Справа № 2-1310/2010
Провадження № -
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2010 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого Франчук О. Д.

при секретарі Коршак О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Южноукраїнська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Донбасатоменергомонтаж» про незаконне звільнення та поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

01 грудня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Донбасатоменергомонтаж» (далі ВАТ «ДАЕМ») про поновлення його на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування грошових коштів, витрачених під час працевлаштування при проходженні медичного огляду та оплату сертифікатів у лікаря психіатра та нарколога в сумі 96 грн..

Позивач зазначив, що 29.10.2010 року його було прийнято на роботу слюсарем по збиранню металоконструкцій 3 розряду з іспитовим строком тривалістю в один місяць та в той же день направлено у відрядження до м. Нова Одеса Миколаївської області. При цьому йому не було проведено навчання професії за якою його було прийнято на роботу, а надано лише інструкцію монтажника. В період з 29.10.2010 року по 01.11.2010 року він працював у вечірній та нічний час, без перерви на обід та відпочинок.

Так, як його не було забезпечено спецодягом та іншими засобами індивідуального захисту, він 01.11.2010 року повернувся з відрядження, а 02.11.2010 року йому стало відомо про те, що його звільнено з роботи, як такого, що не витримав випробування, не запропонувавши роботу по іншій спеціальності, чим на його думку допущено порушення вимоги ст.ст. 27, 28 та 49-2 Кодексу Законів про працю України. Крім того неналежним чином була оформлена трудова книжка та не виплачено у передбачений ст. 116 КЗпП України строк розрахунку при звільненні, що стало причиною звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Просив визнати наказ № 130 від 01.11.2010 року ВАТ «ДАЕМ» про його звільнення, як не пройшовшого випробувального терміну, незаконним; зобовязати відповідача поновити його на роботі на попередню посаду, або надати другу посаду по відповідній професії чи спеціальності, згідно ст.ст. 42, 42-1, 49-2, 235 КЗпП України; зобовязати власника або уповноважений ним орган виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу; зобовязати відповідача виплатити йому заробітну плату, згідно ст.ст. 106, 107, 108 КЗпП України; зобовязати відповідача відшкодувати йому в грошовому еквіваленті витрачений час на проходження медичного огляду, а також грошові кошти, витрачені для придбання сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду та медичної довідки про проходження психіатричного огляду, згідно ст. 17 Закону України «Про охорону праці»; а у випадку неможливості поновлення на роботі, зобовязати власника або уповноваженого ним органу виплатити йому належні грошові кошти, а також середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, згідно ст.ст. 116, 117 КЗпП України; притягнути до адміністративної відповідальності посадових осіб даного підприємства за адміністративні правопорушення в галузі охорони праці, згідно ст.ст. 41 та 41-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В судовому засіданні позивач від своїх позовних вимог в частині поновлення його на роботі відмовився, решту вищезазначених позовних вимог підтримав, при цьому просив стягнути з відповідача на його користь 1767 грн. 20 коп., з яких 93 грн. 34 коп. заробітної плати за 1 робочий день 29.10.2010 року та 1 робочий день 01.11.2010 року, 1263 грн. 02 коп. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, 314 грн. 84 коп. заробітної плати за роботу у вихідний день та вечірній та нічний час, а також 46 грн.67 коп. за час проходження медичного огляду при працевлаштуванні та 50 грн., витрачених ним за отримання сертифікатів про проходження обов'язкового психіатричного огляду та профілактичного наркологічного огляду.

Представник відповідача позов ОСОБА_1 не визнав, просив у його задоволенні відмовити, стверджуючи про те, що звільнення та нарахування належних позивачеві грошових коштів при звільненні, відбувалося згідно чинного трудового законодавства.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, покази свідків, дослідивши письмові докази, надані сторонами, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

На підставі заяви ОСОБА_1, датованої 19.10.2010 року (а.с. 16), наказом за № 129-к від 29.10.2010 року його було прийнято на роботу до ВАТ «ДАЕМ» слюсарем по збиранню металоконструкцій 3 розряду по строковому трудовому договору, на три місяці (з випробувальним строком на один місяць), з відрядною оплатою праці.

При цьому його було ознайомлено з умовами праці, колективним договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку (а.с. 15).

Наказом за № 120-к (а.с. 18), позивача було відряджено для виконання своїх трудових обовязків з 29.10.2010 року по 17.11.2010 року до м. Нової Одеси Миколаївської області.

Як зазначено в табелях обліку робочого часу (а.с. 19, 20), ОСОБА_1 відпрацював по вісім годин, 29.10.2010 року та 01.11.2010 року. За що йому було нараховано 116 грн. 80 коп. заробітної плати.

01.11.2010 року начальник дільниці, на яку було направлено для роботи ОСОБА_1, звернувся до керівника підприємства з рапортом, в якому просив звільнити позивача, як такого, що не витримав випробувального строку (а.с. 21).

За правилами ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

З метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається , ч. 1 ст. 26 КЗпП України передбачено випробування при прийнятті на роботу. У відповідності до зазначеної норми закону ОСОБА_1 було прийнято на роботу з випробувальним строком на один місяць, про що було зазначено в наказі про прийняття його на роботу (а.с. 17).

Відповідно до ч. 2 ст. 28 КЗпП України передбачено те, що якщо протягом строку випробування буде встановлено невідповідність працівника роботі, на яку його було прийнято, власник або уповноважений ним орган протягом цього строку вправі розірвати трудовий договір.

Так як в судовому засіданні не було встановлено порушень трудового законодавства України при звільнені ОСОБА_1, як такого, що не витримав випробування суд вважає, що законних підстав для визнання наказу № 130 від 01.11.2010 року про його звільнення незаконним не має.

Зазначені позивачем норми Кодексу законів про працю України, не передбачають обовязок підприємства надати працівникові, з яким розірвано трудовий договір в результаті незадовільної результату випробування, обумовленого при прийнятті на роботу, надання йому роботи за іншою професією чи спеціальністю, тому позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині також не підлягають задоволенню.

Правилами ст.ст. 106, 107, 108 КЗпП України передбачено особливості оплати праці за роботу в надурочний час, святкові і неробочі дні та роботи в нічний час, але позивачем не надано суду жодного доказу на те, що в період з 20.10.2010 року по 01.11.2010 року він працював в надурочний, нічний час чи у неробочі дні.

Тому суд також не знаходить законних підстав для задоволення його позовних вимог, щодо виплати йому заробітної плати за роботу у вечірній та нічний час, та у вихідні дні.

Відповідно до довідки (а.с. 24), заробітна плата позивача за два відпрацьованих ним на підприємстві дні, складає 116 грн. 80 коп., з яких після відрахування обов'язкових платежів та коштів одержаних ним в звязку з відрядженням, до сплати йому належить 23 грн. 53 коп.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Але, як зазначено в акті (а.с. 30) та підтверджено в судовому засіданні свідками ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, позивач відмовився отримувати в касі підприємства належного йому при звільненні розрахунку, так як був не згоден із сумою нарахованої йому заробітної плати.

Статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність підприємства за затримку розрахунку при звільненні в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено про те, що у разі непроведення розрахунку зі звільненим працівником у звязку з виникненням спору про розмір належних йому до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача, або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати на повернення авансу, оскільки він вирішується в іншому встановленому для цього порядку.

В судому засіданні також не встановлено підстав для виплати позивачеві його середнього заробітку за правилами передбаченими ст. 117 КЗпП України.

За правилами ст. 48 КЗпП України до трудової книжки працівника заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи роботи на підприємстві.

Порядок ведення трудових книжок передбачений інструкцією «Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях» затвердженої наказом Міністерства Юстиції та Міністерства соціального захисту України за № 58 від 29.07.1993 року.

Відповідно до п.2.3. вищезазначеної інструкції, при звільненні з роботи повинні проводитися у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на пункт закону та відповідну статтю, а в п. 2.26 зазначено, що днем звільнення вважається останній день роботи.

В судовому засіданні було встановлено, що останнім робочим днем позивача було 01.11.2010 року, про що внесено запис в його трудову книжку (а.с. 9) за № 13.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності передбачені Законом України від 24.03.1993 року «Про оплату праці».

Право працівника відмовитися від дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здоровя, передбачено ч. 2 ст. 7 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, але цією нормою Закону передбачено і те, що факт наявності такої ситуації підтверджується спеціалістами з охорони праці підприємства з участю представника профспілки і уповноваженого трудового колективу, а у разі виникнення конфлікту - відповідним органом державного нагляду з охороною праці з участю представника профспілки.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 вищезазначеного Закону на роботах із шкідливими і небезпечними умовами праці, а також роботах, повязаних із забрудненням або здійснюваних у несприятливих температурних умовах, працівникові видаються безплатно за встановленими нормами спеціальний одяг, спеціальне взуття та інші засоби індивідуального захисту, а також змиваючі та знешкоджуючі засоби.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_1 пропрацював на підприємстві лише два робочих дні.

Позивачем не доведено суду необхідності скористатися правом відмовитися від дорученої йому роботи та залишити своє робоче місце до закінчення терміну відрядження.

Статтею 19 Закону України «Про охорону праці» передбачено обовязок власника підприємства за свої кошти при прийнятті на роботу організувати проведення медичного огляду, але як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося самим позивачем, він не звертався до адміністрації підприємства з вимогою про відшкодування коштів, затрачених ним під час проходження медичного обстеження, та не надав документів, підтверджуючих розмір цих коштів.

Крім того сертифікати за отримання яких він заплатив 50 грн., дійсні досить тривалий час (а.с. 8), а тому можуть бути використані ним при наступному працевлаштуванні.

В силу ст. 254 Кодексу України про адміністративні правопорушення, підставою для притягнення до адміністративної відповідальності є протокол про адміністративне правопорушення.

У справах про адміністративні правопорушення в галузі охорони праці, протоколи мають право складати уповноважені на те особи органів Міністерства праці та соціальної політики.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 209, 214, 215, 218 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Донбасатоменергомонтаж» про незаконне звільнення та поновлення на роботі - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Миколаївської області через Южноукраїнський міський суд Миколаївської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Южноукраїнського

міського суду ОСОБА_5