічних розладів, хронічним алкоголізмом, алкогольною наркоманією з 1969 року, переніс кілька травм голови, лікувався у військовому шпиталі в/ч НОМЕР_1 в 1970 році, проходив лікування в 15 психіатричній лікарні м. Харкова в 1971 році, знаходився на стаціонарі ЦКБ №5 в 1985, 1988, 1990 роках в зв`язку з хронічним алкоголізмом 2 стадії з психопатізацією особистості, гіпертонічною хворобою, гіпоерекційним синдромом та іншими хворобами. Причиною розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_3 була його неадекватна поведінка. Загострення хвороб носило циклічний характер, він часто не усвідомлював значення своїх дій та не керував ними, з-за свого стану здоров`я постійно конфліктував з керівництвом та службовцями по роботі, однак позивачка клопотала, щоб він мав можливість допрацювати до пенсії. З віком хвороба тільки прогресувала, в зв`язку з чим ОСОБА_3 потребував постійного стороннього догляду, про що є відповідні висновки, переніс 6 інсультів з 1984 по 1998 роки. Позивачка постійно доглядала за колишнім чоловіком, лікувала його по лікарнях, надавала медичну та профілактичну допомогу на дому, як член сім`ї та спеціаліст медицини, так як є лікарем за фахом. З відповідачкою ОСОБА_2 померлий не проживав, а проживав весь цей час спільно з ОСОБА_1 однією сім`єю.

З 04.07.1998 р. по 05.07.1998 р. ОСОБА_3 було доставлено до МСП-116 з спецтравмою голови в стані тяжкого алкогольного сп`яніння, а 05.07.1998 р. його було вивезено відповідачкою з лікарні в стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого він не усвідомлював значення своїх дій та не керував ними, в цьому стані він 17.07.1998 р. зареєстрував шлюб з відповідачкою, вона відібрала в нього паспорт та відправила додому на АДРЕСА_1 де він постійно мешкав з позивачкою, квартиру було отримано з державного фонду від військового відомства з правом на житлову площу його дружини- ОСОБА_1 . 26.08.1999 року ОСОБА_3 поїхав до м. Дергачі за документами, які знаходились в нашому спільному автомобілі «Жигулі» та не повернувся. 15.09.1999 р. позивачка знайшла свого колишнього чоловіка вже померлим та похованим у місті Дергачі з останньої адреси: АДРЕСА_2 , тоді ;-а вже узнала, що він зареєстрував шлюб з відповідачкою по справі. Розтин тіла не проводився, похорон було проведено у відсутності родичів, які узнали про смерть та похорон з її листів до них, реєстрацію смерті було проведено аж 2 рази - 30.08.1999 р. в Дергачівському РАГС Харківської області та 02.09.1999 р. в місцевій раді м. Дергачі. Відповідачкою було надано до Харківського обласного військового комісаріату довідку, за якою їй призначили пенсію. За період шлюбу було придбано майно, право на спадкування на яке після смерті ОСОБА_3 позивачка просить визнати за нею, а саме: на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , меблеву стінку, яка знаходиться у цій квартирі вартістю 1000,00 грн., один килим «Ханой», половину бібліотеки вартістю 1000,00 грн., автомобіль «ВАЗ-2106» 1991 р. випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , гараж № НОМЕР_3 у гаражному колективі «Електрон» за адресою: АДРЕСА_4 , який було споруджено за період знаходження у шлюбі та після його припинення.

27.04.2007 р. позивачкою подано заяву з уточненням позовних вимог від 27.04.2007 р., в якій остання просила суд визнати за нею права на утримання від її колишнього чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ознаками її непрацездатності за віком та станом здоров`я, починаючи з 29.08.1999 р., визнати за нею права на спадкування після смерті її колишнього чоловіка ОСОБА_3 за законами Сімейного права та Цивільним законодавством України з 29.08.1999 року, враховуючи, що 13.10.1999 р. позивачкою прийнято спадщину у 10 держнотконторі м. Харкова.

18.06.2007 р. позивачкою подано клопотання з уточненням позовних вимог до відповідачки, в якому окрім вже заявлених позовних вимог, остання просила суд при вирішенні спору по суті визнати шлюб, укладений між її колишнім чоловіком ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (до шлюбу ОСОБА_4 ) 17.07.1998 р. у відділі РАЦС Дзержинського району м. Харкова (актовий запис №502) недійсним. При цьому, позивачка посилається на те, що шлюб між нею та її колишнім чоловіком є розірваним за рішенням суду від 27.09.1982 року, але не є припиненим фактично, так як вони продовжують проживати однією сім`єю, свідоцтво про розірвання шлюбу втратило чинність. Крім того, відповідно до ст.30,40 СК України повинна бути взаємна обізнаність наречених про стан їх здоров`я, якої не було при реєстрації шлюбі між відповідачкою та ОСОБА_3 і такий шлюб визнається недійсним, так як його було укладено без вільної згоди чоловіка, що наступає, зокрема, і тоді, коли особа в момент реєстрації шлюбу страдала тяжким психічним розладом стану здоров`я.

20.07.2007р. позивачкою подано до вже заявлених позовних вимог по справі додаткову позовну заяву про стягнення з відповідачки моральної шкоди. При цьому, позивачка в обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що відповідачка порочить її честь, гідність та ділову репутацію, ігнорує усі проведені правоохоронними органами відповідні профілактичні міри, незаконно володіє спірним майном, завдала позивачці душевні страждання, нанесла її тілесні пошкодження, чим спричинила шкоду її здоров`ю, при цьому, завдану моральну шкоду позивачка оцінює в розмірі 2000,00 гривен, які просить стягнути з відповідачки на її користь одноразово, а також просить стягнути усі судові витрати.

21.02.2008р. позивачкою в черговій заяві до суду уточнено позовні вимоги, які, окрім вже заявлених вимог по справі, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди доповнено вимогою щодо стягнення моральної шкоди з головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області в розмірі 2000,00 грн. та вимогою винесення ухвали суду на адресу ГУПФ України в Харківській області щодо нецільового та не за призначенням використання бюджетних коштів. При цьому, в обґрунтування заявлених вимог, позивачка посилається на те, що своїми діями головне управління спричинило їй душевні страждання, які виразились в тому, що воно незаконно використовували її ім`я, замінило її ім`я ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_6 шляхом службової підробки в матеріалах особової справи, чим перевищили свої службові обов`язки та на підставі цієї підробки використовували належну за законом позивачці архівну справу, яка є її власністю та незаконно передали відповідачці право на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Вносити виправлення до документів відмовились, в зв`язку з чим завдали позивачці моральні страждання, так як позбавили її права на військову пенсію та право на підвищення цієї пенсії.

28.03.2008 р. позивачкою подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої, окрім вже заявлених вимог по справі, позовні вимоги в частині позову про визнання права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника, доповнено вимогою щодо визнання за позивачкою права на військову пенсію з 50 % оплатою від пенсії померлого колишнього чоловіка ОСОБА_3 та визнання за позивачкою права на збільшення розміру пенсії, як члену сім`ї, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

17.04.2008 р. позивачкою подано клопотання зі зміною її позовних вимог, відповідно до якого, окрім вже заявлених вимог по справі, позовні вимоги в частині позову про стягнення моральної шкоди, змінено і позивачка просила стягнути з відповідачки ОСОБА_2 та головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на її користь по 5000,00 гривень одноразово з кожного в якості відшкодування моральної шкоди.

10.07.2008 р. позивачкою подано заяву з уточненням позовних вимог, в яких вона просила суд визнати її право на військову пенсію в розмірі 50 % від військової пенси ОСОБА_3 за його особистою справою №ФХ 104444, однак не нижче від 1500,00 грн. на момент ухвалення рішення суду, визнати право на надбавку до пенсії позивачки за віком в сумі 25 % від військової пенси ОСОБА_3 , призначеної за його особистою справою в Харківському обласному військовому комісаріаті, зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області вносити корективи до призначення військової пенси з врахуванням законів України, які було прийнято, не допускаючи зменшення розміру пенсії, усунути від права на отримання військової пенси відповідачку ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 з моменту її призначення в зв`язку з порушенням військового законодавства «Про пенсійне забезпечення», а отриману нею пенсію повернути державі, стягнути з відповідачки та головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на її користь одноразово по 5000,00 гривень моральної шкоди з кожного, а також стягнути з відповідачки на користь держави усі судові витрати.

15.12.2008 р. позивачкою подано уточнення позовних вимог, відповідно до яких, окрім вже заявлених вимог по справі, позовні вимоги в частині позову про стягнення моральної шкоди уточнено, з саме: стягнення моральної шкоди позивачка просила проводити з відповідачки ОСОБА_2 та стягнути збільшу суму у розмірі 10000,00 грн. на її користь.

20.01.2009р. позивачкою подано клопотання з уточненням її позовних вимог, відповідно до якого, вона, окрім вже заявлених вимог по справі, просила суд поновити її право на утримання, військову пенсію та спадщину шляхом визнання права власності.

01.04.2009р. ОСОБА_2 подано зустрічний позов до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн. При цьому, позивачка за зустрічним позовом в обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що позивачка за первісним позовом безпідставно, починаючи з 2000 року, звинувачує її в укладенні з ОСОБА_3 фіктивного шлюбу з корисливих мотивів, шляхом шахрайства, заволоділа спадковим майном. В своїх заявах остання стверджує, що ОСОБА_2 , начебто, позбавила свого чоловіка життя, а після його смерті, начебто, шляхом підробки документів, заволоділа та користувалась військовою пенсією, а її безкарно ошукала, неправдиво звинувачує в тому, що їй погрожувала вбивством, спричинила тілесні ушкодження, просила суд призначити судову експертизу, звинувачує в змові з посадовими особами різних рівнів влади. Викладені ОСОБА_1 обставини не є підтвердженими нею ніякими належними доказами по справі, а лише базуються на її припущеннях та словах. ОСОБА_2 довго трималась, зносила знущання ОСОБА_1 , доводила свою правоту цивільним шляхом і жодного разу не образила її ані словом, ані ділом, в своїх зверненнях користувалась лише правами, наданими їй законом в обґрунтування своїх доказів та вимог. Своїми діями відповідачка за зустрічним позовом на протязі 8 років з проводить цілеспрямовану моральну травлю, наносить образи, безкарно звинувачує в підробці офіційних документів, в позбавленні життя людини задля заволодіння його майном. В результаті чого, дії ОСОБА_1 є моральними знущаннями, які порушують честь, гідність, права, як людини так і жінки. Такими діями остання спричинила ОСОБА_2 моральні страждання, які вона оцінює в розмірі 5000,00 гривень та просить стягнути з ОСОБА_1 на її користь в якості відшкодування завданої моральної шкоди.

Ухвалою суду від 01.04.2009 р. зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 , поданим до суду 16.04.2007 р.

15.12.2008р. позивачкою подано клопотання з уточненням позовних вимог, відповідно до якого, позивачкою уточнено раніше заявлені позовні вимоги, а саме: просила суд визнати за нею право власності на однокімнатну ізольовану квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 в цілому; визнати право власності на автомобіль марки «ВАЗ-2106», 1991 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , гараж № НОМЕР_3 у гаражному колективі «Електрон» за адресою: АДРЕСА_4 шляхом повернення суми боргу у розмірі 17480,00 грн. з іншими затратами на експлуатаційні затрати за 1999 та інші роки за квитанціями, наданими суду; усунути ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті ОСОБА_3 ; не застосовувати при вирішенні трави ст.ст.22, 28, 29 КпШС України; визнати правочин, укладений між ОСОБА_3 та позивачкою недійсним з моменту його укладення; повернути їй грошові кошти у розмірі 17840,00 грн.; звернути стягнення на наступне майно померлого ОСОБА_3 на користь позивачки, а саме: квартиру АДРЕСА_5 , автомобіль марки «ВАЗ-2106», 1991 р.в., державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , гараж № НОМЕР_3 у гаражному колективі «Електрон» за адресою: АДРЕСА_4 - в натурі; визнати право власності за позивачкою на вищезазначене майно у повному обсязі; усунути від права на спадщину ОСОБА_2 у результаті безпідставного придбання та зберігання арештованого судом майна, яке вона повинна повернути позивачці; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на користь держави усі судові витрати по справі.

У відповідності з ухвалою суду від 11.02.2010 р. цю справу було об`єднано в одне провадження зі справою за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення боргу і визнання права власності, у відповідності з яким позивачка просила повернути їй суму боргу в розмірі 4 000 грн.,з урахуванням індексу інфляції, повернути витрати по сплаті коштів на утримання гаражного боксу в авто гаражному колективі «Електрон» за 1996-2001 р. у сумі 155 грн. та 70 грн. за придбання замка, повернути суму боргу по розпискам ОСОБА_3 в розмірі 155 грн., а також 500 грн. за придбання меблевого набору, визнати право власності на гараж в гаражному колективі «Електрон», кв. АДРЕСА_5 , автомобіль «ВАЗ- 2106» державний номер ф НОМЕР_4 в рахунок повернення суми боргу.

У відповідності з ухвалою суду від 09.06.2010 р. судом було роз`єднано позовні вимоги, що стосуються спору з приводу спадкування майна після смерті ОСОБА_3 і визнання права на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника і позовні вимоги з приводу пенси виділено в окреме провадження.

В судовому засіданні позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 підтримала заявлені нею позовні вимоги та просила суд їх задовольнити в повному обсязі з наведених нею підстав, проти зустрічного позову ОСОБА_2 до неї про відшкодування моральної шкоди заперечувала, просила суд відмовити в його задоволенні.

Відповідачка за первісним позовом ОСОБА_2 проти позовних вимог ОСОБА_1 заперечувала, просила суд в їх задоволенні відмовити повністю, свій позов підтримала в повному обсязі та просила суд його задовольнити.

В обґрунтування заперечень проти позову ОСОБА_1 пояснила, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обгрунутвання позову, що ОСОБА_1 не було зроблено, обставини, якими вона обґрунтовує свій позов не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому позов не підлягає задоволенню. Дійсно, у 1982 році за рішенням Дзержинського суду м. Харкова шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано, ініціатором розірвання шлюбу був ОСОБА_3 . Тоді рішенням того ж суду від 17.12.1982 р. було поділено майно сторін, яке набуте подружжям у період шлюбу. Обидва рішення набрали законної сили, РАГСом видано свідоцтво про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу подружжя за взаємною згодою розміняли свою ізольовану квартиру, яка складалась з двох житлових кімнат, розміром 19,8 кв.м. та 13,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_6 на дві однокімнатні ізольовані квартири. В результаті обміну ОСОБА_3 вселився до квартири АДРЕСА_5 , а ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_7 цього ж будинку. Після розірвання шлюбу він був у шлюбі зі своєю другою дружиною, а у 1991 році ОСОБА_3 познайомився з ОСОБА_2 і з цього часу почав разом з нею мешкати однією сім`єю, а тільки після спливу 7 років вони одружилися 17.07.1998 року., шлюб було укладено за взаємною згодою обох осіб, перепони проти укладення шлюбу були відсутні, обидва були дієздатні. Після смерті ОСОБА_3 28.08.1999 р. нею, як законною дружиною померлого, було поховано чоловіка та за місцем відкриття спадщини у встановлений законом строк подано заяву про прийняття спадщини. 18.06.2004 р. 10 держнотконторою м. Харкова їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_8 , гараж № НОМЕР_3 , автомобіль «ВАЗ-2106». Таким чином, вона, ОСОБА_2 , є власницею вищезазначеного майна. Твердження ОСОБА_1 про те, що померлий, ніби-то, не припиняв з нею шлюбні відносини з моменту розірвання шлюбу у 1982 році та до своєї смерті та вона знаходилась на його утриманні, а шлюб з ОСОБА_2 мав лише формальний характер, є лише її думкою та не підтверджені ніякими достовірними доказами по справі. Ці обставини спростовуються наданими позивачкою за зустрічним позовом письмовими доказами у матеріали справи.

