Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 2-1356/10
Провадження № 2-1356/10
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28.10.2010м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді - Парахіної Є.В.,

при секретарі - Салівон В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, в якому зазначає про те, що з березня 1999 року проживав однією сім'єю з відповідачкою вони разом продали її квартиру по вул. Давидовського, 15-, в м. Полтаві, придбавши будинок по вул. Зінківській в м. Полтаві, де ним особисто було здійснено ремонт та перепланування за власні заощадження, позичені у сестри кошти та кошти, які є різницею між продажем квартири та купівлею будинку. В 2001 році вони з ОСОБА_2 продали будинок та придбали квартиру по вул. Шевченка, 32 в с. Розсошенці Полтавського р-ну, де ним за рахунок коштів, які є різницею між продажем будинку та купівлею квартири й за власні доходи (заробітну плату та пенсію) самостійно проведено ремонт. В 2003 році вони з ОСОБА_2 продали зазначену квартиру і придбали квартиру по вул. М.Конєва в м. Полтаві, де він також особисто робив ремонт та реконструкцію, використовуючи також і власні кошти. 22.09.2004 року вони з ОСОБА_2 зареєстрували шлюб та в 2006 році продали квартиру по вул. М.Конєва в м. Полтави і придбали квартиру по вул. Лисенка, 4, в м. Полтаві, оформивши її за спільною згодою на ім'я ОСОБА_2 Отримані від цих угод кошти витратили на допомогу сину та онуку відповідачки, а іншу частину, а також його доходи вкладали в ремонт придбаного будинку, добудову до нього кухні, веранди та тамбура. З лютого 2009 року вони проживають окремо, оскільки їх сім'я розпалась. Просить поділити спільно придбану ними квартиру АДРЕСА_1, виділивши йому відповідно до технічного паспорту житлову кімнату (3) розміром 15,4 кв.м, а відповідачці ОСОБА_2 - кухню (2) площею 13,4 кв.м, коридор (1) площею 6,8 кв.м, а також добудовані приміщення, які він вважає кухнею площею 10,36 кв.м, верандою площею 4,4 кв.м, тамбуром площею 2,16 кв.м.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав, просив задовольнити в повному обсязі з наведених в позовній заяві підстав.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 є її особистою власністю.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти позову, пояснивши, що доводи позивача ОСОБА_1 про те, що квартира в будинку по вул. Лисенка, 4, в м. Полтаві є спільною сумісною власністю з ОСОБА_2, безпідставні, оскільки факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_2 з 1999 року позивач в судовому засіданні не довів. Крім того, аналіз договорів купівлі-продажу нерухомого майна, які укладались ОСОБА_2 в період з 1999 по 2004 рік свідчить про те, що продаж належного особисто їй обєкту нерухомості здійснювався за кошти більші, ніж вартість будинку (квартири), який придбавався нею в подальшому, а позивачем не надано суду доказів того, що він своїми кошти брав участь в придбанні цього майна. Після реєстрації шлюбу сторонами по справі у вересні 2004 року відповідачка ОСОБА_3 в березні 2006 року продає свою особисту квартиру за 93425.00 грн.. та в цей же день придбає за 55550,00 грн. квартиру по вул. Лисенка, 4, в м. Полтаві. Таким чином, безперечним є те, що спірна квартира придбана за особисті кошти позивачки, а відтак є її особистою власністю та не підлягає поділу. Як встановлено в судовому засіданні, до вказаної квартири дійсно здійснено добудову кількох приміщень, проте позивачем не доведено того факту, що він вклав особисті кошти та зусилля для їх зведення, оскільки ці споруди є самовільними, то поділу вони в будь-якому випадку не підлягають.

Просив в задоволенні позову відмовити за безпідставністю та недоведеністю.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з 22.09.2004 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб віл 24.11.2009 року, виданого Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 15.04.2010 року.

За змістом положень ч. 1 ст. 60 України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поділ між ним та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_5. ОСОБА_3 придбала спірну квартиру 28.03.2006 року, тобто в період шлюбу з ОСОБА_1

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 послався на те. що з березня 1999 року він перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2. разом з якою вони приймали рішення про продаж однієї квартири та придбання іншої й оскільки в кожній квартирі він власними зусиллями та за власний кошти здійснював ремонт та переобладнання, можна стверджувати, що кожна наступна придбана на ім'я ОСОБА_2 квартира (будинок) фактично є їхньою спільною власністю, а квартира АДРЕСА_1 придбана ними спільно на кошти, отримані від продажу спільної квартири, та в період шлюбу, у звязку з чим є спільним майном подружжя.

В ст. 74 СК України встановлено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Разом з тим, позивачем не надано суду доказів того, що він проживав разом з відповідачкою ОСОБА_2 однією сім'єю з 1999 року, власними зусиллями та за власні кошти здійснював ремонтні роботи в належних відповідачці квартирах, а також того, що нерухоме майно, яке придбавалось ОСОБА_2 в період з 1999 року було її спільною власністю з ОСОБА_1

До вказаних доводів позивача суд ставиться критично, зважаючи, зокрема, на те, що відповідач ОСОБА_3 не підтвердила в судовому засіданні факт проживання разом з ОСОБА_1 однією сім'єю в період з 1999 року та факт його участі в придбанні, переобладнанні, ремонті та утриманні належного їй нерухомого майна.

Крім того, як підтвердив в судовому засіданні позивач ОСОБА_1, з 1990-х років до теперішнього часу він зареєстрований в гуртожитку в с. Абазівка, Полтавського району.

Враховуючи викладене, а також те, що за змістом ст. ст. 7, 8 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місцем проживання особи є місце її реєстрації,, яке ОСОБА_1 не змінив до часу розгляду справи судом, його твердження про перебування з відповідачкою ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах з 1999 року та доводи про існування права спільної власності на набуте нею в період з 1999 по 2004 рік нерухоме майно, є непереконливими та не можуть бути взяті до уваги судом.

Вирішуючи питання щодо перебування нерухомого майна, оформленого на імя ОСОБА_2, в спільній воасності з ОСОБА_1, суд враховує також наступне.

Достовірно встановленим й таким, що не оспорюється сторонами по справі, є той факт, що квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_2 на праві приватної власності.

10.10.2000 року ОСОБА_3 обміняла вищевказану квартиру на будинок по вул. Зінківській, 19, в с. Тахтаулово, Полтавського р-ну та області, що підтверджується договором міни, посвідченим державним нотаріусом Першої Полтавської державної нотаріальної контори.

Відповідно до нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу, 16.10.2002 року ОСОБА_2 продала зазначений будинок за 27000 грн. та за 26500 грн. придбала у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_3.

Квартиру в с. Розсошенці Полтавського району ОСОБА_2 продала 18.06.2004 року за 20000 грн., придбавши в цей же день за 21000 грн. квартиру АДРЕСА_4, що підтверджується відповідними нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу.

Статтею 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Як вбачається зі змісту вищевказаних договорів, вони укладались особисто ОСОБА_2. не містять жодних вказівок про право на придбане нею нерухоме майно іншої особи, зокрема, ОСОБА_1, при цьому, продавши один обєкт нерухомості, вона в цей же день придбавала інших, а ціна купівлі та продажу не мала істотної різниці.

Ці обставини поряд з іншими фактичними даними, зібраними по справі, свідчать про непереконливість та безпідставність доводів позивача ОСОБА_1 про спільне придбання за спільні кошти нерухомого майна на ім'я ОСОБА_2, та з урахуванням відсутності будь-яких достовірних доказів на підтвердження його тверджень зайвий раз доводять той факт, що житло придбавалось особисто відповідачкою та є її особистою власністю.

Статтею 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 59 СК України, той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей. При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов'язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім'ї, які відповідно до закону мають право користування ним.

В період шлюбу з ОСОБА_1 28.03.2006 року ОСОБА_3 продала належну їй квартиру АДРЕСА_4 за 93425,00 грн. та в цей же день придбала на своє ім'я за значно меншу суму коштів - 55550,00 грн. - квартиру АДРЕСА_1, де зареєстрована та проживає до цього часу.

Тим самим, достовірно встановленим є те, що спірну квартиру ОСОБА_3 придбала за особисті кошти, отримані від продажу особистого майна, набутого нею до укладення шлюбу з позивачем.

Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стверджуючи про право спільної власності на квартиру № 4 по вул. Лисенка. 4, в м. Полтаві, позивач ОСОБА_1 послався на те, що в період шлюбу ним за власні кошти та власними зусиллями до квартири добудовано три приміщення, які він називає кухнею, верандою та тамбуром.

Між тим, позивачем ОСОБА_1 не надано суду доказів того, що внаслідок добудов до квартири її вартість істотно збільшилась. Не надано ним суду також достовірних і переконливих доказів того, що добудови до вказаної квартири здійснювались за його власні кошти.

Разом з тим, обєктивно підтверджується по справі той факт (зокрема, змістом договорів купівлі- продажу від 28.03.2006 року), що внаслідок продажу однієї квартири та придбання спірної квартири у власності ОСОБА_2 залишилась значна сума коштів. Тож її твердження про вкладення цих коштів в ремонт та переобладнання квартири АДРЕСА_1, на думку суду, є переконливими й такими, що заслуговують на увагу.

Сумнівними й непереконливими є також твердження позивача про те, що він особисто власними зусиллями здійснив ці добудови, оскільки вони спростовуються показаннями допитаного судом в якості свідка ОСОБА_7, який пояснив, що є сином відповідачки та особисто разом зі своїм сином та найманими працівниками добудовували приміщення до квартири ОСОБА_2 Інших доказів на підтвердження своїх пояснень позивач не надав.

Враховуючи викладене, а також те, що добудови до квартири АДРЕСА_5 є самочинними, здійсненими без дозволу відповідних органів влади, а право власності на них не зареєстровано у встановленому законом порядку, й власником не ставиться перед судом питання про визнання на них права власності, зазначене самочинне будівництво в будь-якому випадку не може бути враховане судом при прийнятті рішення.

Враховуючи викладене, аналізуючи зібрані по справі докази, беручи до уваги недоведеність позивачем того факту, що спірна квартира належить їм з відповідачкою ОСОБА_2В на праві спільної сумісної власності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 60, 61, 130, 213-215 ЦПК України, ст. ст. 57-70 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Полтавської області через Ленінський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_8