Справа № 2-1548/10
Провадження № ______
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2010 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Прижигалінської Т.В.

за участю секретаря Каліневич Ж.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася 26.08.2010 року до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якому просить суд стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 22 000 (двадцять дві тисячі) грн. та 660 (шістсот шістдесят) грн. за прострочення грошового зобовязання.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона позичила відповідачу ОСОБА_2 на придбання автомобіля 25 000 (двадцять п'ять тисяч) грн. ОСОБА_3, будучи на той час її зятем, просив дати йому гроші, щоб не знала дочка позивачки - ОСОБА_4. Відповідач ОСОБА_4 запевнив позивача, що купуючи автомобіль, він стане таксистом та швидко поверне борг, і сімя зможе користуватися автомобілем.

Але автомобіль Машков не купив і, навіть не планував цього робити, а як потім стало відомо позивачу, відповідач вчинив злочин, щоб відплатити борг своїм кредиторам, а сім'я так і не побачила ані автомобіля, ані грошей.

Позивач питала зятя, де він дів гроші. У відповідь відповідач клявся, що гроші загубив, та буде їх віддавати.

У 2007 році відповідач повернув позивачу частину боргу у сумі 1000 грн. У 2008 року відповідач повернув ще 1000 грн. У 2009 році позивач отримала від ОСОБА_3 ще одну тисячу грн. Боргу. На оборотній частині розписки позивач робила відмітки про отримання частини боргу.

Шлюб дочки позивача ОСОБА_4 з відповідачем ОСОБА_3 виявився невдалим, позивач скільки могла терпіла обіцянки свого зятя, що борг він виплатить, але останнім часом поведінка відповідача ОСОБА_3, розрив шлюбних відносин його з її дочкою, категорична відмова повернути увесь борг, сума якого складає на сьогоднішній день 22 000 (двадцять дві тисячі) грн. Тому позивач вимушена звернутися до суду із заявою про стягнення залишку боргу.

Посилаючись на ч. 1 ст. 207 ЦК України позивач вважає, що розписка, яка підписана відповідачем, є документом, що стверджує про вчинення правочину між сторонами.

У зв'язку з частковою виплатою боргу у 2007, 2008, 2009 роках, позивач вважає, що термін позовної давнини рахується з моменту останньої дати повернення частини боргу, а значить з 2009 року.

Також, посилаючись на вимоги ст. 625 ЦК України, позивач вважає, що крім повернення залишку боргу в розмірі 22 000 грн., відповідач зобовязаний сплатити три відсотки річних, що становить 660 грн. (шістсот шістдесят) грн. (22 000 х 3%).

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги та обґрунтування позову підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Також пояснив суду, що у позивача він у борг ніяких грошей не брав, нічого їй не повертав. Розмови між ним та позивачем про позичання грошей не відбувалось. Розписку він писав, але за інших обставин. Коли він випивав і пізно повертався до дому, його у дім не пускали. Вимогою того, щоб його впустили в квартиру було написання цієї розписки, оскільки квартира належала дружині.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

На підтвердження своїх позовних вимог щодо стягнення боргу за договором позики позивач ОСОБА_1 посилається на розписку, з якої вбачається, що 06.06.2006 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживає: ІНФОРМАЦІЯ_2, дає цю розписку, що він 06.06.2006 року у громадянки ОСОБА_1 взяв гроші в сумі 25 000 (двадцять пять) на покупку автомобіля ВАЗ 2107 2004 року випску, АЕ 6457 ВО, для особистого користування.

Однак, з цієї ж розписки вбачається, що її було підписано тільки ОСОБА_2, ОСОБА_1 вона підписана не була, що також не заперечувалось у судовому засіданні і позивачем ОСОБА_1

Відповідачем факт складання розписки у судовому засіданні не заперечувався.

На зворотному боці розписки містяться три записи ОСОБА_1 від 15.06.2007 року, 03.02.2008 року та 10.10.2009 року, в кожному з яких зазначено про отримання від ОСОБА_2 частини боргу в сумі 1000 (одну тисячу) гривень. Загалом на суму 3 000 гривень.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в розписці лише зазначений факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1, тоді як цей факт та факт передачі грошових коштів не посвідчений самою ОСОБА_1 її підписом у ній.

Дана розписка не замінює договір позики, у звязку з чим суд вважає недотримання сторонами вимог закону щодо форми договору позики.

Крім того, в даній розписці не встановлений строк повернення позики, позивачем не предявлялась вимога про повернення грошей.

У звязку з цим, безпідставними є посилання позивача на правила ст. 625 ЦК України.

Таким чином, посилання позивача на те, що вона уклала з відповідачем договір позики не знайшли свого повного підтвердження в ході судового розгляду, оскільки вона не довела зазначених обставин, чим не виконала вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Отже, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 25 000 грн. основного боргу за договором позики та 660 грн. за прострочення грошового зобовязання.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України також не підлягають задоволенню вимоги щодо відшкодування судових витрат, оскільки у задоволенні позову було відмовлено.

На підставі викладеного та ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 88, 209, 212. 214, 215, 217 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Синельниківський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: ОСОБА_5