Крім того, у матеріалах справи відсутні письмові та інші докази, що ОСОБА_1 знаходилась на утриманні у свого колишнього чоловіка, у відповідності до ст.531 ГК України (1963 року) до числа спадкоємців відносяться непрацездатні особи, які перебувають на утриманні у спадкодавця не менш одного року до його смерті. ОСОБА_1 продовжувала працювати до 2000 року. її твердження про те, що вона після розміну квартир продовжувала проживати разом з колишнім чоловіком, так як у квартиру АДРЕСА_7 вселилась її мати ОСОБА_7 з онукою, є обманом. ОСОБА_7 виїхала з м. Харкова у 1980 році у Волгоградську область, тобто ще до часу розірвання шлюбу між цим подружжям. За цим фактом Дзержинським судом м. Харкова ухвалене рішення від 25.11.1982 р. про визнання ОСОБА_7 такою, що втратила право користування жилим приміщенням. У матеріалах справи є достатьноо документів, які підтверджують, що спадкодавець ОСОБА_3 останній рік до своєї смерті знаходився у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Твердження, що шлюб, укладений з нею є фіктивними і повинен бути визнаний судом недійсним, також не відповідає закону, бо ОСОБА_3 у встановленому законом порядку недієздатним або обмежено недієздатним судом не визнавався. Статті 39-41 СК України так і КпШС України мають вичерпний перелік підстав, за якими шлюб може бути визнаний недійсним, однак, жодна з підстав не може бути застосована до спірних відносин. Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 є необгрунтованими та такими, що не відповідають нормам цивільного законодавства. Що стосується моральної шкоди, ніби-то завданої нею ОСОБА_1 , то позивачка за зустрічним позовом не допускала ніяких дій, які ображають інтереси ОСОБА_1 та завдають їй шкоду, а лише надавала суду ряд доказів, які спростовують обставини заявленого позову.

Представник відповідачки підтримав позицію своєї довірительки.

Суд, заслухавши учасників судового засідання, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що з 1962 року по 1982 рік ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Шлюб було розірвано за ініціативою ОСОБА_3 на підставі рішення суду від 27.09.1982 року. 24.11.1982 року відділом РАЦС Дзержинського району видано свідоцтво про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу за рішенням суду було розділено спільне майно подружжя. У 1983 році колишнє подружжя розміняло квартиру, в якій раніше разом мешкали. Наслідком розміну квартири стало придбання 2 однокімнатних квартири АДРЕСА_7 та АДРЕСА_5 , які розташовані на різних поверхах. Після обміну квартир ОСОБА_3 вселився у квартиру АДРЕСА_9 , ОСОБА_1 у кв. АДРЕСА_7 в тому ж будинку. З цього часу кожен з членів колишнього подружжя стали мешкати окремо. Вони підтримували між собою відносини, однак факти продовження шлюбних відносин та знаходження ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_3 , на які посилалась позивачка по даній справі, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Так у 1987 році ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_8 , який було розірвано 11.10. 1988 року.

У 1996 р. ОСОБА_3 самостійно приватизував свою квартиру

АДРЕСА_5 .

17.07.1998 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з відповідачкою по даній справі ОСОБА_9 . Вони створили сім`ю, однак були зареєстровані за різними адресами.

20.06.1998 р. ОСОБА_3 звертався до ЖЄД № 34 Дзержинського району м. Харкова з приводу прописки його дружини ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_5 , де він був зареєстрований та мешкав, однак цей намір реалізовано не було. Подружжя мешкали як у квартирі ОСОБА_3 , так і в будинку ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, знаходячись у будинку своєї дружини і був нею похований.

Після смерті ОСОБА_3 у встановленому порядку до нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини звернулися 17.09.1999 р. його дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 колишня дружина ОСОБА_1 і ІНФОРМАЦІЯ_4 сестра та брат померлого ОСОБА_3 та ОСОБА_10

18.06.2004 р. 10 держнотконторою м. Харкова ОСОБА_2 було видано свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_8 , гараж № НОМЕР_3 , автомобіль «ВАЗ-2106».

В обґрунтування своїх позовних вимог про встановлення факту знаходження на утриманні спадкодавця ОСОБА_3 і визнання права власності на спадкове майно, ОСОБА_1 посилалась на ті обставини, що вона після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 продовжувала підтримувати з ним сімейні стосунки, вели спільне господарство, вона здійснювала за ним догляд та знаходилась на його утриманні, оскільки його пенсія була значно більшою за пенсію, яку вона отримувала сама. Також вона стверджувала, що вони мешкали разом у його квартирі АДРЕСА_5 , а у її квартирі АДРЕСА_7 , що знаходиться в одному тому ж під`їзді мешкали її родичі.

Однак, зазначені обставини протирічать дослідженим в судовому засіданні доказам.

Так згідно з рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.09.1982 р. шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу та розміну квартири сторони хоча і мешкали в квартирах, які знаходяться в одному й тому ж під`їзді, однак посилання ОСОБА_1 на сумісне проживання в квартирі ОСОБА_3 спростовуються фактом укладення у 1987 р. шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_8 , який було розірвано 11.10.1988 р.; фактом приватизації 20.09.1996 р. ОСОБА_3 займаної ним квартири на своє ім`я; фактом реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 17.07.1998 р.; фактом звернення ОСОБА_3 до житлово-експлуатаційної контори про реєстрацію його дружини ОСОБА_2 за місцем його проживання.

Кожен з зазначених фактів не спростовує можливості збереження шлюбних відносин між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 увесь цей час, однак у сукупності всі ці факти спростовують пояснення ОСОБА_1 про збереження шлюбних відносин і знаходження на утриманні ОСОБА_3 . Навіть докази, які надані позивачкою на підтвердження своїх доводів спростовують ці доводи. Так вона надала в матеріали справи копії листівок приватної переписки зі своїми родичами , з якої хоча і вбачається, що родичі звертались до неї і до ОСОБА_3 , однак вся ця кореспонденція адресувалась у кв. 173, яка належить позивачці, а не у квартиру АДРЕСА_9 , в якій по її твердженню вони мешкали разом з колишнім чоловіком.

Також позивачкою надано документи, які свідчать, що пенсія ОСОБА_3 значно перевищувала її пенсію, однак при цьому нею надано також довідку про те, що ОСОБА_3 з 01.07.1996 р. було призначено доплату до пенсії, оскільки він за станом свого здоров`я потребував стороннього догляду. Сам по собі факт перевищення пенсії однієї особи над пенсією другої особи не є свідченням знаходження цієї особи на утриманні першої. При цьому потрібно, щоб особа, яка має більший дохід, надавала кошти другій особі саме для її утримання, тобто задоволення її життєвих потреб.

ОСОБА_1 стверджувала, що ОСОБА_3 за станом свого здоров`я потребував стороннього догляду, що підтверджується самим фактом призначення йому доплати до пенсії у зв`язку з такою потребою. При цьому ОСОБА_1 пояснювала, що вона забезпечувала догляд за ОСОБА_11 . Однак, при таких обставинах, якщо вона і отримувала від ОСОБА_11 кошти з пенсії ОСОБА_11 , то це може бути розцінено, як плата за ці її послуги. Позивачка надала суду квитанції про сплату нею експлуатаційних витрат на утримання спірного гаражу, однак, це не можу безспірно свідчити на підтвердження її доводів що до ведення з колишнім чоловіком спільного господарства і знаходження на його утриманні. Якщо вірити її твердженням про здійснення необхідного догляду за ОСОБА_3 і отримання від нього коштів, то сплата експлуатаційних витрат на утримання гаражу може бути розцінена як виконання доручень власника гаражу, оскільки належних доказів того, з чиїх коштів проводились ці виплати суду не надано.

Також ОСОБА_12 надала суду розписку про отримання нею 20.02.1991 р. від ОСОБА_13 2 000 крб. для придбання з чоловіком ОСОБА_3 автомобілю «Жигулі», та розписку від 30.05.1991 р. про отримання від ОСОБА_13 . ОСОБА_1 2 000 крб. і ОСОБА_3 2 000 крб. на внутрішню реконструкцію гаражу та придбання автомобілю для сумісного його використання в господарських цілях. Однак зазначені розписки не можуть бути підставою для якихось претензій з боку ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та його спадкоємців, оскільки перша розписка взагалі не свідчить про отримання ним якихось коштів від будь-кого, друга розписка може бути підставою для виникнення вимог у ОСОБА_13 при належному їх обґрунтуванні. При цьому ні одна з цих розписок не свідчить про отримання ОСОБА_3 якихось коштів особисто від ОСОБА_1 . Розписки не породжували для нього ніяких зобв`язань перед нею. Автомобіль і гараж не були їх спільним майном, ОСОБА_1 не надала жодного належного доказу на підтвердження своєї участі у їх придбанні. Гараж і автомобіль були зареєстровані на ім`я ОСОБА_3 і ОСОБА_1 за його життя ніяких претензій на це майно не заявляла. Посилання в розписці від 30.05.1991 р. про намір сумісного використання автомобіля не свідчить про те, що такий намір було реалізовано. При цьому сумісна діяльність може свідчити про отримання сумісного доходу, а не про утримання однією особою іншої.

ОСОБА_2 взагалі заперечувала проти того, що позивачка ОСОБА_1 підтримувала добрі стосунки з ОСОБА_3 та знаходилась на його утриманні. Вона стверджувала, що ОСОБА_1 продавала йому спирт та іншими способами виманювала у нього гроші та намагалась заволодіти його майном. ОСОБА_2 стверджувала, що з 1991 р. перебувала у цивільному шлюбі з ОСОБА_3 , а в 1998 р. вони цей шлюб зареєстрували. На підтвердження цих доводів вона надала довідку голови вуличного комітету Кантемира В.П. від 12.02.2000 р. та акт вуличного комітету від 21.02.2000 р..

Ні позивачка ні відповідачка не надали суду безспірних доказів на підтвердження своїх доводів і заперечень. Так ОСОБА_2 хоча і стверджувала, що фактично підтримувала шлюбні відносини з ОСОБА_3 з 1991 р., однак при цьому вона не заперечувала, що останній спілкувався зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_1 , мав з нею певні матеріальні відносини, бував у її квартирі, а вона мала доступ у його квартиру.

Однак позивачка ОСОБА_1 не надала суду достатніх доказів на підтвердження факту знаходження на утриманні у свого колишнього чоловіка протягом одного року до його смерті.

Судом встановлено безспірно, що з 17.07.1998 р. до дня своєї смерті ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 ОСОБА_1 оспорювала цей шлюб і просила визнати його недійсним, однак їй в цьому було відмовлено і вона при розгляді цієї справи не підтримала свої доводи в цій частині. Хоча сам факт знаходження у шлюбі не виключає можливість утримання чоловіком своєї колишньої дружини, однак ОСОБА_2 заперечувала такий факт. її доводи суд вважає достовірними по відношенню до доводів ОСОБА_1 . Остання стверджувала, що ОСОБА_2 недобросовісним шляхом уклала шлюб з ОСОБА_3 , фактично шлюбних відносин з ним не підтримувала, ніякого спільного майна не придбала, проживали порізно. Однак така позиція хибна. Шлюб відповідачки і ОСОБА_3 не визнано недійсним. Сам факт реєстрації шлюбу, а також факт наміру ОСОБА_3 зареєструвати проживання ОСОБА_2 у своїй квартирі, факт його смерті і похорону за місцем проживання відповідачки свідчать про хибність пояснень позивачки і, відповідно, про достовірність показань відповідачки.

Позивачка на підтвердження своїх доводів неодноразово посилалась на показання свідків, заяви від яких містяться в матеріалах справи. Суд дослідивши ці докази не приймає їх до уваги, оскільки показання свідків досліджуються в порядку, встановленому ст.ст.180-184 ЦПК України. Сторонам було роз`яснено цей порядок і порядок надання доказів, однак клопотань про допит свідків від них не надходило.

Таким чином, позивачка не довела факту знаходження на утриманні у свого колишнього чоловіка на протязі одного року до його смерті і у не набула відповідно ст. 531 ЦК України ( в редакції 1963 р.) права на спадкування після його смерті, тому її вимоги що до прав на спадкове майно безпідставні.

Надані позивачкою розписки від 20.02.1991 р. та від 30.05.1991 р. не свідчать про виникнення яких би то не було зобов`язань у ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 тому не породжують ніяких прав на майно ОСОБА_3 та його спадкоємців. Тому пов`язані з цими розписками позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Судом не надано доказів того, що ОСОБА_2 визнана винною у вчиненні будь-яких протиправних дій по відношенню до ОСОБА_1 , тому вимоги останньої про відшкодування моральної шкоди безпідставні і задоволенню не підлягають.

Також судом не встановлено ніяких протиправних дій з боку ОСОБА_1 по відношенню ОСОБА_2 тому і її зустрічні позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди безпідставні і задоволенню не підлягають. Факт звернення особи з позовом до іншої особи не є підставою для стягнення моральної шкоди, навіть якщо позов визнано не обгрунтованим і в його задоволенні відмовлено.

На підставі викладеного, у відповідності зі ст.ст.524, 529, 531 ЦК України (в редакції 1963 р.) ст.ст.23, 1167 ЦК України (в редакції 2003 р.), керуючись ст.ст. 8, 11, 15, 57, 58, 60, 79, 88, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним, встановлення факту знаходження на утриманні, визнання права на спадщину, визнання права власності, стягнення моральної шкоди та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом 10 днів після проголошення рішення. Апеляційна скарга подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий