Справа № 2-479/10р.
РІШЕННЯ

іменем України

16 лютого 2010 року Ленінський районний суд м. Миколаєва, у складі: головуючого - судді Тихонової Н.С., при секретарі - Орданової М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 1998р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок № 2/3 по пров. Електроному в м. Миколаєві. Вказував, що вказаний будинок був придбаний ОСОБА_4, але за кошти позивача. В звязку з чим просив суд визнати за ним право власності на зазначений житловий будинок.

В звязку зі смертю ОСОБА_4 проведено зміну відповідача на ОСОБА_2, яка є спадкоємцем померлого. (арк. 113).

17.02.2009р. ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 Вказувала, що знаходилася з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Під час їх шлюбу ОСОБА_4- її батьком, було придбано спірний житловий будинок. Готовність будинку на час придбання складала 50%. В подальшому житловий будинок було добудовано подружжям, тобто ОСОБА_1, ОСОБА_3 спільно з її батьками.

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 збільшилась вартість будинку внаслідок будівельних робіт, виконаних за рахунок її власних коштів.

В звязку з чим просила суд визнати за нею право власності на 37, 5 % часток , за ОСОБА_2 - 12,5%, за ОСОБА_1 - 50% часток від 1/2 частини будинку.

В подальшому уточнила позовні вимоги, відповідно до яких просила суд залишити у власності ОСОБА_4 1/2 частину будинку, іншу 1/2 розділити наступним чином: визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку за ОСОБА_2, як спадкоємицею померлого ОСОБА_4, що складає 1/4 частину цього будинку, визнати 1/4 частину житлового будинку обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3, із яких визнати право власності за ОСОБА_3 на 3/16 часток у спірному жилому будинку, відступивши від рівності часток подружжя з урахуванням інтересів дітей та збільшення вартості будинку внаслідок будівельних робіт, виконаних за рахунок її власних коштів за останні десять років, визнати право власності за ОСОБА_1 на 1/16 частку у спірному жилому будинку.

Справи було обєднано в одне провадження.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник заявлені вимоги підтримали. Позов ОСОБА_3 не визнали.

Відповідач ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 не визнала, підтримала вимоги ОСОБА_3

ОСОБА_3 та її представник позов не визнали. Позовні вимоги заявленого нею позову підтримали.

Заслухавши сторін та їх представників, свідків, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 серпня 1984 р. по 12 травня 1998 р.

Від спільного проживання мають двох дітей ОСОБА_5, 1985 р. н. та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_1 не регулярно сплачує аліменти на утримання дітей та має заборгованість станом на 31.08.2009 р. у розмірі - 4488грн. 33 коп.

ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_2

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 з дітьми та ОСОБА_7 житлом не були забезпечені.

27.07.1995 р. відповідно до договору купівлі - продажу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 продали належну їм трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 з метою придбання за виручені кошти житлового будинку для сумісного проживання своєї сімї та сімї дочки - ОСОБА_3 (арк. 7).

Продаж було вчинено за НОМЕР_1 крб., решту грошових коштів для придбання будинку ОСОБА_4 отримав від свого сина, який на той час працював за кордоном України і частину зароблених коштів постійно надавав батькові, що підтверджується митною декларацією (а.с.67).

Таким чином, суду надані докази в підтвердження наявності грошових коштів у ОСОБА_4 на придбання будинку.

Пошуком житлового будинку займався ОСОБА_1

ОСОБА_8, відповідно до Державного Акту від30.05.1995 p., належить земельна ділянка площею 821 кв. м. за адресою пров. Електроний, 2/3 у м. Миколаєві (арк.8).

За дорученням ОСОБА_8 надав ОСОБА_1 право оформлення документів на відчуження житлового будинку за адресою пров. Електроний, 2/3.

27.12.1995 р. між ОСОБА_1, який діяв за дорученням від імені ОСОБА_9 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі - продажу житлового будинку № 2/3 по пров. Електроному в м. Миколаєві, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрований в ММБТІ (арк.6).

Вказаний договір відповідав на час його укладення вимогам Цивільного Кодексу України в редакції 1963 p., а саме ст.ст. 44, 47 цього кодексу.

Відповідно до п. 2 договору купівлі - продажу, продаж будинку було вчинено за НОМЕР_2 крб., які представник продавця одержав повністю від покупця до підписання договору.

Вказаний договір в решті частин позивачем не оспорюється, вимог щодо визнання його недійсним позивачем заявлено не було.

Відповідно до пояснень свідка - ОСОБА_9 (а.с. 56), який був попереднім власником спірного будинку, вбачається, що йому не відомо кому належали отримані ним від ОСОБА_1 кошти за продаж будинку.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на норму статті 112 Цивільного Кодексу України в редакції 1963 p., а саме вказував, що житловий будинок фактично був придбаний ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за домовленістю про створення сумісної власності членами сім'ї та фактично є спільним сумісним майном.

Але, відповідно до статті 112 Цивільного Кодексу України в редакції 1963 р. та п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991р. зі змінами «О практике применения судами законодательства , регулирующего право собственности граждан на жилой дом» і п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995р. зі змінами «О судебной практике по делам по искам о защите права частной собственности», в підтвердження створення спільного сумісного майна необхідна письмова угода щодо цього між учасниками такої власності, або інші письмові докази в підтвердження створення саме спільного майна, покази свідків до уваги не беруться.

Такої угоди між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не укладалося, інших письмових доказів в підтвердження створення спільного майна позивачем не надано.

Доводи ОСОБА_1 про те, що ним були внесені власні грошові кошти в рахунок придбання спірного будинку, які він отримав від реалізації спадкового майна, а саме - продажі квартири № 11 по пров. Московському у м. Пушкіно Московської області не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вказана квартира була подарована позивачем, що підтверджується наявним у матеріалах справи копією договору дарування (а.с. 60).

Будь-яких доказів щодо існування іншого спадкового майна та його вартості ОСОБА_1 суду не надав.

Таким чином, жодних доказів на підтвердження внесення будь - яких грошових коштів особисто ОСОБА_1 на придбання спірного будинку суду не надано.

Також слід зазначити, що на час придбання будинку ОСОБА_1 та його дружина не працювали, мали на утриманні двох малолітніх дітей.

Не заслуговують на увагу доводи сторін про те, що будинок, на час його придбання, був незакінчений будівництвом, оскільки на час укладення договору житловий будинок був введений в експлуатацію та отриманий правовстановлюючий документ, а саме Свідоцтво про право власності, видане виконавчим комітетом Ленінської районної Ради народних депутатів м. Миколаєва від 26.12,1995р., зареєстрованого в ММБТІ за№ 19993.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна в звязку з необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог.

12 травня 1998 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано.

У спірному будинку залишились проживати ОСОБА_3, двоє дітей та батьки - ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до договору купівлі - продажу житлового будинку № 2/3 по пров. Електроному в м. Миколаєві власником придбаного нерухомого майна є ОСОБА_4. Тому вважати спірний будинок спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не має юридичних підстав, вимог щодо визнання договору купівлі - продажу спірного житлового будинку недійсним з будь - яких підстав не заявлено.

3 урахуванням вищенаведеного, оцінивши надані докази у сукупності суд вважає, щов задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності необхідно відмовити у в звязку з безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 44, 47, 112 ЦК України (в ред. 1963р.), п. 4 Постанови ПленумуВерховного Суду України № 7 від 04.10.1991р. зі змінами «О практике применения судами законодательства, регулирующего право собственности граждан на жилой дом», ст. 5, 8,10, 11, 209, 212, 214-215,218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна - відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання зава власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області в порядку ст. 294 ЦПК України.

Суддя: