Московський районний суд м.Харкова
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н ЕМ У К Р А Ї Н И

19 травня 2010 року Московський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Погасій О.Ф.

при секретарі Щегульній Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Перший кредитний центр» про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Перший кредитний центр» про визнання договору вкладу до небанківської фінансової установи № В 1-1/09 від 02 квітня 2009 року недійсним.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив задовольнити. Пояснив, що між позивачем та відповідачем було укладено Договір вкладу до небанківської фінансової установи, згідно якого позивач розмістила вклад в ТОВ «Перший кредитний центр» у вигляді грошової суми у розмірі ЗО 000 000,00 грн. При укладенні вищевказаного договору позивач не звернула увагу на те, чи має право відповідач надавати послуги, передбачені Договором та заявила про те, що ліцензія, яку має відповідач не дає йому право залучати кошти фізичних осіб до кредитної установи. Вказав на те, що відповідач не мав право залучати належні їй кошти, оскільки ліцензія, видана відповідачу дає право на діяльність з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів кредитними установами. Таким чином такі дії відповідача є неправомірними, адже якщо відповідач має намір залучати кошти фізичних осіб, він має отримати ліцензію на діяльність з надання будь- яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активі від фізичних осіб. Крім того при укладенні вищевказаного договору не було дотримано умов його укладення, посилаючись на п.1.3. «Положення про внесення інформації про кредитні установи до Державного реєстру фінансових установ» затверджених розпорядженням Держфінпослуг від 27.03.2008 р. № 417, згідно якої у кредитної установи повинні бути наявні примірні договори про надання певного виду фінансової послуги, які мають відповідати вимогам законодавства, в тому числі Цивільному кодексу України, Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Таким чином просить визнати недійсним договір з огляду на укладення його під впливом обману, оскільки відповідач включив до тексту договору завідомо неправдиву інформацію щодо порядку оподаткування процентів на вклад, і, знаючи дійсні податкові аспекти виплати процентів на вклад, ОСОБА_1Д не укладала б Договір.

Представник відповідача в судовому засідання проти позову заперечував, пояснив, що договір укладено за взаємною згодою сторін з дотриманням норм чинного законодавства України, а тому Відповідач цілком правомірно залучив кошти Позивача на підставі укладеного з нею Договору та ліцензії, виданій йому як фінансовій установі.

Суд вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що 02.04.2009 року між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Перший кредитний центр» було укладено Договір вкладу до небанківської фінансової установи №В 1-1/09 від, згідно якого ОСОБА_1 розмістила вклад в ТОВ «Перший кредитний центр» у вигляді грошових коштів у розмірі ЗО 000 000,00 гривень.

Згідно ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 6 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон) фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами підприємницької діяльності на підставі договору. Крім того, дана стаття встановлює вимоги щодо укладення такого договору.

Згідно п.1 ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, суд вважає, що так як нормативно-правовими актами, що регулюють діяльність кредитних установ з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів прямо не встановлено чіткої типової форми договору, згідно якого відбувається залучення коштів, тому кредитна установа має право залучати кошти фізичних осіб та/або юридичних осіб в будь-який спосіб, що не заборонений чинним законодавством України.

Суд дослідивши договір вкладу до небанківської установи, укладений між Позивачем та Відповідачем, вважає, що вимоги визначенні ст. 6 Закону при укладенні даного договору було дотримано, а його норми не суперечать нормам чинного законодавства та відповідають загальним засадам цивільного законодавства.

Ст. 34 Закону передбачено, що фінансові установи обов'язково повинні отримати ліцензії для здійснення: 1) страхової діяльності; 2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; 3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; 4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Суд встановив, що у Відповідача є ліцензія на надання фінансових послуг, а саме діяльність з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів кредитними установами від 03.03.2009 року № 151-КУ.

Відповідно до п.1 ст. 4 Закону залучення фінансових активів із зобовязанням щодо їх наступного повернення відноситься до фінансових послуг.

Відповідно до ч.2 п.1.1. «Ліцензійних умов провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів кредитними установами» затверджених розпорядженням Держфінпослуг від 18.10.2005 р. № 4802 (далі -Ліцензійні умови) залучені кошти - кошти, прямо або опосередковано отримані на зворотній основі від фізичних осіб та/або юридичних осіб, отримані залишки фінансових активів, які виникли в результаті здійснення звичайної господарської діяльності в інтересах цих осіб.

До залучених коштів не належать кошти, отримані у вигляді внесків до капіталу кредитної установи, у тому числі субординований капітал, отримані від кредитних установ за кредитними договорами, а також кошти, отримані з місцевих та державних бюджетів фінансовими установами - юридичними особами публічного права.

У даному випадку вклад Позивача до кредитної установи не є внеском до капіталу даної установи, а тому належить до залучених коштів в розумінні визначеному ч.2 п.1.1. Ліцензійних умов, а саме вклад - це залучені кошти, прямо або опосередковано отримані на зворотній основі від фізичних осіб та/або юридичних осіб.

За змістом п. 4 ч.І ст. 34 Закону уповноважений орган видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Отже, ліцензуванню відповідно до цього пункту підлягають також ті фінансові послуги, які є за своєю структурою складними, тобто включають кілька аспектів, одним з яких є залучення фінансових активів фізичних осіб.

Пунктом 3 ч.І ст. 34 Закону визначено, що уповноважений орган видає ліцензії для здійснення фінансовими установами надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів. Зміст наведеної норми свідчить, що ліцензується не просто діяльність по наданню кредитів, а саме діяльність по наданню таких кредитів, які видаються коштами, що попередньо були залучені. Іншими словами, щоб видати кредит, про який йдеться у зазначеній нормі необхідно спочатку залучити кошти, а потім саме ці, залучені, кошти видати в кредит. Тому фінансова послуга з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів включає два аспекти (етапи):

перший - залучення коштів;

другий - надання залучених (і ніяких інших) коштів у кредит.

За таких обставин надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів (п. З ч.І ст. 34 Закону) є фінансовою послугою, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб (п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону), тобто ці два поняття співвідносяться як конкретне і загальне. Загальне - фінансова послуга, що передбачає пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб діяльність по наданню якої підлягає ліцензуванню; конкретне - надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів.

Оскільки залучення коштів є одним із базових процесів видачі фінансових кредитів, на якому відповідно до Ліцензійних умов, по суті, і формується капітал для подальшого надання фінансових кредитів, то залучаючи кошти від фізичних та юридичних осіб Відповідач здійснює свою пряму діяльність згідно наданої ліцензії. Відповідно до п.2.1 Розділу Розпорядження Держфінпослуг «Про затвердження положення про встановлення обмежень на суміщення діяльності фінансових установ з надання певних видів фінансових послуг», Положення від 08.07.2004 № 1515 «діяльність прямого, або опосередкованого залучення фінансових активів від фізичних осіб, з зобовязанням щодо наступного їх повернення не може суміщатися з наданням будь-яких фінансових послуг» та п.2.2 цього ж Розпорядження зазначають, що «діяльність з надання фінансових кредитів за рахунок прямо, або опосередковано залучених коштів має право здійснювати на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа, і така діяльність не може суміщатися з наданням будь яких видів фінансових послуг».

Правовий зміст п.2.2, що є доповненням п.2.1 вищевказаного Розпорядження, що надає право Відповідачу право здійснювати діяльність з надання фінансових кредитів за рахунок прямо, або опосередковано залучених коштів відповідно до наданої ліцензії, і при цьому не може суміщати свою діяльність з наданням будь яких видів фінансових послуг. Тому, виходячи зі змісту п.2.2 вищевказаного Розпорядження, Відповідач не має права надавати інші фінансові послуги, крім надання такої фінансової послуги, як фінансовий кредит за рахунок прямо, або опосередковано залучених коштів. Відповідач виконує усі вимоги чинного законодавства в рамках дозволених для надання саме Відповідачем фінансових послуг.

Оскільки, п. З ч.І ст. 34 Закону визначено, що діяльність з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів підлягає ліцензуванню і така діяльність включає залучення коштів, то окремої ліцензії для залучення коштів від фізичних осіб по п. 4 ч.І ст. 34 Закону для здійснення зазначеної діяльності отримувати не потрібно.

Опосередковано дана обставина також підтверджена тим, що спеціальних ліцензійних умов провадження діяльності по наданню фінансовими установами (не кредитними спілками) послуг, які передбачають виключно залучення фінансових активів від фізичних осіб не існує.

Таким чином, виходячи із вищевикладеного, суд вважає, що Відповідач правомірно залучив кошти від фізичної особи (Позивача) у вигляді вкладу в його інтересах з подальшим поверненням на підставі виданої Відповідачу ліцензії від 03.03.2009 року №151-КУ.

Щодо податкових аспектів Договору суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. За змістом ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення мають обставини щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

У п. 7.3. Договору зазначено, що відповідно до вимог п. 22.1.4. Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» Вкладник не включає до загального місячного оподаткованого доходу дохід у вигляді процентів на вклад до небанківської фінансової установи. Вкладник підтверджує, що Компанія не виступає його податковим агентом при нарахуванні (сплаті) на його користь процентів.

Позиція Позивача ґрунтується на твердженні про те, що зазначений пункт Договору містить невірну інформацію про оподаткування процентів на вклад і що цим самим його

було введено в оману щодо обставин які мають істотне значення. Суд встановив, що це твердження Позивача є помилковим з огляду на таке.

Відповідно до пп. 22.1.4. п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» підпункт 4.2.12 пункту 4.2 статті 4 цього Закону у частині включення до загального місячного оподатковуваного доходу доходів у вигляді процентів на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок (у тому числі картковий рахунок), вклад до небанківських фінансових установ згідно із законом або процентів (дисконтних доходів) на депозитний (ощадний) сертифікат та підпункти 9.2.1 і 9.2.2 пункту 9.2 статті 9 цього Закону у частині оподаткування процентів набирають чинності з 1 січня 2013 року.

Позивачем вірно зазначено, що зміст наведеної норми вказує на те, що до 01 січня 2013 року не оподатковуються проценти на банківські вклади та вклади до небанківських фінансових установ, які здійснюють діяльність по залученню вкладів.

Однак, висновок про те, що для залучення вкладів Відповідачу потрібна окрема ліцензія і лише в цьому випадку проценти на вклад не будуть підлягати оподаткуванню не відповідає обставинам справи та чинному законодавству.

Як встановлено судом, у Відповідача є ліцензія, яка дає йому право залучати вклади для того, щоб потім направити їх на видачу кредитів.

Отже, діяльність Відповідача по залученню вкладів є законною, оскільки здійснюється ним в межах надання фінансової послуги, яка підлягає ліцензуванню і як уже зазначалося відповідна ліцензія на здійснення діяльності по наданню такої послуги у Відповідача наявна.

Відповідно підпункту 22.1.4. пункту 22.1 ст. 22 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» підпункт 4.2.12 пункту 4.2 статті 4 цього Закону у частині включення до загального місячного оподатковуваного доходу доходів у вигляді процентів на вклад до небанківських фінансових установ згідно із законом набирає чинності з 1 січня 2013 року.

Отже, до 2013 року не включаються до загального місячного оподатковуваного доходу доходи у вигляді процентів на вклад до небанківських фінансових установ згідно із законом. Таким чином, оскільки Договір є законним, вклад здійснено відповідно до чинного законодавства, необхідна ліцензія для здійснення діяльності по залученню вкладів у Відповідача наявна, то проценти на вклади, що залучаються Відповідачем, в межах ліцензованої діяльності не включаються до загального місячного оподатковуваного доходу фізичних осіб, яким вони виплачуються.

З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому у задоволенні позову відмовляє у повному обсязі.

Керуючись ст. 10,11,60, 209, 212-215 ЦПК України , суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволені позову.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду харківської області через Московський районний суд м. Харкова шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційного суду Харківської області або в порядку ч.4, ст. 295 ЦПК України.

Суддя О.Ф. Погасій