Центральний районний суд м. Миколаєва
Справа № 12-431/10
РІШЕННЯ

Іменем України

(вступна та резолютивна частина)

30 вересня 2010 року Центральний районний суд

м. Миколаєва у складі: головуючого - судді Гречаній С.І.,

при секретарі Аксентюк H.Л.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2Д

відповідача: ОСОБА_3

відповідача: ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним та не дійсним, -

Керуючись ст. 10,14, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування не дійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя C.І. Гречана

Справа № 12-431/10

РІШЕННЯ

Іменем України

30 вересня 2010 року Центральний районний суд

м. Миколаєва у складі: головуючого - судді Гречаній С.І.,

при секретарі Аксентюк H.Л.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2Д

відповідача: ОСОБА_3

відповідача: ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним та не дійсним, -

Керуючись ст. 10,14, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування не дійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя C.І. Гречана

Справа № 12-431/10

РІШЕННЯ

Іменем України

30 вересня 2010 року Центральний районний суд

м. Миколаєва у складі: головуючого - судді Гречаній С.І.,

при секретарі Аксентюк H.Л.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2Д

відповідача: ОСОБА_3

відповідача: ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним та не дійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування будинку, укладеного між ОСОБА_1 та його сином ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 11 вересня 2006 року, удаваним та недійсним.

Позивач (в остаточній редакції позову) просив визнати зазначений договір удаваним, визнати його не дійсним, та визнати нотаріальну дію 11.09.2006р. заповітом. В обґрунтування позову ОСОБА_1 послався на те, що в наслідок хворобливого стану не розумів значення нотаріальної дії, та за пропозицією

доньки підписав договір дарування, яким подарував сину ОСОБА_4 свій будинок. Помилково вважав що даний договір уявляє собою перехід спадщини, вважав що підписує заповіт. Після укладання угоди він продовжує проживати в спірному будинку, оплачує комунальні платежі, в ній зареєстрований, але внаслідок того, що йому потрібна стороння допомога, має на меті укласти договір довічного утримання або скласти заповіт на близьких родичів, які могли б його доглядати.

В судовому засідання позивач та його представник позов підтримали з підстав визначених у позові.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 позов не визнали, суду пояснили що батько самостійно прийняв рішення про дарування будинку, бажав щоб будинок залишився в родині. Між тим висунув умову, що дар оформить лише на користь сина ОСОБА_4, але оскільки процес підготовки необхідних документів затягувався, ОСОБА_4 надав довіреність своїй рідній сестрі ОСОБА_3 підписати договір дарування від його імені, а сам повернувся до м. Бєлгород, у РФ. Вважають що зазначений позов не інакше як провокація заінтересованих осіб, які окружають їх батька, та мають на меті заволодіти будинком.

Представник відповідачів просив у задоволенні позову відмовити оскільки позивачем пропущено строк позовної давності та за відсутності підстав удаваного правочину.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, допитавши свідка ОСОБА_7, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

За таким правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними реально встановлюються інші правовідносини.

Удаваний правочин не має іншої мети, ніж приховати іншу угоду. Така поведінка є свідомим вибором обох сторін.

До того ж, той факт, що правочин укладено саме з такою метою, має довести позивач.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що підставою недійсності договору дарування від 11.09.2006 року позивач зазначив удаваний характер угоди.

Як вбачається з наданих позивачем копій матеріалів 11.09.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від імені якого діяла ОСОБА_3 було укладено договір дарування житлового будинку з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в м. Миколаєві, смт. Матвіївка, по вул. Піщана друга, буд. 27.

Договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі №2755, та в реєстрі прав власності на нерухоме майно №12184051, що свідчить про те, що договір дарування зареєстрований у встановленому законом порядку.

Позивач продовжує проживати у спірному будинку, зареєстрований в ньому, сплачує комунальні та інші платежі, вільно користується будинком.

Для визнання правочину удаваним слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Між тим, посилання позивача на, те що, при укладенні договору дарування, фактично сторони мали на увазі укладення заповіту, повязано з невірним тлумаченням чинного законодавства, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочин може бути одностороннім, двостороннім та багатостороннім.

Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна в власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого), та відноситься до двосторонніх правочинів, для якого характерно вільне волевиявлення двох сторін (ст. 717 ЦК України).

Зокрема, заповіт, як передбачено ст.1233 ЦК України, відноситься до односторонніх правочинів, оскільки це є розпорядження особи відносно належного їй майна, майнових прав та обовязків на випадок своєї смерті, складений у встановленому законом порядку.

Пояснюючи обставини укладення договору, сторони зазначили, що на початку 2006 року ОСОБА_1 переніс інсульт. У травні цього ж року до нього приїхала його донька, відповідач по справі ОСОБА_3, а на прикінці серпня 2006р. син ОСОБА_4 У той час позивач вирішив розпорядитися житловим будинком та залишити його в родині. В подальшому син поїхав, а донька залишилася наглядати за батьком. Правостановлюючи документи на спірний житловий будинок зберігалися у сусіда ОСОБА_7, з яким позивач був в добрих стосунках. Як пояснили відповідачі та не оспорював позивач, документи сусіду на зберігання надала покійна дружина позивача, матір відповідачів, про це знали сторони і їх це влаштовувало. Заявивши про намір подарувати житловий будинок синові сусід ОСОБА_7 віддав правовстановлюючи документи на будинок ОСОБА_1, а той в подальшому віддав їх ОСОБА_3 Напередодні угоди позивач звернувся до сусіда, ОСОБА_7, про послугу відвезти його та його доньку ОСОБА_3 до нотаріуса, проте суду пояснив що для складення заповіту, хоча розуміє, що заповіт одностороння угода та складається без майбутніх спадкоємців, крім того знав, що обдаровуваний ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_3 підписати від його імені договір дарування, для чого надав їй нотаріальну довіреність, оскільки мав виїжджати до місця роботи у м. Бєлгород, Російської Федерації, у звязку з чим ОСОБА_3 разом із батьком вирушала не інакше як для укладання угоди.

З пояснень позивача вбачається, що він памятає місцезнаходження нотаріуса, памятає з ким і коли до нього приїхав, як очікував нотаріальну дію. Але в подальших поясненнях позивач плутався, з початку наполягав на тому, що йому не було зачитано зміст «договору», а ні «заповіту», а потім сказав: «що хтось, щось зачитував», в кінцевому результаті відповів, що не памятає обставин, за хворобливого стану на час укладання договору.

Зазначене викликає сумнів у поясненнях позивача та в обґрунтуванні позову в цілому.

Про намір подарувати будинок також свідчить свідок ОСОБА_7, який підтвердив бажання позивача саме подарувати будинок синові, оскільки до нього він більш радушно відноситься чим до доньки, та підтвердив що дійсно у той день підвозив позивача з донькою ОСОБА_3 до нотаріуса.

Також суду пояснив, що договір дарування мав бути укладений раніше, але за наявності в єдиному реєстрі заборон обтяження на відчуження всього майна ОСОБА_1 (податкова застава) у посвідченні договору нотаріус відмовила.

Зазначені обставини підтвердили й відповідачі та не оспорював ОСОБА_1

Отже, позивач не довів суду, що помилявся щодо істотних обставин правочину під час укладання договору дарування. Будь яких доказів того, що укладаючи договір дарування, позивач мав на меті приховати інший правочин і таким правочином є заповіт, позивач не надав.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність до вимог про розірвання договору дарування встановлена в один рік (п.5 ст. 258 ЦК), а згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила

Як судом встановлено, позивач про укладення договору дарування знав ще у вересні 2006 року, тому що сам був ініціатором його укладення й сам визначив, що обдарованою особою повинен виступати його син ОСОБА_4 Підстав вважати, що позивач дізнався про порушене право в грудні 2008 року не має.

Відповідно до положень ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, та недоведеність підстав удаваності правочину є підставою для відмови ОСОБА_1 у позові.

Таким чином, розглянувши дану цивільну справу за участю усіх зацікавлених осіб, у рамках заявлених вимог, на основі дотримання принципів диспозитивності, змагальності і справедливості судочинства, всебічного та повного дослідження обставин справи, перевірки їх наданими сторонами доказами, оцінивши їх у сукупності, виконавши вимоги процесуального закону, суд, відповідно до ст.ст. 16, ст. 235, 267, 717, 718, 719 ЦК України, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 10,14, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування не дійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя C.І. Гречана