КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №2-19/2010
Провадження № 19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.08.2010 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Васильєвої Л.М.

при секретарі Борсук О.В.

з участю адвокатів ОСОБА_1, ОСОБА_2

за участю:

позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту та договору дарування, визнання права власності на квартири, скасування права власності та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування за законом на обов»язкову частку у спадщині та визнання права власності на спадкове майно за заповітом,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2007 року ОСОБА_3 звернулась з позовом про визнання недійсним договору дарування від 13.11.2001 року, заповіту від 07.09.2001 року. Посилалась на те, що її матір, ОСОБА_6, мала на праві приватної власності дві однокімнатні квартири, квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 25 кв.м та квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 26 кв.м. Квартира АДРЕСА_3 належала їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності № 200 від 11.02.1991 року. За квартиру АДРЕСА_4 зазначала, що до неї звернулась ОСОБА_7 та запропонувала їй здійснювати за нею догляд та зобов»язалась подарувати за це їй свою квартиру. Вони оформили договір дарування на ОСОБА_6, так як у позивача були не зовсім гарні стосунки з чоловіком, а тому з метою, щоб у подальшому її чоловік не претендував на квартиру, договір дарування був оформлений на ОСОБА_6

11.07.2007 року ОСОБА_6 померла, вона пішла до нотаріуса подавати заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 де їй повідомили, що спірні квартири ОСОБА_6 заповіла своїй онуці, а її дочці ОСОБА_4. Із довідки ПП Полтавське БТІ « Інвентаризатор» дізналась що квартира АДРЕСА_5 була подарована ОСОБА_4. Вона вважає, що заповіт і договір дарування є недійсними, оскільки ОСОБА_6 була хворобливою, перебувала на диспансерному обліку з діагнозом бронхіальна астма. Особливо погіршився стан здоров»я ОСОБА_6 в 2001 році вона перенесла інсульт, з«явились ознаки психічного розладу, елементи слабоумства, вона не завжди розуміла значення своїх діях, постійно змінювала свої рішення і дуже боялась своєї онуки, на користь якої зробила заповіт та подарувала квартиру. Таким станом ОСОБА_6 скористалась ОСОБА_4, використавши збіг тяжких обставин, в яких опинилась ОСОБА_8, Враховуючи, що ОСОБА_6 не розуміла значення своїх дій здійснила оспорювані угоди. Просила визнати заповіт від 07.09.2001 року недійсним та визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_6, з підстав передбачених ст.55, 57 ЦК України в редакції 1963 року. 22 вересня 2009 року позивач доповнила правове обґрунтування своїх позовних вимог просила визнати оспорювані нею заловіт та договір дарування з підстав, передбачених ст. 56 ЦК України в редакції 1963 року.

09.07.2008 року ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про усунення її від права на спадкування за законом на обов»язкову частку у спадщині визнання права власності на спадкове майно за заповітом. Посилалась на те, що за життя ОСОБА_6 з її дочкою ОСОБА_3 були напружені взаємовідносини. ОСОБА_6 за віком та станом здоров»я потребувала сторонньої допомоги, але її дочка, ОСОБА_3 не виконувала своїх обов»язків по відношенню до матері, роками не приходила до неї, не цікавилась здоров»ям, не надавала матеріальної допомоги, не приймала участі в похованні ОСОБА_6, взагалі не була присутньою на похованні. Догляд за ОСОБА_6, її утриманням здійснювала вона, вона за свій кошт поховала ОСОБА_6 та відбула усі поховальні ритуали. Просила усунути ОСОБА_3 від права на спадщину за законом на обов»язкову частку у спадщині, відкритої після смерті ОСОБА_6 та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_7.

У судовому засіданні ОСОБА_3 підтримала свої позовні вимоги з підстав, що викладені в позовних заявах, просила їх задовольнити. Зустрічний позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Щодо зустрічного позову пояснила, що саме вона здійснювала догляд за своє матір»ю.

У судовому засіданні ОСОБА_4 позовні вимоги ОСОБА_3 не визнала, просила відмовити в їх задоволенні. Пояснила, що ОСОБА_6 під час складання заповіту та договору дарування на її ім»я перебувала у здоровому глузді, на психічні захворювання не хворіла та виразила своє волевиявлення. На користь її вільного волевиявлення свідчить заповіт ОСОБА_6, який вона зробила в 02.07.1985 року на її ім»я та заповідала їй пайові внески за квартиру 30 по вул. Степана Халтуріна ЖБК «Зоря-1».

Зустрічні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, що викладені в зустрічній позовній заяві.

Представники першої та четвертої державної нотаріальної контори у судове засідання не з»явились будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи надали заяви про розгляд справи у їхню відсутність.

В судовому засіданні , що відбулося 29.12.2008 року нотаріус ОСОБА_9 яка посвідчувала заповіт від імені ОСОБА_6 від 07.09.2001 року пояснила, що при посвідченні заповіту нею були виконані всі вимоги закону щодо посвідчення заповіту, перевірялась правоздатність та дієздатність ОСОБА_6 , яка перебувала у здоровому глузді, розуміла, що вона підписує саме заповіт та розуміла значення своїх дій. Заповіт посвідчувався в приміщенні нотаріальної контори, ОСОБА_6 до нотаріальної контори прийшла сама.

В судовому засіданні, що відбулося 29.12.2008 року нотаріус ОСОБА_10 пояснила, що 13.11.2001 року вона посвідчувала договір дарування від імені ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11, а саме однокімнатної квартири АДРЕСА_8, нею були виконані всі вимоги закону щодо посвідчення договору дарування, перевірялась правоздатність та дієздатність ОСОБА_6, яка перебувала у здоровому глузді, розуміла, що вона підписує саме договір дарування та розуміла значення своїх дій. Договір посвідчувався в нотаріальні конторі, куди ОСОБА_6 прийшла сам.

Заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та частковому задоволенню зустрічних позовних вимог ОСОБА_4

Судом встановлено, що ОСОБА_6 була матір»ю позивача ОСОБА_3 та рідною бабцею ОСОБА_5.

ОСОБА_3 є матір»ю ОСОБА_5.

ОСОБА_6 померла 11 липня 2007 року в віці 83 роки, причина смерті - старість.

За час свого життя ОСОБА_6 розпорядилась своїм майном, а саме:

2 липня 1985 року склала заповіт , яким заповідала належні їй пайові нагромадження в ЖБК « Зоря-1», що знаходиться в м. Полтава по вул. Степана Халтуріна, № 4 своїй онуці ОСОБА_12 ( а.с. 54). Заповіт посвідчений державним нотаріусом Другої полтавської державної нотаріальної контори.

07.09.2011 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким заповідала належну їй квартиру, що розташована в АДРЕСА_9 та квартиру АДРЕСА_10 онуці ОСОБА_11 ( а.с. 159) Заповіт посвідчений державним нотаріусом Четвертої полтавської державної нотаріальної контори.

3.11.2001 року ОСОБА_6 подарувала квартиру АДРЕСА_11 ( Жага) A.A. ( а.с. 160). Договір дарування посвідчений державним нотаріусом Першої Полтавської державної нотаріальної контори.

ОСОБА_13 оспорює заповіт від 07.09.2001 року та договір дарування від1 3.11.2009 року з підстав;

-передбачених ст., 55 ЦК України в редакції 1963 року, яка передбачає недійсність угоди укладеної громадянином. Хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані коли він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

-Передбачених ст. 56 ЦК України в редакції 1963 року яка передбачає недійсність угоди укладеної внаслідок помилки що має істотне значення Передбачених ст. 57 ЦК України в редакції 1963 року яка передбачає недійсність недійсність угоди укладеної внаслідок обману насильства погрози зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких обставин.

По - перше зазначені в позовних заявах ОСОБА_11 підстави визнання заповіту та договору дарування недійсними виключають одна одну.

Якщо позивач просить визнати заповіт та договір дарування недійсними з підстав, передбачених ст. 56, 57 ЦК України, то вони виключають визнання оспорюваних угод недійсними з підстав, передбачених ст. 55 ЦК України і навпаки.

Зазначені обставини дають суду підстави вважати що позивач ОСОБА_3 на час пред»явлення позову до суду і в судовому засіданні не мала належних доказів та впевненості у тому, що ОСОБА_6 складаючи заповіт та укладаючи договір дарування перебувала у такому стані, коли не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними чи діяла внаслідок помилки або внаслідок обману, насильства або збігу тяжких обставин.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

ОСОБА_3 не надала суду жодного доказу в підтвердження своїх позовних

вимог.

На підставі ст. 55 ЦК України в редакції 1963 року заповіт та договір дарування може бути визнано недійсним як у разі недієздатності заповідача на час їх складання, так і у випадках відсутності підстав для визнання громадянина недієздатним, але наявності даних проте, що в момент складання заповіту він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними.

На час складання заповіту ОСОБА_6 на обліку у лікарів-психіатрів не перебувала , не хворіла на психічні захворювання та жодного разу не зверталась за медичною допомогою до лікаря - психіатра. Зазначені обставини підтверджуються наявною в матеріалах справи медичною документацією, показаннями усіх допитаних у судовому засіданні свідків, які в судовому засіданні не зазначали, що ОСОБА_6 лікувалась у лікаря психіатра. Позивач по справі ОСОБА_3 також заперечувала перебування її матері на обліку в психіатричних закладах та лікування у лікаря-психіатра.

ОСОБА_6 на час складання оспорюваних угод хворіла загальними захворюваннями, які викладені в медичній документації і ця обставина досліджувалась судом при розгляді справи, а також не заперечувалась сторонами по справі.

Для визначення психічного стану ОСОБА_6 на час складання заповіту та договору дарування судом призначена посмертна судово-психіатрична експертиза.

Відповідно до акту № 518 від 14 липня 2009 року посмертної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_6 станом на час укладання заповіту 07.09.2001 року та договору дарування 13.11.2001 року хронічним стійким психічним розладом чи тимчасовим зсзладом психічної діяльності не страждала. Станом на час укладання заповіту 07.09.2001 року та договору дарування 13.11.2001 року могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

У суду немає підстав не приймати до уваги висновок цієї експертизи, оскільки він не спростований , не визнаний недійсним та відповідає матеріалам справи.

Суд не приймає заперечення позивача ОСОБА_3 та її представника в тій частині, що вказаний висновок не відповідає дійсності, оскільки при проведенні цієї експертизи експертам не було відомо, що ОСОБА_6 мала інвалідність 2 групи та те, що в описовій частині акту експертизи експерти посилаються на показання свідків, прізвища яких невірно зазначені в описовій частині експертизи, а саме Бобков та ОСОБА_14.

В протоколі судового засідання є відомості про те, що представником ОСОБА_3 була ОСОБА_14, яка давала суду пояснення, а також був опитаний свідок ОСОБА_15, отже невірно записані прізвища цих осіб в описовій частині акту експертизи не дають суду підстави сумніватись в її недостовірності.

Сам висновок експертизи та матеріали справи , які були направлені в експертну станову мають відомості про те, що ОСОБА_6 інвалідність 2 групи була встановлена в 2004 році.

Вимоги про визнання угод недійсними з підстав, передбачених ст. 55 ЦК України в редакції 1963 року повинні вирішуватись з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи що в момент складання оспорюваних угод ОСОБА_6 не розуміла значення своїх дій.

В судових засіданнях були допитані свідки з обох сторін.

З боку ОСОБА_11 були допитані свідки, її подруги та знайомі ( ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_15), які по сусідству з ОСОБА_6 не проживали, не спілкувались з нею часто та пояснили, що вони приходили до ОСОБА_6 разом з ОСОБА_11 бачили, що ОСОБА_6 страждала на психічні розлади, не впізнавала їх, не впізнавала людей, забувала, боялась онуки та говорила, що все майно передасть ОСОБА_11

Жодний із зазначених свідків не дав показання щодо того, що саме на час укладання заповіту 07.09.2001 року та договору дарування 13.11.2001 року вони бачили ОСОБА_6, та що ОСОБА_6 в ці дні мала психічні розлади та саме які.

Із пояснень нотаріусів, що посвідчували оспорювані угоди , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 вбачається, що ОСОБА_6 посвідчувала угоди в приміщенні нотаріальних контор, куди прийшла сама, без сторонньої допомоги, вони перевіряли її дієздатність, спілкувались з нею перед посвідченням угод, роз»яснювали їй значення укладених нею угод та не помітили у ОСОБА_6 відхилення психічного характеру.

В судовому засіданні як свідок був допитаний лікар ОСОБА_22, що лікував ОСОБА_6, який підтвердив , що на час огляду ОСОБА_6 він психічних відхилень у неї не помічав, якби помітив рекомендував би викликати лікаря-психіатра.

В судовому засіданні були допитані також свідки з боку ОСОБА_4, в основному сусіди по під»їзду ОСОБА_6, ( ОСОБА_23,ОСОБА_24,ОСОБА_25І.), які пояснили суду, що часто спілкувались зі своєю сусідкою ОСОБА_6 та психічних відхилень у неї не помічали. Зазначали, що ОСОБА_6 до пенсії працювала директором школи, була грамотною людиною, була свідомою в розмовах та поступках.

Не знайшли свого підтвердження посилання ОСОБА_3 на те, що у 2001 році ОСОБА_6 перенесла інсульт в результаті чого мала психічні розлади. Із наданої нею ж медичної документації, довідки з 4-ї полтавської міської клінічної лікарні не вбачається, що в 2001 році ОСОБА_6 перенесла інсульт.

Показання всіх допитаних свідків у судовому засідання, нотаріусів не дають суду підстав вважати, що на час укладання оспорюваних угод ОСОБА_6 перебувала у такому стані коли не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

У суду немає підстав не приймати до уваги висновок цієї експертизи, оскільки він не спростований , не визнаний недійсним та відповідає матеріалам справи.

Суд не приймає заперечення позивача ОСОБА_3 та її представника в тій частині, що вказаний висновок не відповідає дійсності, оскільки при проведенні цієї експертизи експертам не було відомо, що ОСОБА_6 мала інвалідність 2 групи та те, що в описовій частині акту експертизи експерти посилаються на показання свідків, прізвища яких невірно зазначені в описовій частині експертизи, а саме Бобков та ОСОБА_14.

В протоколі судового засідання є відомості про те, що представником ОСОБА_3 була ОСОБА_14, яка давала суду пояснення, а також був опитаний свідок ОСОБА_15, отже невірно записані прізвища цих осіб в описовій частині акту експертизи не дають суду підстави сумніватись в її недостовірності.

Сам висновок експертизи та матеріали справи , які були направлені в експертну установу мають відомості про те, що ОСОБА_6 інвалідність 2 групи була встановлена в 2004 році.

Вимоги про визнання угод недійсними з підстав, передбачених ст. 55 ЦК України в редакції 1963 року повинні вирішуватись з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи що в момент укладання оспорюваних угод ОСОБА_6 не розуміла значення своїх дій.

В судових засіданнях були допитані свідки з обох сторін.

З боку ОСОБА_11 були допитані свідки, її подруги та знайомі ( ОСОБА_16 JI.M., ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_15), які по сусідству з ОСОБА_6 не проживали, не спілкувались з нею часто та пояснили, що вони приходили до ОСОБА_6 разом з ОСОБА_11 бачили, що ОСОБА_6 страждала на психічні розлади, не впізнавала їх, не впізнавала людей, забувала, боялась онуки та говорила, що все майно передасть ОСОБА_11

Жодний із зазначених свідків не дав показання щодо того, що саме на час укладання заповіту 07.09.2001 року та договору дарування 13.11.2001 року вони бачили ОСОБА_6, та що ОСОБА_6 в ці дні мала психічні розлади та саме які.

Із пояснень нотаріусів, що посвідчували оспорювані угоди , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 вбачається, що ОСОБА_6 посвідчувала угоди в приміщенні нотаріальних контор, куди прийшла сама, без сторонньої допомоги, вони перевіряли її дієздатність, спілкувались з нею перед посвідченням угод, роз»яснювали їй значення укладених нею угод та не помітили у ОСОБА_6 відхилення психічного характеру.

В судовому засіданні як свідок був допитаний лікар ОСОБА_22, що лікував ОСОБА_6, який підтвердив , що на час огляду ОСОБА_6 він психічних відхилень у неї не помічав, якби помітив рекомендував би викликати лікаря-психіатра.

В судовому засіданні були допитані також свідки з боку ОСОБА_4, в основному сусіди по під»їзду ОСОБА_6, ( ОСОБА_23,ОСОБА_24,ОСОБА_25І.), які пояснили суду, що часто спілкувались зі своєю сусідкою ОСОБА_6 та психічних відхилень у неї не помічали. Зазначали, що ОСОБА_6 до пенсії працювала директором школи, була грамотною людиною, була свідомою в розмовах та поступках.

Не знайшли свого підтвердження посилання ОСОБА_3 на те, що у 2001 році ОСОБА_6 перенесла інсульт в результаті чого мала психічні розлади. Із наданої нею ж медичної документації, довідки з 4-ї полтавської міської клінічної лікарні не вбачається, що в 2001 році ОСОБА_6 перенесла інсульт.

Показання всіх допитаних свідків у судовому засідання, нотаріусів не дають суду підстав вважати, що на час укладання оспорюваних угод ОСОБА_6 перебувала у такому стані коли не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Щодо визнання оспорюваних угод, з підстав, передбачених ст. 56, 57 ЦК України, то матеріали справи не містять жодного доказу про те що ОСОБА_6 уклала ці угоди під впливом помилки, обману чи збігу тяжких обставин.

Враховуючи зміст заповіту, який був укладений ОСОБА_6 2 липня 1985 року, яким вона тоді заповідала своїй онуці єдине цінне майно, що у нею було , то вбачається, що волевиявлення ОСОБА_6, починаючи з 1985 року було направлене на те, щоб залишити все своє майно онуці, ОСОБА_4, що і було нею зроблено.

Хоча заповіт на квартиру АДРЕСА_12 зроблений на ОСОБА_4, але на час смерті ОСОБА_6 її дочка ОСОБА_3 досягла пенсійного віку та була інвалідом, а отже має право на обов»язкову частку на отримання спадщини.

ОСОБА_3 прийняла спадщину, подавши до нотаріальної контор заяву про прийняття спадщини після смерті матері, що не заперечується ОСОБА_4

Згідно ч. 5 ст. 1224 УК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

ОСОБА_11 не заперечувала тієї обставини, що її повідомили про смерть її матері ОСОБА_6, але вона не приймала участі в її похованні ні фізично ні матеріально та не була присутньою на похованні матері, не доглядає за могилою своєї матері.

Із пояснень свідків ОСОБА_23,ОСОБА_26,ОСОБА_25, які були сусідами ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_3 не спілкувалась зі своєю матір»ю, ОСОБА_6, не надавала їй допомоги, не здійснювала за нею догляд. Фактично зазначені свідки підтвердили, що з часу, коли ОСОБА_3 вийшла заміж, вона до матері не приходила, а догляд за ОСОБА_6 здійснювала ОСОБА_4 та її сім»я. ОСОБА_4 поховала ОСОБА_6

Як вбачається із медичної документації, ОСОБА_6 хворіла на різні хвороби загального захворювання, з 2004 року була інвалідом 2 групи, мала похилий вік, померла у віці 83 роки, причина смерті - старість, а отже в силу свого похилого віку та тяжкого стану здоров»я потребувала допомоги та догляду.

Матеріали справи не містять жодного доказу про те, що ОСОБА_3 надавала будь-яку допомогу своїй матері.

Зазначені обставини дають підстави суду зробити висновок, що ОСОБА_3 ухилялась від надання допомоги спадкодавцеві ОСОБА_6 яка через похилий вік, тяжку хворобу була у безпорадному стані, а тому може бути усунена від права на спадкування за законом на обов»язкову частку у спадщині.

Щодо позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на квартиру 30 по вул. С.Халтуріна у порядку спадкування за заповітом, то вказані позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки не існує спору на отримання нею спадщини через нотаріальну контору.

При подачі основної та додаткової позовної заяви ОСОБА_3, не були сплачені витрати на ІТЗ судового розгляду справи у сумі 30 грн., тоді як вона , не звільняється від їх сплати. Отже підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ТУ ДСА в Полтавській області 30 грн. витрат на ІТЗ судового розгляду справи,

Керуючись ст. 1223, ч.5, 6 ст. 1224 ЦК України ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК У країни,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Територіального управління державної судової адміністрації в Полтавській області Одержувач: УДК у м. Полтаві Код , р/р 0002 банк ГУДК в Полтавській області м. Полтава Код , МФО 831019 Призначення платежу код 22050001 за ІТЗ до Київського районного суду м. Полтави 30 грн. витрат на ІТЗ судового розгляду справи.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_3 від права на спадкування на обов»язкову частку у спадщині , що відкрилась після смерті ОСОБА_6, яка померла 11 липня 2007 року.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про визнання права власності за заповітом на квартиру АДРЕСА_13.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Головуючий Л.М.Васильєва