АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № Суддя доповідач Даниленко В.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

З0 листопада 2010 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Малінської С.М.,

Суддів: -ОСОБА_1, ОСОБА_2,

при секретарі: ПотюкА.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 на рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 10 серпня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2009 позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що 20 травня 2009 року між ним та відповідачкою ОСОБА_6 був укладений договір позики, за умовами якого остання отримала від нього в борг грошові кошти в сумі 14 000 доларів США, які зобовязалася повернути частинами (з розстроченням) в установлені сторонами строки, а саме: 5 000 доларів США - до 24 жовтня 2009 року, 2 000 доларів США - до 20 грудня 2009 року, 7 000 доларів США - до 24 березня 2010 року, про що видала йому відповідну боргову розписку.

При цьому сторони також домовилися, що в разі несвоєчасного повернення позичальницею запозичених грошових коштів позикодавцю, остання повинна сплатити йому неустойку в розмірі 10 % від простроченої суми за кожен день прострочення платежу.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідачка ОСОБА_6 узятих на себе зобовязань не виконує, отримані в борг грошові кошти йому не повертає та уникає з ним зустрічей, позивач ОСОБА_3 просив суд стягнути з останньої на його користь в примусовому порядку 5 000 доларів США, заборгованих за договором позики, а також 15 000 доларів США в рахунок неустойки за прострочення виконання нею грошового зобовязання за період з 14 жовтня по 14 листопада 2009 року, що загалом, відповідно до офіційного курсу НБУ становить 160 100,00 грн.

У травні 2010 року в процесі розгляду справи судом позивач ОСОБА_3 уточнив та доповнив заявлені ним позовні вимоги й посилаючись на те, що відповідачка ОСОБА_6 взагалі не виконує узятих на себе зобовязань і запозичені грошові кошти йому не повертає, просив суд стягнути з останньої на його користь існуючий борг за договором позики в загальній сумі 14 000 доларів США, а також неустойку за порушення нею своїх договірних зобов'язань (прострочення платежів) за період з 24 жовтня по 20 грудня 2009 року, з 20 грудня 2009 року по 24 березня 2010 року, а також з 24 березня 2010 року по 18 травня 2010 року в розмірі 10 % від прострочених сум за кожен день прострочення, що становить 169 000 доларів США, а з урахуванням основного боргу відповідно до офіційного курсу НБУ загалом складає 1 468 117,00 гривень.

При цьому, з метою забезпечення заявленого ним позову та з посиланням на те, що відповідачка ОСОБА_7 позичала в нього грошові кошти в присутності свого чоловіка ОСОБА_8, тобто в інтересах сімї, позивач ОСОБА_3 просив суд накласти арешт на все майно, що належить останнім .

Відповідачка ОСОБА_7 заявлені до неї позовні вимоги визнала частково та не заперечуючи свого боргу перед позивачем у сумі 14 000 доларів США, між тим пояснила, що була неспроможна повернути останньому своєчасно запозичені грошові кошти, оскільки на той час поховала батька, а сама тривалий термін перебувала на лікуванні.

Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 10 серпня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково.

Суд стягнув з відповідачки ОСОБА_6 на користь позивача 160 100,00 грн. у рахунок погашення боргу за договором позики від 20 травня 2009 року, а також судові витрати, понесені ним по справі, а саме: 1 700 грн. сплаченого судового збору, 120 грн. оплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а також 4 900 грн. витрат на оплату правової допомоги адвоката.

Крім того, з метою забезпечення заявленого позову суд наклав арешт на майно, що належить відповідачці.

Не погодившись із таким рішенням районного суду, позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просять скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заявлені позивачем вимоги в повному обсязі, стягнувши з відповідачки на користь позивача усю суму існуючого боргу за договором позики та неустойку відповідно до розрахунків, які були надані в суді першої інстанції.

В обґрунтування своєї скарги апелянти посилаються на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення судом першої інстанції норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянти вказують на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення по справі, безпідставно задовольнив заявлені позивачем вимоги лише частково, оскільки відповідачка ОСОБА_6 фактично визнала, як сам факт наявності договору позики, укладеного сторонами 20 травня 2009 року, так і свою заборгованість за цим договором з урахуванням розрахунків, наведених позивачем.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обгрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними,, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

В даному ж випадку рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, не в повному обсязі відповідає цим вимогам процесуального закону.

Задовольняючи заявлені позивачем ОСОБА_3 вимоги лише частково та стягуючи з відповідачки ОСОБА_6 на користь останнього заборгованість за договором позики від 20 травня 2009 року в сумі 160 100,00 грн., тобто в розмірі частки неповернутої позики станом на 24 листопада 2009 року та неустойки за прострочення цього платежу, районний суд виходив із того, що саме ця сума й повинна бути сплачена позикодавцю, оскільки залишок основного боргу за договором позики не повернений позивачу з обєктивних причин, повязаних із хворобою відповідачки та смертю її батька.

Однак, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів і мають грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту переданная грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає предявлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує переданная йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавці - позико (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку що встановлені договором.

За правилами, встановленими ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, шо звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане в грошовій одиниці України - гривні.

Разом із тим, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Правові наслідки порушення зобовязання та відповідальність за його порушення визначені у Главі 51 ЦК У країни.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне) виконання (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Відповідно до частини 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Тобто, неустойка - це спосіб забезпечення та санкція за порушення цивільно-правових зобовязань.

Частина 2 та частина 3 коментованої статті на законодавчому рівні надають визначення штраф) та пені як різновидів неустойки.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно кваліфікуючими ознаками штрафу є:

а) можливість встановлення за майже будь-яке порушення зобовязання: невиконання або неналежне виконання (порушення умов про кількість, якість товарів, робіт (послуг), виконання зобов'язання неналежним способом тощо).

б) обчислення у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

В свою чергу пеня як різновид неустойки характеризується такими ознаками:

а) застосування виключно у грошових зобовязаннях;

б) можливість встановлення тільки за такий вид порушення зобовязання, як прострочення виконання (порушення умови про строки);

в) обчислення у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобовязання;

г) триваючий характер - нарахування пені за кожний день прострочення

Слід відмітити, що законодавець визначив вищеперераховані ознаки штрафу та пені імперативно, не надавши сторонам зобовязання можливості їх змінювати.

Відповідно до ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме та нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, оскільки штраф, як різновид неустойки, визначається або у відсотковому відношенні до суми зобовязання, або у твердій сумі, а відтак його розмір, як правило, відомий в момент виникнення забезпеченого штрафом зобовязання, неустойка в виді штрафу може бути встановлена як у вигляді речі, визначеної родовими ознаками (ч. 2 ст. 185 ЦКУ), так і у вигляді індивідуально визначеної речі (ч. 1 ст. 185 ЦКУ), в тому числі у вигляді нерухомого майна, а також у виді майнового права.

Водночас пеня - це триваюча, зростаюча неустойка, загальний кінцевий розмір якої заздалегідь невідомий, тому в якості пені можна застосовувати лише родові речі, кількість яких до передачі також буде змінюватися в залежності від часу прострочення.

Визначаючи неустойку у вигляді майнової цінності, сторони мають встановити грошову оцінку такої неустойки.

Як встановлено судом та підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою, 20 травня 2009 року між сторонами спору було укладено договір позики, відповідно до якого відповідачка ОСОБА_6 отримала у позивача ОСОБА_3 у борг грошові кошти в сумі 14 000 доларів США, які зобовязалася повернути позикодавцю частинами (з розстроченням) в установлені сторонами строки, а саме: 5 000 доларів США - до 24 жовтня 2009 року, 2 000 доларів США - до 20 грудня 2009 року, 7 000 доларів США -до 24 березня 2010 року.

При цьому сторони домовилися, що в разі несвоєчасного повернення позичальницею запозичених грошових коштів позикодавцю, остання повинна сплатити йому неустойку в розмірі 10 % від простроченої суми за кожен день прострочення платежу, яка за своєю правовою сутністю та значенням є ні чим іншим, як пенею.

Судом також встановлено й ця обставина відповідачкою визнається і не заперечується, що остання узятих на себе зобовязань не виконала й отримані у борг грошові кошти позикодавцю не повернула.

Відповідно до ст. ст. 1,3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Постановою Національного банку України від 10.08.2009 року № 468 облікова ставка з 12 серпня 2009 року встановлена в розмірі 10,2500 % річних.

За таких обставин, з огляду на викладене, слід визнати, що позивач ОСОБА_3 має право на стягнення з відповідачки ОСОБА_6 суми боргу за договором позики від 20 травня 2009 року, яка в грив- невому еквіваленті за офіційним курсом доларів США, встановленим Національним банком України на день прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення (10.08.2010 р.) - 7,89 грн., складає ПО 460 грн. (14 000x7,89= 110 460).

При цьому позивач ОСОБА_3 має право й на неустойку (пеню), яку відповідачка ОСОБА_6 за порушення нею грошового зобовязання повинна сплатити йому в розмірі, передбаченому договором, але не більшому, ніж подвійна облікова ставка НБУ, що діяла в період прострочки платежу, а саме:

20.5% від простроченої суми за кожен день прострочення, що становить: за період з 24 жовтня 2009 року по 18 травня 2010 року - 5 000 доларів США х 20,5 % : 365 днів х 207 днів х 7,89 грн. = 4 586,47 грн.; за період з 20 грудня 2009 року по 18 травня 2010 року - 2 000 доларів США х 20,5 % : 365 днів х 150 днів х 7,89 грн. = 1 329,41 грн.; за період з 24 березня по 18 травня 2010 року - 7 000 доларів США х 20,5 % : 365 днів х 56 днів х 7,89 грн. = 1 737,10 грн., а всього 7 652,98 грн.

Таким чином, враховуючи наведене вище, рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 10 серпня 2010 року не може бути визнане цілком законним і обґрунтованим, а тому колегія суддів вважає за необхідне на підставі п.п. З, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінити це судове рішення, стягнувши з відповідачки ОСОБА_6 на користь позивача ОСОБА_3 існуючу заборгованість за договором позики в розмірі 110 460 грн. та 7 652,98 грн. в рахунок неустойки за порушення нею своїх договірних зобовязань, а всього 118 112,98 грн.

Що ж стосується питання розподілу судових витрат по справі, то це питання судова колегія вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, тобто виходячи із принципу пропорційності до розміру задоволеної частини позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 526, 533, 549, 551, 610, 612, 625, 1046. 1049 ЦК України, ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», ст.ст. 303, 304, 307, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія. -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 10 серпня 2010 року - змінити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 110 460 (сто десять тисяч чотириста шістдесят) гривень боргу за договором позики та 7 652 (сім тисяч шістсот пятдесят дві) гривні 98 коп. у рахунок сплати неустойки за порушення нею договірних зобовязань, а всього 118 112 (сто вісімнадцять тисяч сто дванадцять) гривень 98 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Скасувати зазначене судове рішення в частині, що стосується вжитих судом першої інстанції заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідачки ОСОБА_6

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 судові витрати понесені ним по справі, а саме: 136 (сто тридцять шість) грн. 76 коп. судового збору, 9 (девять) грн. 65 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а також 394 (триста дев'яносто чотири) грн. 21 коп. витрат на правову допомогу адвоката.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних

справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

судді: