Київський районний суд м. Полтави
Справа № 2-190/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2010 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого - судді Самсонової О.А..

при секретарі - Півень Я.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_3 про визнання договору банківського вкладу недійсним, повернення банківського вкладу та процентів за вкладом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору банківського вкладу №30273/ДП/0 та додаткової угоди №1 до договору, банківського вкладу №30273/ДП/0, повернення банківського вкладу в сумі 16805 євро та процентів за вкладом.

В позові посилався на те, що знаходиться в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, проживають однією сімєю, мають спільний бюджет. Він не надавав згоду ОСОБА_3 на укладення нею договору банківського вкладу №30273/ДП/0 та додаткової угоди №1 до договору, банківського вкладу №30273/ДП/0 з ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Кошти в сумі в сумі 16805 євро, що внесені відповідачем ОСОБА_3 на депозитний рахунок, є їх спільним сумісним майном. Оспорюваний договір не є дрібним побутовим. Внаслідок укладення такого договору сімя позбавлена можливості розпоряджатися грошима, і не отримала будь-якого майна від такого правочину в своїх інтересах. У звязку з недодержанням в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України просив визнати недійсним договір банківського вкладу №30273/ДП/0 та додаткову угоду №1 до договору, банківського вкладу №30273/ДП/0, укладені ОСОБА_3 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» без його згоди, зобовязати відповідача повернути ОСОБА_3 банківський вклад в сумі 16805 євро та проценти відповідно до ст.1214 ЦК України за користування безпідставно набутими грошима.

В судовому засіданні за заявою позивача судом його позов в частині позовних вимог про повернення банківського вкладу в сумі 16805 євро - залишено без розгляду. Решту позовних вимог позивач підтримав в повному обсязі, просив його позов задовольнити, визнати недійсними договір банківського вкладу №30273/ДП/0 та додаткову угоду №1 до договору, банківського вкладу №30273/ДП/0, укладені ОСОБА_3 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Оскільки ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 08 липня 2009 року вклад гр.ОСОБА_3 було повернуто разом з відсотками, що обраховувались за відсотковою ставкою 11 відсотків річних, просить стягнути з відповідача 77,23 євро, виходячи з перерахунку відсотків за обліковою ставкою НБУ, що діяла в період з 03.07.2008 року по 13.06.2009 року в розмірі 12%, а з 14.06.2009 року по 08.07.2009 року в розмірі 11%, як відсотків за користування безпідставно набутим майном. Таким чином банк мав виплатити суму процентів за користування безпідставно набутими валютними цінностями в розмірі 2038,24 євро, виплатив 1961,01 євро, має доплатити 77,23 євро.

Представник відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в судовому засіданні проти позову заперечив. Вважає, що для укладення договору банківського вкладу згода другого з подружжя не потрібна, тому банком при укладенні договору з ОСОБА_3 згоди ОСОБА_1 не вимагалось. В даний час всі умови цього договору сторонами виконані в повному обсязі, вкладнику повернута сума вкладу з нарахованими відсотками, права позивача жодним чином не порушені. Тому в задоволенні позову просив відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнала в повному обсязі. Пояснила, що договір банківського вкладу вона уклала з ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», оскільки у звязку з відсутністю чоловіка боялася тримати вдома таку значну суму коштів. Згоди чоловіка на розпорядження їх спільними коштами вона не питала. Працівники банку завірили її, що вона в будь-який час зможе ці кошти отримати. Як зясувалося в подальшому, на її вимогу до закінчення терміну дії договору кошти не поверталися, повернуті лише по закінченні строку. Тому проти задоволення позову не заперечує.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані по справі докази, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 17 червня 1998 року перебувають в зареєстрованому шлюбі (а.с.5).

03 липня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 укладено договір банківського вкладу №30273/ДП/0 та додаткову угоду №1 до договору банківського вкладу №30273/ДП/0. Згідно з умовами вказаного договору ОСОБА_3 несла в банк, а банк прийняв від ОСОБА_3 грошові кошти в валюті євро на депозитний рахунок №2635.400.44764.01 у сумі 16805,00 євро на строк з 03.07.2008 року по 08.07.2009 року. Згідно додаткової угоди №1 до договору нараховані проценти щоквартально перераховуються на депозитний рахунок клієнта. На отриману таким чином суму вкладу здійснюється подальше нарахування процентів згідно з умовами договору. За час користування коштами вкладу протягом вказаного строку банк нараховує і виплачує клієнту проценти за ставкою 11% річних (а.с.7-8).

Згоду ОСОБА_1, в тому числі письмову, на укладення його дружиною ОСОБА_3 зазначених договорів ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не запитував.

Неодноразові вимоги ОСОБА_3 до ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про повернення суми вкладу до закінчення строку дії договору залишені банком без задоволення з посиланням на Постанову Національного банку України «Про додаткові заходи щодо діяльності банків» від 11.10.2008 року №319, якою передбачено, що банки повинні виконувати свої зобовязання за всіма типами договорів із залучення коштів у будь-якій валюті лише в разі настання строку завершення зобовязань незалежно від категорії контрагентів. Вказаною постановою заборонено дострокова виплата коштів за депозитними договорами, якщо не настав строк виконання зобовязань.

По закінченні строку дії вказаного договору №30273/ДП/0 та додаткової угоди №1 ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вкладнику ОСОБА_3 повернуто вклад, сума якого склала на той час 18231,81 євро та відсотки за користування коштами в сумі 534,20 євро. Вказане визнавалося в засіданні сторонами та підтверджується заявами на видачу готівки від 08 липня 2009 року № 112 (а.с.89-90).

Звертаючись до суду з вимогами про визнання вказаних договорів недійсними, позивач посилається на недодержання сторонами в договорі вимог ч.ч.1-3, 5,6 ст.203 ЦК України, що суд вважає необґрунтованим.

При цьому суд бере до уваги, що зміст договору банківського вкладу, укладеного відповідачами, відповідає вимогам, встановленим ст.1058 1059 ЦК України. Не суперечить актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.61 Сімейного кодексу України обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Кошти, внеені ОСОБА_3 на депозитний рахунок в ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в сумі 16805 євро, належать ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, одержана ОСОБА_3 за оспорюваним договором сума процентів також є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

З цього суд приходить до висновку, що договір банківського вкладу №30273/ДП/0 та додаткова угода №1 ОСОБА_3 укладена з ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в інтересах сімї.

Як передбачено ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Наявності такої угоди між подружжям судом не встановлено.

Статтею 65СК України зазначається, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Для договору банківського вкладу ст.1059 ЦК України передбачено обовязкову письмову форму, недодержання якої тягне за собою нікчемність договору. Але як встановлено судом, відповідачами договір укладено в простій письмовій формі.

Нотаріального посвідчення чи державної реєстрації такий договір не потребує.

Суд також вважає помилковим посилання позивача на те, що відповідачами оспороювані договори укладені стосовно цінного майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому для їх укладення згода другого з подружжя має бути подана письмово.

На даний час відсутнє законодавче визначення поняття «цінне майно», дана категорія майна є оціночною. У звязку з цим суд, відповідно до ст.8 ЦК України користуючись аналогією права, бере до уваги Методичні рекомендації щодо вчинення нотаріальних дій, повязаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалені рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29.01.2009 року, згідно яких на практиці до цінних предметів відносять вироби з дорогоцінних металів, дорогоцінне каміння, предмети антикваріату, цінні колекції, цінні рукописи тощо.

Хоча сума вкладу в розмірі 16805 євро є досить значною, але не є цінним майном в розумінні ч.3 ст.65 СК України.

Будь-які інші підстави для визнання зазначених договорів недійсними судом не встановлені. У звязку з цим відсутні підстави вважати, що ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит користувався в період з 03.07.2008 року по 08.07.2009 року безпідставно набутим майном, та застосовувати наслідки, передбачені ч.2 ст.1214 ЦК України.

Тому в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.209, 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_3 про визнання договору банківського вкладу недійсним, стягнення процентів за вкладом - відмовити.

Ухвала може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження в 5-денний термін з дня проголошення ухвали та подачі апеляції у 10-денний термін після подачі заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий О.А.Самсонова

01.06.2010