Справа № 2-199/10
Провадження № -
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.06.2010 року Васильківський районний суд Дніпропетровської області у складі судді

ОСОБА_1

при секретарі Голубенко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у сел. Васильківка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_3, про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки, -

встановив

12.03.2010 р. позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив суд визнати кредитний договір № 2008-066, укладений 03,04.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 - недійсним; визнати договір поруки № 2008/066, укладений 03.04.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 - недійсним; стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до укладеного договору 03.04.2008 року № 2008-066 ним отримано строковий кредит у розмірі 27 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 03.04.14 р..

Підставами для недійсності кредитного договору між позивачем та відповідачем є його укладення в валюті, відмінній від гривні України, та використання іноземної валюти за спірним кредитним договором як засобу платежу, що суперечить вимогам діючого законодавства.

Надання банком позичальникові грошових коштів (кредиту) та проведення позивачем дій відносно виконання своїх обов'язків в іноземній валюті (в тому числі, оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісій) за своєю правовою природою є валютною операцією.

Приймаючи до уваги положення п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та враховуючи обставини щодо укладання спірного договору на умовах надання кредиту в іноземній валюті, вказана валютна операція потребує отримання індивідуальної ліцензії.

Отримання індивідуальної ліцензії є необхідною умовою для правомірності видачі та одержання кредиту незалежно віл суми грошових коштів, які надаються банком, та строку їх повернення позичальником. Проведення розрахунків за спірним кредитним договором, в тому числі, оплата процентів, штрафних санкцій позивачем відповідачу в іноземній валюті також потребує індивідуальної ліцензії НБУ. Крім того, оплата позивачем боргу з урахуванням пені та штрафу, стягнення яких в іноземній валюті можливо у випадках, передбачених положеннями розділу 5 кредитного договору, також потребує індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу.

Вказана індивідуальна ліцензія у позивача та відповідача відсутня, внаслідок чого використання долару США як засобу платежу за оспорюваним кредитним договором суперечить приписам п. г) ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Положенню «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу» тому неправомірним є вираження грошових зобов'язань у спірному кредитному договорі в іноземній валюті, а не в гривні України.

Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства.

Також в день укладення вищезазначеного кредитного договору між ОСОБА_3 та відповідачем було укладено договір поруки № 2008/066 - за виконання позивачем зобов'язання за оспоруваним кредитним договором згідно п. 1 даного договору поруки.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не установлене цим кодексом.

За таких обставин, враховуючи, що зміст спірного кредитного договору суперечить приписам діючого законодавства, оспорюваний кредитний договір повинен бути визнаний судом недійсним, як і договір поруки.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини викладенні в запереченнях по справі, які надані до суду.

Третя особа в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Суд вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору № 2008-066 від 03.04.2008 року укладеного між відповідачем та позивачем, останнім отримано строковий кредит у розмірі 27 000,00 доларів США, зі сплатою вілшікш за користування кредитом у розмірі 17 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном шшсриеянаї до 03.04-2014 року.

Також 03.04.2008 року між третьою особою та відповідачем було укладено договір поруки № 2008/066 - я і позивачем зобов'язання за оспоруваним кредитним договором згідно п. 1 даного договору поруки.

Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд доходить висновку про те, що вони врегу льовані і ст. ст. 192, 1054 ЦК України, ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ст. 19 Конституції України, Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 р. № 15-93.

Так, згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених .тиран» а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку , встановлених законом.

Отже, у кредит можуть бути надані згідно ЦК України як грошові одиниці України гривні, так і іноземна валюта, що виступає предметом зобов'язання.

Нормативно-правовим актом, що встановлює режим здійснення валютних операцій на території України є Декрет КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 р. № 15-93 (Декрет).

Під валютними операціями згідно ст. 1 Декрету розуміються, зокрема, операції пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності.

Отже, Декрет відокремлює операції пов'язані з використанням валютних цінностей як засобу платежу та операцій з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності.

Ст. 5 Декрету встановлено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України.

Згідно ч. 4 ст. 5 Декрету Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують зокрема, такі операції: в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Диспозиція норми підпункту "в" ч. 4 ст. 5 Декрету передбачає спеціальну умову, за якої валютна операція вимагатиме отримання індивідуальної ліцензії, а саме «якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі». Тому у випадку, коли в період дії режиму валютного регулювання діючим законодавством буде встановлено межі за термінами й сумами таких кредитів, лише після набрання чинності відповідним нормативно-правовим актом вказані операції вимагатимуть індивідуальної ліцензії.

Відповідно до листа Національного банку України від 29.05.2001 р. № 28-313/2178 на сьогоднішній момент вимоги або які-небудь обмеження щодо граничного розміру сум і строків повернення кредитів в іноземній валюті, залучених або надаваних резидентами України, чинним законодавством не встановлене, тому здійснення резидентами операцій по одержанню або наданню кредитів в іноземній валюті не вимагає індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Погашення клієнтом банку кредитного зобов'язання в іноземній валюті не вимагає отримання ним чи іншим учасником операції індивідуальної ліцензії Національного банку з огляду на те, що така операція не є тією операцію, що передбачає використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Оскільки у даному випадку відбувається погашення саме грошового зобов'язання, предметом яких є валютні цінності, надані

в кредит. Погашенн зобов"язань, предметом яких є валютні цінності, відрізняються Декретом від операцій пов'язаних з використанням іноземної валюти, як засобу платежу, тому відсутність у ч. 4 ст. 5 Декрету вимог щодо ліцензування Національним Банком операцій з погашення зобовязань, предметом яких є валютні цінності, виключає підстави вимагати індивідуальної ліцензії Національного банку для погашення кредиту, виданого в іноземній валюті.

Здійснення банківськими установами операцій з валютними цінностями встановлено діючим законодавством України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» Банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати операції з валютними цінностями. На здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої статті 47 цього Закону надає дозвіл Національний банк України.

Згідно п. 2.2. глави 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, яке затверджене Постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001р. № № 275, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку, банки мають право залучати та розміщувати іноземну валюту на валютному ринку України.

Дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 зазначеного Закону України, що діє на даний момент, видано ПАТ КБ ПРИВАТБАНК за номером 22-3 від 21.09.2009 року (до реорганізації діяла банківська ліцензія № 22 від 04.01.2001р. та дозвіл за номером 22-2 від 29.07.2003 року). Де у додатку 1, 2 до дозволу включено право здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Вказана у дозволі валютна операція відповідає характеру укладеної з клієнтом кредитної угоди, в якій кредитування є саме іноземна валюта.

Також, згідно, позиції вищих судових інстанцій, договір не може бути визнано недійсним на тій підставі що зобов'язання в ньому виражене в іноземній валюті (Постанова ВГСУ від 15.02.2007 № 4/644-12/105).

На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог і вважає к їх такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 192, 1054 ЦК України, ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ст. 19 Констиції України, Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993р. №15-93, ст. 10, 31, 57, 60,212-215 ЦПК України суд,-

вирішив

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_3, про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі до Васильківського районного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження, та протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження - апеляційної скарги з одночасним направленням її копії до апеляційного суду.

Суддя: