Ананьївський районний суд Одеської області
Справа №2-25/2010р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2010 року Ананьївський районний суд Одеської області

у складі: головуючого судді - Скуртова М.І.

при секретарі - Чернієнко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ананьєві справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Ананьївська районна державна нотаріальна контора, Ананьївське районне бюро технічної інвентаризації про визнання заповіту від 10 травня 2000 року і свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 липня 2005 року, а також реєстрацію права власності 29/50 будинку від 08 листопада 2005 року недійсними з зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Ананьївська районна державна нотаріальна контора, Ананьївське районне бюро технічної" інвентаризації про визнання 29/50 частини будинку об'єктом права сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частину цього будинку,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, в якому посилаються на те, що 28.05.2001 року помер їх батько - - ОСОБА_6, і після його смерті залишилась спадщина у вигляді 29/50 житлового будинку №10 по вулиці Пушкіна в м. Ананьєві. Ніхто з його спадкоємців у встановлений термін не звертався до нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини. За попередньою домовленістю в даній частині вказаного житлового будинку почав проживати рідний брат позивачів - ОСОБА_7, котрий помер 31 травня 2008 року.

Позивачі зазначають, що згідно волі батька належне йому майно повинно було перейти до дітей в рівних частинах, а тому вони звернулись до нотаріальної контори. Проте нотаріус повідомив, що спадщину у вигляді 29/50 житлового будинку №10 по вулиці Пушкіна в м. Ананьєві прийняв ОСОБА_7 на підставі заповітного розпорядження від 10 травня 2000 року вчиненого ОСОБА_6. Спадкоємицею ж майна померлого ОСОБА_7 є його дружина -ОСОБА_3.

ОСОБА_1, ОСОБА_2 вважають, що оскільки їх батько ОСОБА_6 протягом останніх років життя важко хворів та часто перебував у лікарні, постійно приймав ліки на основі морфію, дане позначилось на неадекватності його вчинків в звязку з чим він потребував стороннього догляду. А тому, враховуючи наведене, вважають, що в зв'язку з похилим віком та станом здоров'я ОСОБА_6 на момент складення заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому вважають, що заповіт від 10 травня 2000 року є недійсним.

Відповідач ОСОБА_3 звернулася з зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Ананьївська районна державна нотаріальна контора, Ананьївське районне бюро технічної інвентаризації про визнання 29/50 частини будинку об'єктом права сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частину цього будинку в якому зазначає, що з вересня 1998 року вона мешкає у 29/50 частин будинку №10 по вул. Пушкіна в м. Ананьєві. Даний житлове приміщення перейшло у спадок її чоловіку - - ОСОБА_7, на підставі заповіту, від його батька - ОСОБА_6, котрий помер 28 травня 200і року.

ОСОБА_3 посилається на те, що за час подружнього життя подружжям було зроблено капітальний ремонт будинку, встановлено парове опалення, приєднано будинок до газопроводу, споруджено нову огорожу, а також виконано ряд інших робіт по благоустрою. В звязку з наведеним вартість будинку істотно збільшилась. 31 травня 2008 року ОСОБА_7 помер. Позивач зазначає, що вона є спадкоємцем першої черги за законом, а дана будівля є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Однак, так як будинок перейшов чоловіку у спадок, тому вона не може реалізувати право на спадщину в повному обсязі, в зв'язку з чим просить задовольнити позовні вимоги.

При розгляді справи представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_8П позовні вимоги підтримала в повному обсязі пояснила, що її дідусь ОСОБА_6 був похилого віку та важко хворів, приймав різні ліки, в тому числі й на основі морфію і дане позначилось на його психічному стані, через що вважає, що він не міг розуміти про значення своїх дій при складенні заповіту. Про даний заповіт її довірителям стало відомо після смерті ОСОБА_7, так як з'ясувалось, що останній прийняв спадщину та оформив її на себе. Пояснила також, що ніяких письмових даних про хворобу діда немає, підтвердила той факт, що він ані не лікувався у психіатра, ані перебував на психічному обліку. Проте, незважаючи на дане, просить скасувати заповіт. Крім того ОСОБА_8 не визнала зустрічні позовні вимоги в частині того, 29/50 частини житлового будинку №10 по вулиці Пушкіна в м. Ананьєві є сумісною власністю подружися ОСОБА_7 та ОСОБА_3.

ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, наполягла на вимогах зустрічного позову та пояснила, що у 1998 році вступила у шлюб з ОСОБА_7. Проживали вони разом з його батьком ОСОБА_6 у житловому будинку №10 по вулиці Пушкіна в м. Ананьєві. Після смерті ОСОБА_6 спадщину у вигляді вказаного житлового будинку прийняв її чоловік ОСОБА_7. Вказала те, що за час подружнього життя подружжям було проведено газ до будинку, парове опалення, прибудовано санвузол, проведено капітальний ремонт, однак документально вказані факти підтвердити не може. Проте, незважаючи на дане, вважає, що вартість будинку істотно збільшила, а тому вважає його сумісно власністю подружжя, просить позов задовольнити.

Представник ОСОБА_4, ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_9, як позовні вимоги первісного позову так зустрічного не визнав та пояснив при цьому, що його довірителі є рідними синами померлого ОСОБА_7. З їх слів, а також зі слів їх матері - ОСОБА_10 йому відомо, що на час складення заповіту ОСОБА_6 був цілком здоровим і ніяких психічних відхилень у нього не вбачалось. Вважає, що оскільки жодних документальних підтверджень будь-якої хвороби психічного характеру у ОСОБА_6 немає, тому предмет вказаного позову є надуманим і підстав для його задоволення немає. Разом з тим зазначив також, що будь-яких обґрунтованих підстав визнавати житловий будинок №10 по вулиці Пушкіна в м. Ананьєві сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 немає, так як не надано жодного доказу, котрий би підтвердив дане. Вказав також на те, що дійсно його довірителі та ОСОБА_3Я є спадкоємцями першої черги за законом майна померлого ОСОБА_7 у рівних долях.

Представник третьої особи державний нотаріус Ананьївської районної державної нотаріальної контори при розгляді справи по суті пояснила, що ОСОБА_6 знала добре, оскільки він декілька разів складав заповіти, для складення останнього, а саме від 10 травня 2000 року, він особисто прийшов до нотаріальної контори, при цьому вони тривалий час з ним спілкувались. Зазначила, що у неї жодних сумнівів стосовно дієздатності ОСОБА_6 під час складення заповіту немає, вважає, що він був цілком психічно здоровим та при здоровому глузді.

Представник Ананьївського районного бюро технічної інвентаризації в судове засідання не з'явився, причину своєї неявки не повідомив, хоча про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином.

Суд, заслухавши представника позивачів, відповідача, представника відповідачів та

представника третьої особи державного нотаріуса, врахувавши неявку предстаника

Ананьївського РБТІ, вивчивши документи справи приходить до висновку про відмову в задоволенні як первісного так і зустрічного позову в повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Так, відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.07.2005 року спадкоємцем зазначеної в заповіті від 10 травня 2000 року цілої частки майна ОСОБА_6

Максимовича, який помер 28 січня 2005 року, є його син - - ОСОБА_7. Вказане спадкове майно складається з права на 29/50 частин житлового будинку за номером 10 по вулиці Пушкіна в м. Ананьєві Одеської області (том 1 а.с.6).

Встановлено також, що ОСОБА_7 дійсно є власником 29/50 частин житлового будинку за номером 10 по вулиці Пушкіна в м. Ананьєві Одеської області, про що свідчить копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08 листопада 2005 року (том 1 а.с.7).

На підставі копій свідоцтв про смерть з'ясовано, що ОСОБА_7 помер 31 травня 2008 року, а ОСОБА_6 28 травня 2001 року (том 1 а.с.8,9).

Згідно копій свідоцтв про народження батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, вказані ОСОБА_7 та ОСОБА_10 (том 1 а.с.27,29).

Враховуючи те, що для вирішення питання стосовно психічного стану ОСОБА_6 під час складення 10 травня 2000 року заповіту необхідні спеціальні знання в області психіатрії та медицини тому ухвалою суду від 18 травня 2010 року було призначено посмертну комплексну судову психолого-психіатричну експертизу ( том.1 а.с. 117), однак дану експертизу виявилось провести неможливо, так як медична картка амбулаторного хворого ОСОБА_6.М. не збереглась (том. 1 а.с. 115,117).

Крім того судом встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, дійсно перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 починаючи з 05 вересня 2001 року, про що свідчить копія паспорту та копія свідоцтва про укладення шлюбу (том 2 а.с.7,8).

Так, згідно копій довідок Ананьївської міської ради Одеської області №2822 та №2823 від 04.09.2009 року встановлено, що ОСОБА_3 зареєструвалась за адресою вул. Пушкіна, буд. № 10 в м. Ананьєві Одеської області з 05.07.2002 року та спільно мешкала і вела спільне господарство із чоловіком ОСОБА_7 по день його смерті, тобто по 31 травня 2008 року (том.2 а.с. 12).

Також копії довідок Ананьївської міської ради Одеської області №2824 та №2825 від 04.09.2009 року свідчать про те, що як ОСОБА_7 так і ОСОБА_6 фактично проживали та були зареєстровані ІНФОРМАЦІЯ_4 по день своєї смерті, відповідно по 31 травня 2008 року та 28 травня 2001 року (том. 2 ас. 13).

Судом встановлено, що у період з 1998 року по 2001 рік ОСОБА_3Я та ОСОБА_7 працювали в ТОВ МВП «Ананьївська друкарня», а у період з 2006 року по 2008 рік останній також працював у Редакції газети «Вісті Ананьївщини», при цьому вони регулярно отримували заробітну плату, що підтверджується відповідними довідками (том 2 а.с. 14-16).

Так, згідно прикінцевих положень ЦК України, що набрав чинності 01 січня 2004 року, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, оскільки заповіт було складено 10 травня 2000, тобто до набрання чинності ЦК України, тому до правовідносин в частині оформлення заповіту та його дійсності необхідно застосовувати положення ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року.

В частині ж прийняття спадщини також необхідно застосовувати положення ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року, оскільки хоча ОСОБА_7 належним чином оформив прийняття спадщини лише у 2005 році, однак вступив в управління та володіння спадковим майном, тобто фактично прийняв її відразу ж після смерті спадкодавця - ОСОБА_6, оскільки постійно проживав у зазначеному в заповіті будинку.

Згідно ст. 534 ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним. кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Відповідно до ст. 541 ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Згідно із ст. 545 ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах.

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що спадкоємцями першої черги за законом майна померлого 31 травня 2001 року ОСОБА_6 є його діти - ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_7. Заповітом від 10 травня 2000 року ОСОБА_6 заповів належних йому 29/50 частин житлового будинку за номером 10 по вулиці Пушкіна в м. Ананьєві Одеської області одному із дітей, а саме - ОСОБА_7, котрий постійно проживав у вказаному помешканні і прийняв спадщину відразу ж після смерті батька, оскільки фактично вступив у володіння та в управління вказаним спадковим майном, хоча належним чином оформив спадщину у нотаріальній конторі лише у 2005 році. Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 зазначають, що не знали про наявність заповіту на користь брата ОСОБА_7 і він проживав у вказаному житловому будинку за попередньою усною домовленістю між ними. Крім того ОСОБА_1, ОСОБА_2 посилаються на те, що їх батько ОСОБА_6 не міг вчинити даний правочин лише на користь одного з дітей, вказують також на те, що він останнім часом важко хворів і приймав ліки на основі морфію, не усвідомлював значення своїх дій, а тому вважать заповіт недійсним. Проте будь-яких письмових доказів на підтвердження вказаного надати не можуть, так як таких у них немає.

Зазначені твердження не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки, зокрема державний нотаріус, до компетенції якого входить встановлення дієздатності чи недієздатності особи при оформленні будь-якого правочину, повідомила, що на її думку під час складення заповіту ОСОБА_6 був адекватним та міг розуміти значення та наслідки своїх дій. Враховуючи також те, що у рішення у вказаній справі залежить від психічного стану особи в момент вчинення нею певних дій, в даному випадку складення заповіту, тому судом було призначено посмертну комплексну судово-психіатричну експертизу, однак провести її виявилось неможливим в зв'язку з відсутність медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_6 та будь-яких інших медичних документів.

А тому, взявши до уваги пояснення дані сторонами, пояснення державного нотаріуса, а також неможливість проведення відповідної експертизи, виходячи з загальних засад цивільного права, зокрема таких як презумпція правомірності належним чином оформленого правочину, суд приходить до висновку про відмову в задоволені первісного позову в повному обсязі.

Так, згідно статті п.2 ч.1 57 СК України особистою приватною власністю дружини. чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

Відповідно до статті ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та осіб, що беруть участь у розгляді справи даних в судовому засіданні суд пришов до наступного: у 1998 році було укладено шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3. Під час подружнього життя ОСОБА_7 на підставі заповіту прийняв спадщину у вигляді житлового будинку по вулиці Пушкіна №10 в м. Ананьєві Одеської області. 31 травня 2008 року ОСОБА_7 помер. Позивач ОСОБА_3 зазначає, що з часу прийняття спадщини по день його смерті вони проживали у вказаному житловому будинку та спільно вчини певні дії по його благоустрою, зокрема такі як провели до помешкання природній газ, встановили парове опалення та огорожу, проводили поточні, капітальні ремонти та інші дії. В зв'язку з наведеним вказує на те, що вартість житлового будинку збільшила більш ніж як у два рази, а тому вважає вказане помешкання спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того судом також встановлено, що спадкоємцями першої черги майна померлого ОСОБА_7 окрім дружини - ОСОБА_3 є ще його діти від першого шлюбу - ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Таким чином, заслухавши пояснення сторін та осіб, корті беруть участь у справі, належним чином оцінивши зібрані докази, виходячи з того, що житловий будинок, котрий є об'єктом позову прийнятий ОСОБА_7 у спадок і згідно положень СК є його особистою приватною власністю, суд вважає за необхідне в зустрічному позові ОСОБА_3 відмовити, оскільки позивачем не доведено факт суттєвого збільшення вартості житлового будинку, так як зазначені роботи по благоустрою помешкання без зазначення їх вартості не дають змоги визначити наскільки істотно збільшилась його вартість. Крім того відсутні пояснення жодного свідка, котрий би підтвердив, той факт за чий кошт, хто саме, коли та який вид робіт проводив.

Що стосується судових витрат, то вони у відповідності із ст. 88 ЦПК України повинні бути залишені за сторонами.

Керуючись ст.ст. 534, 541 545 ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року, 57, 62 СК України, ст.ст. 10,11,60,130,209,212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Ананьївська районна державна нотаріальна контора, Ананьївське районне бюро технічної інвентаризації про визнання заповіту від 10 травня 2000 року і свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 липня 2005 року, а також реєстрацію права власності 29/50 будинку від 08 листопада 2005 року недійсними з зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Ананьївська районна державна нотаріальна контора, Ананьївське районне бюро технічної інвентаризації про визнання 29/50 частини будинку об'єктом права сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частину цього будинку відмовити.

Судові витрати залишити за сторонами.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і подання після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя: М.І. Скуртов

Рішення набуває законної сили «________»________2010 року.