Справа № 2-117/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2010 року Києво - Святошинський районний суд Київської області в складі: головуючого судді Усатова Д.Д. при секретарі Смик М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 вановича, треті особи Громадська організація «садове товариство «Роднічок-1» та Віто-Поштова сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2008 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третіми особами означивши садове товариство «Роднічок» та Віто-Поштову сільську раду Києво-Святошинського району Київської області, та просив відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,0622 га у садовому товаристві «Роднічок» у с.Віта-Поштова, звільнивши зайняту відповідачем частину земельної ділянки позивача шляхом пересунення паркану відповідно до меж, встановлених їх Державними актами та стягнути з відповідача відшкодування спричиненої моральної шкоди у розмірі 1700 гривень.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.06.2008 року позов 5уло задоволено частково, зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою площею 0,0622 га у садовому товаристві «Роднічок» у с.Віта-Поштова. Звільнити земельну ділянку позивача розміром 0,008 га, перенісши паркан вглиб земельної ділянки ОСОБА_2 по довжині 29,08 м, шириною з боку проїзду 2,01 м, з тильної сторони 3,48 м. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06.10.2008 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.06.2008 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду України від 04.03.2009 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.06.2008 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 06.10.2008 року було скасовано та направлено на новий розгляд.

Протягом розгляду справи позивач неодноразово змінював позовні вимоги та коло осіб, що приймають участь у справі, згідно останніх змін просив: -визнати незаконними дії Дахно щодо відмови у демонтажу паркану,

-зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою площею 0,0622 га, -зобов'язати ОСОБА_2 звільнити земельну ділянку позивача розміром 0,008 га, перенісши паркан вглиб земельної ділянки ОСОБА_2 по довжині 29,08 м, шириною з боку проїзду 2,01 м, з тильної сторони 3,48 м,

-зобов'язати ОСОБА_3 звільнити земельну ділянку ОСОБА_2 розміром 0,008 га, перенісши паркан вглиб земельної ділянки ОСОБА_3 по довжині 29,08 м, шириною з боку проїзду 2,01 м, з тильної сторони 3,48 м,

-зобов'язати ОСОБА_4 звільнити земельну ділянку ОСОБА_3 розміром 0,008 га, перенісши паркан вглиб земельної ділянки ОСОБА_4 по довжині 29,08 м, шириною з боку проїзду 2,01 м, з тильної сторони 3,48 м,

-зобов'язати ОСОБА_5 звільнити земельну ділянку ОСОБА_4 розміром 0,008 га, перенісши паркан вглиб земельної ділянки ОСОБА_5 по довжині 29,08 м, шириною з боку проїзду 2,01 м, з тильної сторони 3,48 м,

-стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 1700 гривень та судові витрати.

Позивач посилався на те, що йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 20.01.1998 року, який було видано Віто-Поштовою сільською радою на підставі рішення тої ж сільради від 04.07.1997 року.

У 2007 році йому стало відомо, що частиною його земельної ділянки безпідставно користується ОСОБА_2, встановивши паркан не відповідно межам, зазначеним у Державних актах сторін. Потім він дізнався про те, що розміри земельної ділянки ОСОБА_2 фактично відповідають Державному акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 Вважає, що межі інших власників земельних ділянок, розташованих далі вулицею за ОСОБА_2, а саме відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, також зсунуті в сторону земельної ділянки позивача, а тому вважає, що необхідно усунути йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою, щлляхом перенесення парканів всіх зазначених осіб вглиб їх території, від межі позивача, з відшкодуванням спричиненої йому моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, з урахуванням останніх змін, наголосили на відсутності інших позовних вимог, крім зазначених.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник у судовому засіданні проти позову заперечили, зросили відмовити. Пояснили, що ОСОБА_2 та позивач одночасно подавали документи про надання їм суміжних земельних ділянок, та одночасно, одним рішенням Віто-Поштової сільської ради їм таке право власності було надано. Межі сторін були узгоджені негайно та у 1998 році ОСОБА_2 огородив свою земельну ділянку парканом, проти спорудження якого позивач не заперечував до 2007 року. На земельній ділянці, яку вимагає звільнити позивач, проходить лінія газопостачання ОСОБА_2, яка офіційно зареєстрована. Паркан, про який йдеться, забетоновано 1998 року, та він ніколи не пересувався. Наголосили, що цих фактів позивач ніколи не оспорював, а тому просили застосувати позовну давність до вимог позивача, про що подали письмову заяву.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судовому засіданні проти позову заперечили, просили відмовити у задоволенні. Вважають вимоги надуманими та такими, що не підлягають до задоволення.

Відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8 та представники третіх осіб в судове засідання не з'явились повторно, про слухання справи повідомлялись належним чином, про причини відсутності не повідомляли, крім сільської ради, представник якої подав письмову заяву про слухання справи у його відсутність. Вислухавши думку присутніх сторін, суд ухвалив справу слухати у відсутність нез'явившихся осіб.

Вислухавши сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлено, що позивач та відповідач ОСОБА_2 є власниками суміжних земельних ділянок у с.Віта-Поштова, садове товариство «Роднічок-1», для ведення садівництва, на підставі Державних актів на право власності на земельні ділянки, від 20.01.1998 року та 24.07.1998 року відповідно, виданими Віто-Поштовою сільською радою. Названі Державні акти були отримані ними на підставі одного рішення Віто-Поштової сільської ради Киево-Святошинського району Київської області, а саме від 04.07.1997 року №4-4. Інші відповідачі є власниками наступних за ОСОБА_2 земельних ділянок. Це підтверджується наявними у справі Державними актами ОСОБА_1 та ОСОБА_2, інших сторін, та не заперечувалось сторонами в справі.

У 1998 році між ділянками позивача та ОСОБА_2 було встановлено бетонний паркан, та його місцезнаходження не змінювалось до сьогодні. Спору щодо межі, по якій розташовано паркан, між ними не було до 2008 року. Між всіма іншими сторонами існують паркани, які зведено за 1998 та наступні за ним роки. До інших відповідачів з претензіями щодо невірного встановлення меж позивач не звертався до 2009 року. Названі вище обставини підтверджуються всіма доказами, зібраними у справі, в їх сукупності, та не оспорювались сторонами в судовому засіданні.

У 2007 році сусід позивача з іншого боку, ОСОБА_9, побудував паркан по межі своєї земельної ділянки та ділянки позивача. Після цього за заявою позивача членами комісії СТ «Роднічок» було складено акт про нібито існуюче порушення межі позивача відповідачем ОСОБА_2 Але акт, підписаний членами комісії СТ «Роднічок», від 06.09.2007 року, яким встановлено зміщення меж між земельними ділянками позивача та відповідача ОСОБА_2, не може вважатись достатнім доказом порушення меж, оскільки вирішення таких спірних питань виходить за межі компетенції членів комісії садового товариства, а рішень комісії сільської ради, уповноваженої на це, суду не надано, та про таке рішення суду невідомо.

Абрис земельної ділянки до Державного акту позивача від 21.01.2008 року не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки вимірювання здійснювалось не від контрольних точок, встановлених при отриманні ними Державних актів, а від новозбудованого паркану сусіда позивача з іншого боку - ОСОБА_9, позовних вимог до якого позивач не заявляв та проти притягнення якого до участі у справі заперечував.

Також слід зазначити, що зараз розміри земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 відповідають визначеним у Державному акті на право власності на його земельну ділянку, що позивачем не оспорюється. В разі задоволення позовних вимог розмір земельної ділянки, що на праві власності належить ОСОБА_2, буде зменшено, а, отже, буде порушено вже його непорушне право власності на землю, закріплене ст.321 ЦК України.

Оскільки бетонний паркан зведено 1998 року, Дахно тоді ж посадив на своїй частині землі фруктові дерева, яким зараз близько 20 років. Крім цього, на тій же частині земельної ділянки, що просить звільнити позивач, тепер проходить лінія газопостачання будинку ОСОБА_2 Ці обставини також не оспорювались позивачем та його представником протягом розгляду справи по суті.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Обставин переривання перебігу позовної давності, визначених ст.264 ЦК України, судом не встановлено. Представником ОСОБА_2 було подано суду письмову заяву про застосування ст.267 ЦК України, оскільки з 1998 року, коли був встановлений паркан, терміни позовної давності минули;.

Тому суд приходить до висновку про необхідність застосування позовної давності щодо

позовних вимог, та відмови у позові.

Керуючись ст.ст. 257, 264, 267, 321 Цивільного кодексу України, ст.ст.15, 60, 61, 213, 215\

Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області апеляційної скарги протягом 20 днів з моменту подання заяви про апеляційне оскарження, яка може бути подана протягом 10 днів з дня проголошення

Суддя: