Справа № 2-177/2010
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2010 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Чех Н.А.

при секретарі Кузьменко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу майна частково недійсним та таким, що укладено за рахунок подружжя,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що між ним і ОСОБА_3 існував шлюб з 03.10.1997 року до 21.12.2002 року, та з 06.11.2003 року до 06.07.2007 рік. У квітні 2005 року, під час перебування у шлюбі, на прохання колишньої дружини, він надав їй 45 000 доларів США для придбання будинку і земельної ділянки в м. Києві. Вони домовились, що ОСОБА_3 купить ділянку і будинок, який необхідно буде оформити на її ім'я. Ділянку та будинок було придбано в м. Києві по вул. Літинська, № 3 у Дніпровському районі. 19.04.2005 року було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого, без його погодження, договір укладено на ім'я матері його колишньої дружини - ОСОБА_2 ОСОБА_6 оформлення проведено тайно від нього. ОСОБА_3 за участю своєї матері порушила їх домовленість і його право на володіння часткою власності у спільному майні подружжя. Договір купівлі-продажу земельної ділянки і будинку посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_4, укладений даний договір між ОСОБА_2 (покупець) і ОСОБА_7 (продавець). Ці обставини йому стали відомі в січні 2007 року. Він зрозумів, що ОСОБА_3 має намір його ошукати за допомогою хитрощів, щодо укладання договору купівлі на матір. До цього часу цей договір не зареєстровано в Київському міському БТІ, де він повинен був реєструватись після укладення, в термін, не пізніше одного року. (п. п. 1.2., 1.5. і 2.5. тимчасового Положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно. Затверджено Наказом МЮ України № 7/5 від 07.02.2002р. із змінами). За допомогою таких навмисних дій, ОСОБА_3 намагається укрити земельну ділянку і будинок по вул. Літинська, 3 від поділу майна подружжя. З врахування цих обставин він має намір поновити свої порушені права через суд (ст. 11, 15, 16 ЦК України та п. 5 ч. 2 ст.18 СК України). У зв"язку з покупкою будинку і ділянки, передачею грошей на їх купівлю, він мав потребу у грошах і вимушений був звернутись до банку для одержання кредиту. 14.06.2005 року між ним і Київською міською філією АКБ «Укрсоцбанк» укладено договір про надання йому невідновлювальної кредитної лінії № 10-29/424. У липні 2007 року їх шлюб розірвано і виникла необхідність поділу майна. У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 штучно і заздалегідь навмисно, в супереч погоджень і домовленостей з ним, на гроші, які надані ним на купівлю ділянки і будинку, придбане майно оформила на свою матір, звертається до суду за захистом цивільних прав та інтересів. Частина договору купівлі-продажу земельної ділянки і будинку укладена в супереч домовленостей і є невідповідною до них. На підставі невідповідної частини договору порушені його конституційні права - право володіти, розпоряджатися майном, що придбано за гроші подружжя. Невідповідною частиною договору є та його частка, за якою покупцем визначена ОСОБА_2 В іншому договір відповідає намірам, погодженням і домовленостям, які існували між ним і тодішньою дружиною. У зв"язку з цим, просить суд застосувати до оспорюємої частини договору правові наслідки, передбачені ст. 217 ЦК України, визнавши недійсність окремої частини договору, стосовно особи покупця ОСОБА_2 В іншому залишити договір без змін. При цьому просив врахувати і зазначене в Постанові Пленуму ВСУ "Про судову практику у справах про визнання угод недійсними". Матір його колишньої дружини з 2003 року є пенсіонером, її пенсія на квітень 2005 року складала приблизно 500 грн. Батько дружини також є пенсіонером з 2007 року, до виходу на пенсію його заробіток складав приблизно 1200 грн. Перебуваючи на пенсії, ні колишня теща, ні колишній тесть не працювали, значних додаткових доходів не мали. За час перебування на пенсії батьки ОСОБА_3 ніяких значних об'єктів з їх колишньої власності не продавали, кредитів не брали, а таким чином не набували додаткових коштів. Вони не одержували ніяких значних дарунків речами і грошима. Вони не вигравали значних грошових виграшів в лотерею, вони не є прихильниками цієї гри. Тому, значну суму на купівлю ділянки і будинку їм не було де взяти, крім як від нього, з їх тодішньої сім"ї. Під час їх сумісного проживання у шлюбі, ОСОБА_3 вела незначну підприємницьку діяльність у нього на підприємстві, а таким чином вона не могла отримати значні гроші іншим шляхом, крім як від нього. Обставини придбання земельної ділянки і будинку були відомі деяким їх сумісним знайомим, колишнім співробітникам, які можуть свідчити стосовно обставин надання грошей, інших домовленостей, що супроводжували і передували укладанню договору купівлі-продажу. Зазначені обставини обговорювались і у їх присутності. Батьки ОСОБА_3 мають облаштоване житло з зручностями, вони не потребували купівлі додаткового житла. Купівля будинку по вул. Литінська, 3 було забаганкою ОСОБА_3, тому, що ділянка і будинок розташовані під сосновим лісовим масивом, на краю міста. Після придбання будинку, в ньому з березня 2007 р. живе ОСОБА_3, її батьки там бувають рідко, що також вказує на те, що будинок і земельна ділянка формально оформлені на ОСОБА_2, що метою укладання такої угоди є уникнення поділу майна подружжя. За таких обставин, ОСОБА_2 є формальним власником ділянки і будинку по вул. Литинська, 3, а майно фактично є власністю подружжя, в якому відповідно до положень глави 8 СК України є його частка (ст. 60 СК). Зазначена угода в цієї частині є нікчемною відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України, а за мотивом укладена з метою укриття іншої частини угоди, яка повинна була укладатись на користь подружжя в особі ОСОБА_3 (фіктивна частина угоди). За наведених підстав він позбавлений права володіння і користування майном. Тому, виходячи з норм ст. 234 і 391 ЦК України має намір вимагати усунення перешкод у здійсненні свого права на володіння сумісним майном. Одночасно має намір вимагати визнання його права власності на частку, 50 відсотків майна відповідно до ст. 60 СК України. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали викладені в позові обставини, факти, просили позов задовольнити. Представник позивача просив врахувати і те, що на спірних договорах відсутня відмітка про погодження на купівлю майна другого з подружжя третьої особи тестя позивача. Просили врахувати і надані в суді покази їх свідків та те, що сім"я ОСОБА_2 не надали доказів про наявність у них коштів на придбання спірного майна. Позивач в своїх поясненнях, наданих на попередніх судових засіданнях, зазначав, що в період шлюбу він і інше майно оформлював на дружину ОСОБА_3. При оформленні спірних договорів він не був присутній, віддав гроші дружині, вона і мала все оформити. Пізніше питав у неї, і вона казала, що все нормально, все оформила, документу про купівлю продаж спірного майна у неї не просив показати, так як довіряв їй. Він не знав, що мав бути присутнім при оформленні угоди, як другий з подружжя. Зазначив, що він знав продавця ОСОБА_7, з яким домовлялися про продаж майна відповідачки теща та дружина. Кредит в банку він брав для потреб сім"ї, а оформив для бізнесу. Не заперечував, що в спірному будинку він не проживав, але саме він поселив туди знайомих, в будинку був пожар, на ремонт будинку після пожару кошти давав саме він. Не заперечував, що було таке, що теща відповідачка ОСОБА_2 давала йому в борг 1 000 доларів США, десь в 2005 році, дану суму він їй віддав. Зазначав, що йому відомо, що тесть третя особа ОСОБА_5 працює по даний час.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні. В попередніх судових засіданнях пояснювала, що в квітні 2005 року вона купила будинок по вулиці Літинській, 3 у ОСОБА_7, який був дуже близьким товаришем її чоловіка. В дворі ОСОБА_7 років 15 стояв їх автомобіль, вони проводили у нього всі св"ята, він був одинокою людиною, на його очах виросла їх дочка ОСОБА_8. Коли ОСОБА_7 почав хворіти вони його доглядали, він для них був як член сім"ї. Спірне майно було придбано нею за спільні кошти її та її чоловіка третьої особи ОСОБА_5, це майно є їх спільною власністю. Зазначила, що вони завжди були забезпеченою родиною, її чоловік ОСОБА_5, будучи на пенсії, по цей час працює. Вона пропрацювала 45 років, з яких 20 років працювала на керівних посадах на промислових підприємствах (по заготовці пушнини); загальний стаж її чоловіка 55 років, працював на атомних станціях на керівних посадах, і зараз працює там. Ними було продано будинок матері чоловіка. Враховуючи це, вони мали можливість придбати майно, допомоги від позивача ніколи не потребували, навпаки, були випадки, коли позивач у них брав гроші в борг в сумах від 1 000 до 20 000 доларів США. Спірний будинок побудований в 1947 році, дерев"яний. Купити даний будинок їм запропонував сам власник, їх друг ОСОБА_7 Вони погодилися і разом з ним пройшли всі інстанції БТІ, Київзем, оцінювачів, займалися цим з грудня 2004 року до квітня 2005 року, після чого оформили договори у нотаріуса. Сім"ю ОСОБА_3 (дочку та зятя) вони не ставили до відому про купівлю спірного майна. З того часу в спірному будинку вони робили ремонт, провели елктропроводку, воду. Зазначила, що їй її дочка ОСОБА_8 ніколи не передавала 45 000 доларів США на купівлю спірного майна. Дане майно куплене за кошти її сім"ї, є її та її чоловіка власністю, а сім"я ОСОБА_3 ніякого відношення до даного майна не має і не мали. Крім цього, повідомила, що вона ніколи не повідомляла позивача про свої та її чоловіка доходи, бо якби він знав, то вирвав би все. Позивач завжди був в боргах. Спірним майном з часу його покупки користується її сім"я вона, чоловік, дочка ОСОБА_8. Якийсь час в спірному будинку жили жінка з сином, на що було укладено договір оренди, долучений до справи. Не заперечувала, що цих людей привів позивач, казав, що їм потрібна допомога з житлом.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Надала суду письмові пояснення, які просила врахувати при постановленні рішення. Додатково в попередніх судових засіданнях пояснювала, що станови на 2004 рік вона з позивачем проживали окремо, до сім"ї її матері та батька не мали ніякого відношення, не знали, що вони купували, як, це була їх справа. Її батьки товаришували багато років з ОСОБА_7, допомагали йому, доглядали його, так як він був самотньою людиною. Сама вона його пам"ятає з восьмирічного віку. Оформлення спірного будинку було чисто формальним, це була будова 40-х років, вода була на подвір"ї. Пожар, про який зазначає позивач, це згорів холодильник, більше нічого не горіло, її мати купила новий холодильник. Як власник будинку її мати оформлювала договір оренди в 2006 році з жінкою ОСОБА_6. Про купівлю спірного будинку батьки повідомили її та позивача вже значно пізніше після його купівлі, до цього вони нічого не казали. Зазначила, що позивач їй ніколи не давав кошти в сумі 45 000 доларів США, на час купівлі спірного будинку грошей у них не було, позивач був завжди в кредитах, не було ніколи і ніяких домовленостей про оформлення на неї майна. Зазначила, що спірне майно є власністю її батьків, придбане воно було за їх особисті кошти, ні вона, ні її колишній чоловік позивач ніякого відношення до даного майна не мають. Зазначила, що сестра позивача, яка давала покази в якості свідка, у них в квартирі не була.

Представник відповідачки ОСОБА_3 просив відмовити в задоволенні позовних вимог, так як даний позов є безпідставний, стороною позивача не було надано жодного доказу щодо позовних вимог. Крім того, просив врахувати, що позивач навіть не є стороною у договорі купівлі-продажу земельної ділянки і будинку по вул. Літинська 3, в м. Києві. Всі свої позовні вимоги позивач намагається підтвердити показами свідків, однак на цих доказах не може бути прийнято рішення про визнання договору недійсним. Відповідно до ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін вчинення правочину або окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Аналогічної думки Верховний Суд України. Відповідно до п. 16 Постанови ПВС України № 3 від 28.04.1978 р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсним» ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінально караних діянь. Крім того, свідки сторони позивача є добрими знайомими останнього, і тому просив суд, оцінюючи їх покази, ставитися до них критично. Крім того, свідкам невідомі і не могли бути відомі істотні умови угоди купівлі-продажу. Просив врахувати покази свідків зі сторони відповідачів - ОСОБА_9 та ОСОБА_6, які підтвердили, що ніколи не бачили позивача на земельній ділянці по вул. Літинська 3, в м. Києві. Ці свідки підтвердили той факт, що попередній власник земельної ділянки і будинку ОСОБА_7 неодноразово казав їм як сусідам, що віддасть свій будинок ОСОБА_5. ОСОБА_5 допомагали ОСОБА_7 Просив врахувати, що ці свідки особисто знали ОСОБА_7 і спілкувалася з ним. Зазначив, що позивач ОСОБА_1 стверджує, що у квітні 2005 року, під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 передав їй гроші в сумі 45 000 доларів США для покупки земельної ділянки і будинку по вул. Літинська 3, в м. Києві, однак знову жодного доказу суду він не надає. Відповідно до ч. 2 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог. Позивач ОСОБА_1 потряс в судових процесах і в залежності від обставин справи він в різних позовних заявах по різних цивільних справах вказує різну мету отримання 14.06.2005 року кредиту. В цій цивільній справі у своїй позовній заяві на аркуші 3 цивільної справи позивач ОСОБА_1 стверджує, що кредит він брав не на потреби сім"ї, а особисто для свого бізнесу. В уточнюваній позовній заяві на аркуші 75 цивільної справи аналогічне твердження. Однак, в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва є цивільна справа № 2-118/09 (старий № 2-446/08) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Київська міська філія АКБ «Укрсоцбанк» про розподіл спільного майна подружжя та зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1. Ось там позивач ОСОБА_1 стверджує, що кредит брався на потреби сім"ї і просить суд стягнути гроші за цей кредит і з колишньої дружини відповідачки ОСОБА_3, визнавши його грошовим зобов'язанням подружжя. Отже, позивач ОСОБА_1 дає суду неправдиві відомості. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Однак обидва договори купівлі продажу укладені відповідно до чинного законодавства, нотаріусом додержано усіх істотних умов та форми договору та з'ясовано дійсне волевиявлення сторін. Крім того, зміст обох договорів купівлі продажу не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особи, які уклали купівлю продаж мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін договорів купівлі-продажу було вільним і відповідало їх внутрішній волі; купівля продаж вчинена у формі, встановленій законом; купівля продаж спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що підтверджується подальшою поведінкою сторін. Позивач просить визнати договори частково недійсними, вважаючи їх нікчемними та фіктивними. Це суперечить ст. 234 ЦК України, відповідно до якої фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Подальша поведінка сторін правочину як раз вказує на їх правомірну поведінку та дійсність намірів і волі, що викладена у правочині. Відповідно до ч. 2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Яка недійсність встановлена законом для договорів купівлі-продажу земельної ділянки і будинку по вул. Літинська 3, в м. Києві - позивач ОСОБА_1 не зазначає. Отже, за законами України не має жодних підстав для визнання договорів купівлі-продажу земельної ділянки і будинку по вул. Літинська 3, в м. Києві фіктивними та нікчемними. Просив врахувати і те, що позивачем ОСОБА_1 порушено строки позовної давності. Зазначив, що в своїй уточнюваній позовній заяві (а.с.75) позивач ОСОБА_1 стверджує, що на сьогодні у нього виникла необхідність в поділі майна подружжя, тому він і звертається з позовом до суду. Однак, позивач скриває, що в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва вже є цивільна справа за позовом № 2-118/09 (старий № 2-446/08) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Київська міська філія АКБ «Укрсоцбанк» про розподіл спільного майна подружжя та зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1. У всіх своїх позовних заявах, перша з яких надійшла до суду ще у грудні 2007 року, позивач ОСОБА_1 не ставить питання про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки і будинку по вул. Літинська 3, в м. Києві частково недійсним та такими, що укладено за рахунок грошей подружжя. Тобто ОСОБА_1 не вважав свої права порушеними. Якщо позивач ОСОБА_1 вважає себе дійсним власником цього майна, як він каже - фактичним, чому за стільки років він не поцікавився долею цього майна, не вчиняв дій направлених на підтримання цього майна, не сплачував за майно. Отже подальша протягом чотирьох років поведінка позивача ОСОБА_1 вказує на те, що він не вважав себе власником земельної ділянки і будинку по вул. Літинська 3, в м. Києві і не вчиняв ніяких дій на підтвердження свого права власності. Твердження позивача щодо фінансової неспроможності відповідачів є недоведеним і спростованим самим позивачем, який повідомляв, що позичав у ОСОБА_2 1 000 доларів США. Відповідачі надали суду достатньо доказів, спростовуючи позицію позивача. І на кінець, просив врахувати пояснення приватного нотаріус ОСОБА_4, який посвідчував договір купівлі-продажу. З цього пояснення, і з самого договору, і з наданих нотаріусом матеріалів яскраво видно дійсне волевиявлення сторін і повна законність цієї угоди.

Третя особа ОСОБА_5 просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Пояснив, що позивач його колишній зять, взагалі непогана людина, але коли він прочитав його позов це образливо. Зазначив, що він 50 років працює в енергетиці і зараз там працює керівником. Його дружина відповідачка ОСОБА_2 теж багато років пропрацювала. Його жінка часто давала позивачу в борг гроші. ОСОБА_7 його найкращий товариш був, вони разом пропрацювали 40 років в енергетиці. Коли ОСОБА_7 захворів, вони його доглядали. Спірні будинок і земельну ділянку вони купили у ОСОБА_7 за свої особисті сімейні гроші, робили в будинку ремонт. Не заперечував, що квартирантів привів позивач, вони погодилися на їх проживання в спірному будинку, щоб доглядали будинок. Пожар був згорів холодильник, ремонт в будинку робився за їх рахунок, самі проводили за свої кошти воду. Йому відомо, що квартиранти платили по 500 грн., віддавали гроші його дружині. Зазначив, що спірне майно є його та його дружини власністю, придбане за їх особисті кошти, позивач ніякого відношення до даного майна не має. Просив врахувати його письмові пояснення заперечення на позов, долучені до справи.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_4 в судове засідання не з"явилася, надала суду письмові пояснення (а.с.94) та копії документів, на підставі яких було укладено спірні договори, та копії даних договорів.

Вислухавши пояснення позивача, відповідачів, їх представників, третьої особи, свідків ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в суді та не підлягають задоволенню.

В суді встановлено, що позивач та відповідачка ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.10.1997 року до 21.12.2002 року, та з 06.11.2003 року до 06.07.2007 рік, що підтверджено наданими до справи копіями свідоцтв та рішення суду (а.с.6-9). З наданих копій договорів купівлі-продажу, укладених 19.04.2005 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 слідує, що ОСОБА_7 продав належне йому на праві власності майно земельну ділянку площею 0,1009 га в Дніпровському районі по вулиці Літинській №3, в місті Києві, та жилий будинок №3 з господарськими та побутовими спорудами, що знаходиться в місті Києві по вулиці Літинській №3 та розташований на приватній земельній ділянці розміром 0,1009 га., а ОСОБА_2 купила вказане майно (а.с.88, 89). Загальна вартість майна за договорами складає 224 017 грн. Встановлено, що вказані договори були оформлені у відповідності до вимог чинного законодавства. На час розгляду справи в суді встановлено, що продавець ОСОБА_7 помер.

Позивач просив суд визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна частково недійсним, в частині укладення його за участю ОСОБА_2, застосувавши до нього наслідки, передбачені ст.217 ЦК України, та визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна таким, що укладено за рахунок грошей подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_3, а майно за договором їх спільною частковою власністю. На підтвердження своїх вимог позивач надав наступні письмові документи договір страхування заставленого майна від 14.06.2005 року, договір іпотеки від 14.06.2005 року (предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1), договір про надання невідновлювальної кредитної лінії від 14.06.2005 року (а.с.10-15, 31- 33) та довідку ДПІ Печерського району міста Києва (а.с.30). В останньому судовому засіданні позивачем було надано розписку останнього про повернення коштів у сумі 50 000 доларів США ОСОБА_11 07.07.2005 року. Більше від сторони позивача не було надано жодного документу на підтвердження своїх позовних вимог.

Даючи оцінку вказаним документам, суд приходить до наступного. Договори кредитування, застави та страхування судом взагалі не можуть бути прийняті до уваги, як доказ до позовних вимог, так як дані документи ніяких даних про отримання позивачем коштів взагалі не мають. В самому кредитному договорі вказано лише максимальний ліміт заборгованості до 108 300 доларів США; та те, що надання кредиту здійснюється окремими частинами траншами протягом перших 18 місяців з дати підписання кредитного договору, кредит надається на поточні потреби. Будь-якого доказу, що позивач на час підписання даного договору отримував якісь кошти, і які саме суду не було надано. Надана довідка з ДПІ Печерського району міста Києва також не може бути прийнята судом як доказ до позовних вимог, оскільки в даній довідці за період з 2000 по 2008 рік включно зазначено обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг), згідно до поданих звітів суб"єкта малого підприємництва. Дані обсяги виручки суб"єкта господарської діяльності - ОСОБА_1 ніяким чином не можливо рахувати як дохід фізичної особи ОСОБА_1 Не є доказом до позовних вимог і надана до справи розписка від 07.07.2005 року, в якій зазначено, що ОСОБА_1 повернув ОСОБА_11 в присутності ОСОБА_12 позичені ним кошти в сумі 50 000 доларів США, які він позичив у ОСОБА_11 30.03.2005 року, та зазначено, що ОСОБА_11 отримав 07.07.2005 року кошти в сумі 50 000 доларів США. Дана розписка не є борговою. Крім того, при умові, що ОСОБА_11 дійсно позичав 30.03.2005 року ОСОБА_1 50 000 доларів США, ніяким чином не може бути доказом того, що позичені кошти були вкладені у купівлю спірного майна. З цих же підстав покази свідків зі сторони позивача ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 судом не можуть бути прийняті до уваги. Вказаним свідкам не було відомо ким, коли, за які кошти оформлювали спірні договори, на яких умовах, хто укладав дані договори.

Крім зазначеного вище, суд враховує те, що з 04.12.2007 року в провадженні Дніпровського районного суду міста Києва знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя (а.с.136-148). В жодному з позовів позивач не зазначав, що спільним майном подружжя є і майно, що є предметом розгляду по даній справі. Враховується і те, що позивач в своїй позовних заявах писав про різні цілі кредиту, що брав його у банку на особисті потреби, на розвиток особистого бізнесу. Не можуть бути враховані і покази свідка зі сторони позивача - ОСОБА_13 стосовно того, що він зі своєю мамою, проживаючи в спірному будинку, платили орендну плату позивачу, так як це нічим не підтверджено, та враховуючи наданий до справи договір оренди, укладений 06.10.2006 року між власником будинку ОСОБА_2 та матір"ю свідка ОСОБА_14 Покази даного свідка також суперечать поясненням, які надавав позивач в суді, а саме: свідок зазначав, що після пожару ремонт в спірному будинку вони (орендарі) робили за свої кошти, а позивач пояснював, що він давав гроші на ремонт будинку після пожару. Позивачем не надано жодного доказу і не було жодного пояснення того, що за період з часу придбання спірного майна до розірвання шлюбу з ОСОБА_3 (з 19.04.2005 року до 06.07.2007 року), більше ніж за два роки, здійснювалися якість платежі по спірному майну (комунальні, земельні) ним чи його дружиною, і які саме, коли. Позивач давав різні пояснення щодо походження коштів на придбання спірного майна спочатку було вказано про отримання коштів в банку за кредитним договором, в подальшому отримання коштів від знайомого ОСОБА_11 в борг.

Відповідно до ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін вчинення правочину або окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсним" - ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінально караних діянь.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Частиною 2 ст.215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. По даній справі відсутні будь-які докази, підстави для визнання спірних договорів недійсними в частині покупця.

Відсутні і будь-які докази чи підстави для визнання договору фіктивним. Згідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим договором.

В суді було встановлено, що спірні договори укладені відповідно до чинного законодавства, нотаріусом додержано усіх істотних умов та форми договору та з'ясовано дійсне волевиявлення сторін. Крім того, зміст спірних договорів не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особи, які уклали купівлю продаж мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін договорів купівлі-продажу було вільним і відповідало їх внутрішній волі; купівля продаж вчинена у формі, встановленій законом; купівля продаж спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що підтверджується подальшою поведінкою сторін

Вказане вище не потребує доведення стороною відповідача того, що ОСОБА_2 була дійсним, реальним покупцем спірного майна, що спірне майно було придбано за кошти ОСОБА_2 та її чоловіка ОСОБА_5, і що це майно належить останнім на праві приватної власності. Однак, судом були прийняті до справи надані стороною відповідача та витребувані судом документи копії трудових книжок ОСОБА_2 та ОСОБА_5, довідки з пенсійних фондів, і з даних документів вбачається що вказані особи постійно працювали, а ОСОБА_5 працює і по цей час, займали керівні посади, отримують пенсії, що дає суду підстави для висновку, що дана сім"я мала можливість придбати як спірне майно, так і інше.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі вищевикладеного та керуючись п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсним", ст.ст.203, 215, 217, 218 ЦК України ст.ст.60, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, суд

В и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу майна частково недійсним та таким, що укладено за рахунок подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Дніпровський районний суд міста Києва шляхом подання заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано.

Суддя: