Справа №2-3349/10 21.12.2010 21.12.2010 21.12.2010
Провадження №22ц-8473/10
Справа № 22ц-8473/10 Головуючий у 1-й інстанції Тихонова Н.С.
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

21 грудня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Базовкіної Т.М.,

суддів: Колосовського С.Ю., Яворської Ж.М.,

при секретарі Величковській В.С.,

за участю представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2010 року

за позовом

ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» (далі - Банк) про визнання кредитного договору недійсними,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк Форум» ( далі Банк) про визнання кредитного договору недійсним.

Позивач зазначав, що 29 листопада 2006 року між ним та відповідачем було укладений кредитний договір № 100/06/02-А про надання кредиту в сумі 14143 доларів США для придбання автомобіля зі строком користування коштами до 28 листопада 2013 року.

З метою забезпечення виконання зобовязань за цим договором цього ж дня між сторонами було укладено договір застави автомобіля марки SKODA FABIA CLASSIK, 2006 року, який належить ОСОБА_3

Посилаючись на те, що договір укладено з порушенням вимог діючого законодавства, а саме ст.99 Конституції України, ст.ст.203, 215, 524, 533, 1054 ЦК України, ст..11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», просив визнати даний кредитний договір недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2010 р. у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи.

ПАТ «Банк Форум» заперечував проти задоволення скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 29 листопада 2006 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 100/06/02-А про надання кредиту в сумі 14143 доларів США для придбання автомобіля зі строком користування коштами до 28 листопада 2013 року зі платою за користування кредитними коштами 13% річних. (а.с.7-11)

З метою забезпечення виконання зобовязань за цим договором цього ж дня між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір застави автомобіля марки SKODA FABIA CLASSIK, 2006 року, який належить останньому на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого ММРЕВ УДАІ України 28 листопада 2006 року. (а.с.1215)

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надання Банком кредиту в іноземній валюті є правомірним, оспорювана угода укладена у відповідності з чинним законодавством.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобовязаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю .

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України Про банки і банківську діяльність кошти це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю .

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю , якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

На час укладення спірних договорів між сторонами діяла отримана Банком 03 грудня 2001 року ліцензія №62 та дозвіл Національного Банку України № 62-1 з додатком відповідно до яких, відповідач має право здійснювати банківські операції щодо надання кредитних коштів в іноземній валюті.

Враховуючи вищевикладені норми, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним з цих підстав та відмовив у позові.

Твердження в апеляційній скарзі щодо порушення Банком вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживача» про ненадання позичальнику інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, порушення принципу рівності сторін договору, несправедливих умов цього договору, використання банком нечесної підприємницької практики і як наслідок визнання правочину недійсним не можуть бути прийняті судом.

Як вбачається із п.7.2 спірного кредитного договору, сторони фіксують свою згоду з тим, що ними узгоджені усі істотні умови, і зобовязуються надалі ніяких претензій одна до одної з цього приводу не мати. Цей договір відображає повне розуміння сторонами його предмету та інших питань, зазначених у цьому договорі.

Вищевикладене свідчить про те, що при укладанні кредитного договору, позивач був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них та йому наданий кредит в обумовленій в договорі сумі.

За такого, права ОСОБА_3 при укладені та виконанні кредитного договору, Банком не порушені.

Суд повно з'ясував обставини справи та з врахуванням наведених положень закону дав належну оцінку доказам, які були представлені сторонами, і дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість оспорюваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про його відповідність вимогам норм матеріального та процесуального права, в звязку з чим підстав для його скасування не має.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку .

Головуючий

Судді