Апеляційний суд Житомирської області
Справа 22 ц - 3612/10 Головуючий у суді 1 інст. Волкова Н.Я.
Категорія 57 Суддя-доповідач Широкова Л.В.
УХВАЛА

Іменем України

27 липня 2010 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Житомирської області у складі:

головуючого - судді Широкової Л.В.,

суддів Худякова А.М.,

Матюшенко І.В.

при секретарі

судового засідання Григорович А.М.

з участю

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Богунської районної ради м. Житомира на постанову судді Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 червня 2009 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Управління праці та соціального захисту населення Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області, Управління праці та соціального захисту населення Богунської районної ради м. Житомира про визнання дій неправомірними та стягнення коштів, передбачених Законом України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Законом), -

встановила:

У травні 2009 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на неправильне нарахування та виплату відповідачем йому грошової допомоги у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та доплати до заробітної плати, передбачених ст.ст. 37, 39 Закону.

Постановою судді Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 червня 2009 року позов задоволено частково. Визнано дії Управління праці та соціального захисту населення Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області та Управління праці та соціального захисту населення Богунської районної ради м. Житомира неправомірними та стягнуто з відповідачів на користь позивача коштів, передбачених ст.ст. 37, 39 Закону відповідно у розмірі 2604грн. 40коп. за період з 01 січня 2006 року по 31 грудня 2008 року та 13882грн. 50коп. за період з 01 січня 2006 року по 31 грудня 2008 року.

В апеляційній скарзі Управління праці та соціального захисту населення Богунської районної ради м. Житомира просить постанову суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, а саме, що суд не дослідив і не проаналізував Закони України про Державний бюджет на відповідні роки, в яких визначено розміри видатків, що направляються управлінням Міністерства праці і соціального захисту населення для реалізації виплат потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи. А також Управління праці та соціального захисту населення Богунської районної ради м. Житомира зазначає, що не може бути належним відповідачем по справі, оскільки заборгованість виникла не з вини управління, а через неврегулювання чинного законодавства.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення виплачується щомісячна грошова допомога у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства - у зоні гарантованого добровільного відселення в розмірі 40% мінімальної заробітної плати щомісяця.

Статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждати внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено доплату громадянам, які працюють у зоні гарантованого добровільного відселення в розмірі двох мінімальних зарплат.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач є потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується копією посвідчення (а.с.1), працює та проживає в АДРЕСА_1, яке віднесено до зони радіоактивного забруднення та гарантованого добровільного відселення, має право на пільги і компенсації, передбачені Законом.

Як свідчать довідки на а.с. 5,7,8, ОСОБА_5 виплачувалась грошова допомога в порядку ст.37 Закону в розмірі 2грн.10 коп. і доплата до заробітної плати в порядку ст. 39 Закону в сумі 10грн. 50коп., тобто, не у передбачених Законом розмірах, а у твердих сумах, встановлених Постановою КМУ №836 від 26.07.1996 року, всупереч вимог Закону та в порушення прав позивача.

Зі змісту законів України про встановлення розмірів мінімальних зарплат на 2006 - 2008 роки не вбачається будь-яких обмежень щодо можливостей застосування мінімальної зарплати з метою реалізації норм ст. ст.37,39 Закону.

Встановлений постановою КМУ №836 у 1996 році розмір щорічної допомоги громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, у зв'язку з обмеженим споживанням продуктів харчування місцевого виробництва і особистого підсобного господарства та доплата до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення, - протягом тривалих років не змінювався і не відповідає розміру, встановленому іншими законами України.

Оскільки ні Верховна Рада, ні Кабінет Міністрів в наступному будь-яких рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами при вирішенні даного спору, застосуванню підлягають саме статті 37, 39 Закону № 796- XI1 та законодавство щодо розмірів мінімальних зарплат, а не Постанова КМУ №836 від 26 липня 1996 року, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав громадян

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції щодо застосування норм матеріального права, є правильними.

Що стосується доводів відповідача про відсутність бюджетних асигнувань на виплату коштів, визначених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», то слід мати на увазі наступне.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенцію) та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.1 Протоколу 1 Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. В рішеннях у справах Кечко проти України, 2005 рік Broniovski v. Poland, 1996рік, Azinas v Cyprus, 2002 Європейський Суд з прав людини прийшов до висновку, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. До «майнових прав» і «власності» може бути прирівняно право заявника на матеріальний інтерес, зокрема щодо отримання пенсії чи надбавки до заробітної плати.

В рішенні у справі Кечко проти України, 2005 рік, суд зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Суд не прийняв аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (рішення у справі Бурдов проти Росії, 2000 рік).

Суд при стягненні коштів правильно виходив з розмірів мінімальних заробітних плат, які діяли у вказаному періоді, навівши у постанові відповідні розрахунки.

Доводів щодо правильності обрахування суми заборгованих коштів та періоду нарахування апеляційна скарга не містить, тому в цій частині законність та обґрунтованість постанови не перевіряється.

За таких обставин оскаржувана постанова є законною, обгрунтованою, підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Богунської районної ради м. Житомира відхилити.

Постанову судді Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 червня 2009 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання законної сили.

Головуючий Судді: