Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
РІШЕННЯ

(заочне, в порядку гл. 8 розділу III ЦПК України)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2010 р. Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі:

Головуючого - судді Мазниці А.А.

Секретаря - Ковальської Т.Г.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ТОВ Будівельна компанія Ольвія, про зобовязання укласти договір, визнання права власності, стягнення суми -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка у серпні 2010 року звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнення заявлених вимог (а.с. 34) просила суд зобовязати відповідачку укласти з нею договір оренди нерухомого майна, а саме квартири № 45-46 по пр. К. Маркса, З у м. Дніпропетровську, на умовах попереднього договору оренди від 08.05.2009 р., а також визнати за нею право власності на зазначену квартиру без додаткового акту введення в експлуатацію та стягнути з відповідачки на її користь штраф у розмірі 2.000, 00 грн. за невиконання умов укладеного між сторонами договору. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 08.05.2010 р. уклала з відповідачкою попередній договір оренди спірного нерухомого майна, втім у подальшому остання відмовилася від укладання основного договору, посилаючись на те, що право позивачки на зазначене майно є сумнівним.

У судове засідання представник позивача та представник відповідача, що одночасно представляла третю особу, не зявилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 33), що є підставою для вирішення справи без їх участі у заочному порядку без фіксації розгляду справи технічними засобами.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивачеві ОСОБА_1 (до укладання шлюбу - Брові) Т.С. (а.с. 12) на підставі укладеного у простій письмовій формі договору купівлі-продажу (а.с. 8, 9) та акту приймання передачі від 30.03.2010 р. (а.с. 10), а також рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 24.12.2009 р. № 3553 (а.с. 13, 14) належить на праві власності квартира АДРЕСА_1. Представник попереднього власника даної квартири, третьої особи у справі ТОВ Будівельна компанія Ольвія, факт укладання та виконання сторонами даної угоди підтвердив, проти задоволення позову не заперечував.

Крім того, позивачці на підставі інвестиційного договору від 09.07.2009 р. № 179-СГР та рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 24.12.2009 р. № 3553 (а.с. 13, 14) належить на праві власності квартира АДРЕСА_2.

Як вбачається з матеріалів поточної технічної інвентаризації, належні позивачці квартири самовільно реконструйовані шляхом їх обєднання та загального перепланування, внаслідок чого утворилася єдина квартира № 45-46 (а.с. 39-42). Згідно висновку про стан будівельних конструкцій зазначеного приміщення, складеного спеціалістами Інституту Дніпроагропроект, ліцензія серії АБ № 204592 від 09.08.2005 р., дійсна до 09.08.2010 р., за результатами обстеження, проведеного 02.08.2010 р., несучі та огороджуючі конструкції спірної квартири перебувають у нормальному та задовільному стані, облаштування віконної пройми у самонесучій стіні виконане з дотриманням будівельних норм та не знижує жорсткості та міцності будівлі, внутрішнє планування квартири відповідає спеціальним нормативним вимогам, інженерні системи квартири функціонують нормально, подальша експлуатація квартири за призначенням є можливою (а.с. 43-53).

08.05.2010 р. між позивачем та відповідачем був укладений попередній договіроренди, відповідно до умов якого основний договір підлягаю укладанню до 09.05.2010 р. (а.с. 7), втім фактично в обумовлений строк він укладений не був у звязку з відмовою відповідача, що матеріалами справи не спростовується та нею не заперечувалось.

Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного.

Так, згідно ст. 319 ЦК України власник може на свій розсуд здійснювати щодо належного йому майна будь-які дії, що не заборонені законом, а згідно ст. 383 ЦК України власник може на свій розсуд здійснювати зміни у квартирі, наданій йому у користування як єдиного цілого, за умови, що такі зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному будинку, не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Оскільки для здійснення реконструкції належних позивачці обєктів нерухомого майна нею не були отримані відповідні дозволи та узгодження, результат здійснених робіт є самовільним будівництвом у розумінні ст. 376 ЦК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника або користувача земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

З урахуванням положень зазначеної норми, а також приймаючи до уваги, що позивачка як власник квартири у багатоквартирному житловому будинку згідно ст. 377 ЦК України є співкористувачем земельної ділянки, на якій цей будинок розташований, суд вважає позовні вимоги в частині визнання права власності обгрунтованими, заснованими на законі і такими, що підлягають задоволенню. При цьому суд також приймає до уваги, що за змістом ст. ст. 375, 376 ЦК України попереднє введення самовільно побудованого майна до експлуатації, на відміну від порядку, визначеного ст. 331 ЦК України, не є необхідною передумовою для визнання права власності на нього у судовому порядку.

Позовні вимоги в частині зобовязання відповідачки укласти договір оренди та стягнення штрафу задоволенню не підлягають, оскільки правочин, на якому вони Ґрунтуються, є нікчемним. Так, відповідно до ст. 635 ЦК України попередній договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором, укладається у формі, передбаченій для основного договору, у даному випадку згідно ч. 2 ст. 793 ЦК України - у нотаріальній формі. Оскільки зазначений правочин був укладений у простій письмовій формі, він згідно ст. 220 ЦК України є нікчемним та не тягне правових наслідків.

Відповідно до ст. ст. 79, 88 ЦПК України судові витрати у справі підлягають стягненню з відповідачки на користь позивачки пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 375-377, 635 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, і.н.н. НОМЕР_1, право власності без додаткового акту введення в експлуатацію на квартиру № 45-46 у житловому будинку з приміщеннями торгівельно-комерційного призначення літ. А-22, А2-1, поз. 1-15, І, II, загальною площею 283,6 кв.м., житловою площею 84,9 кв.м., по пр. К. Маркса, 3 у м. Дніпропетровську. В порядку розподілу судових витрат стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 171, 00 грн.

Позивач має право оскаржити заочне рішення у загальному апеляційному порядку.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, що може бути подана протягом десяти днів з дня отримання ним копії рішення. Без попереднього подання такої заяви заочне рішення оскарженню відповідачем в апеляційному порядку не підлягає.

У випадку відмови в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, воно може бути оскаржене відповідачем у загальному апеляційному порядку, при цьому строк апеляційного оскарження відраховується з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги , якщо таку скаргу не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає чинності після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, що брали участь у справі, втім не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя А.А. Мазниця