Бердянський міськрайонний суд Запорізької області
Справа №2-4167/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 грудня 2010 року Бердянський міськрайонний суд Запорізької області

у складі:

головуючого - судді Ревуцького С.І.

при секретарі - Вакал Н.А.

з участю - позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідача ОСОБА_3

ОСОБА_4

розглянувши в судовому засіданні в м.Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бердянської автомобільної школи Всеукраїнської спілки автомобілістів, третя особа - ОСОБА_5 про стягнення матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача матеріальні збитки в розмірі вартості втраченої речі, яка склала з відповідними уточненнями позивача 217657 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн. Зазначив, що за письмовою угодою зберігання, укладеною між ним та відповідачем, він здав на зберігання 21 травня 2005 року належний йому автомобіль «Тойота-Лендкрузер», 2001 року випуску, держномер 00036 НА. Оплата проводилась за місяць вперед. За травень плата внесена в кінці квітня 2005 року. 29 травня 2005 року він виявив, що автомобіль був викрадений внаслідок неналежного виконання своїх обов'язків відповідачем. Втрата автомобіля спричинила моральні страждання, моральну шкоду оцінив в 10000 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав та додав, що ставив свої автомобілі на автостоянку відповідача з 1995 року, іноді по З автомобілі одразу, але платив за їх зберігання окремо. Вважає, що договір зберігання був складений між ним та його дружиною ОСОБА_5 з однієї сторони та відповідачем з іншої, з 1995 року змінювалась лише автомобілі, які він ставив, їх кількість та розмір оплати за їх зберігання, а також місце, де вони стояли (інколи під навісом, інколи на відкритій автостоянці). Всі інші умови не змінювались. Ніяких квитанцій або інших документів не видавалось. Навіси та інша частина автостоянки знаходяться в одному місці, в'їзд один, умови пропуску автотранспорту також однакові, тому вважає, що між ним та позивачем існував саме договір зберігання. Вартість втраченого автомобіля він заявив виходячи з висновку спеціаліста-товароведа від 27.04.2009р. Моральну шкоду пояснив втратою цінної речі, погіршенням стану здоров'я, а також довгим часом доведення своєї правоти в суді.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав та пояснив, що вважає наявність договірних відносин між позивачем та відповідачем доведеним фактом тому, що позивач передавав відповідачу своє майно, а за це відповідач отримував від позивача грошову оплату. Ці факти ніхто не заперечує. Що стосується того, який саме договір був укладений між позивачем та відповідачем, то представник позивача вважає, що це саме договір зберігання тому, що статутом підприємства-відповідач передбачено надання лише такої послуги, передача майна в оренду статутом не передбачено. Крім того, у відповідача не існує зареєстрованого нерухомого майна, а земля знаходиться в користуванні, тому передавати в оренду майно (навіс) або земельну ділянку за законом він також не міг. Крім того, весь автотранспорт, що знаходився на території автостоянки, реєструвався однаково, в загальному журналі, тобто ніяких відмінностей між реєстраціями не було. Крім того, згідно постанови про притягнення в якості обвинуваченого ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які надалі були виправдані по цьому епізоді, слідчий кваліфікував їх дії як заволодіння транспортним засобом з проникненням до сховища. Вважає, що також порушений Закон «Про захист прав споживачів». Тому просив позов задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні третя особа на стороні позивача ОСОБА_5 дала пояснення, аналогічні поясненням позивача, а також підтвердила, що вважає договір, укладений з відповідачем саме договором зберігання. Автомашини на автостоянку ставили та забирали інколи вона, інколи чоловік - ОСОБА_1, оплачували вартість послуги також по-різному. Стороною у вказаному договорі вважає себе і чоловіка. Після викрадення автомобіля «Тойота-Лендкрузер» ставила на це ж місце інший автомобіль.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позов не визнав та пояснив, що позивачу надавалась послуга - оренда земельної ділянки під навісом, автомобілі, які брались на зберігання, ставились окремо і охоронялись саме вони, а не ті, що стояли під навісами. Брати на зберігання автомобілі позивача згідно статуту відповідач не мав права тому, що позивач та його дружина не є членами союзу автомобілістів. У книзі, яка велася, робились відмітки лише про оплату. Вважає, що здавати в оренду місця під навісами, відповідач мав право тому, що статутом не забороняється надання інших послуг, не заборонених законодавством, земля, на якій розташоване підприємство, знаходиться в постійному користуванні. Просив в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 позов не визнала та пояснила, що між позивачем та відповідачем взагалі не існувало ніяких договірних відносин, договірні відносини існували між ОСОБА_5 з однієї сторони та відповідачем з іншої, що підтверджується відповідним записом в журналі, тому ОСОБА_1 є неналежним позивачем. Крім того вважає, що між ОСОБА_5 та відповідачем був укладений договір оренди, вона ставила на орендоване місце різні транспортні засоби, забирали їх також різні люди, це ніхто не контролював і це влаштовувало і позивача у тому числі. Також вважає, що позивачем не надано ніяких доказів існування саме договору зберігання і саме між позивачем та відповідачем, суттєві умови цього договору також не відомі. Крім того, вважає не доведеним вартість майна, що зникло, а також моральні страждання позивача. Просила в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову на підставі наступного.

Судом встановлено і ніким з учасників не заперечувалось, що автомобіль «Тойота-Ландкрузер», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2001 року випуску зареєстрований за позивачем ОСОБА_1 В свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу зазначено, що автомобілем має право керувати ОСОБА_5 В період часу з 25 по 29 травня 2005 року вказаний автомобіль було викрадено з-під навісу на території підприємства відповідача. У вказаному викраденні звинувачувалися громадяни ОСОБА_6 та ОСОБА_7, але вироком суду від 24.05.2006р. за цим епізодом обвинувачення їх було виправдано.

Судом також встановлено і ніким з учасників не заперечувалось, що стоянка, яка належить Бердянській автомобільної школи Всеукраїнської спілки автомобілістів, розташована на вул.Морозова в м.Бердянську. Зазначена стоянка має відкриті місця для зберігання автотранспорту, а також навіси.

Згідно статуту Бердянської автошколи Всеукраїнської спілки автомобілістів (в редакції 1997 року, що діяла станом на травень 2005 року) одним з напрямків роботи автошколи є зберігання автомототранспортних засобів членів спілки за рахунок членських внесків. Також вказаним статутом передбачені інші види діяльності, котрі не заперечені діючим законодавством.

Позивач хоча і стверджував в судовому засіданні, що він має членський квиток союзу автомобілістів, але визнав, що членські внески не платить вже декілька років, інших доказів приналежності до вказаної спілки суду не надав, тому суд вважає доведеним, що він не є членом Всеукраїнської спілки автомобілістів.

Згідно договірної ціни машиномісця на послуги на платних автостоянках, затвердженою Головою Запорізької обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів 30.04.2005р., оренда навісу складає 108 грн. на місяць. По справі доведено ніким з учасників не заперечувалось, що саме таку суму сплатив позивач або його ружина за місце під навісом для автомашини на травень 2005 року.

З пояснень представника відповідача ОСОБА_3, підприємством на той час вівся журнал, в який вносились дані про оплату послуг підприємства, при чому до журналу вносились відомості як за зберігання автомобілів, так і за оренду навісу. Доказів протилежного до суду не надано. Згідно запису у вказаному журналі (рядок №20) від ОСОБА_5 отримана оплата в розмірі 108 грн., місцем знаходження автомобіля вказаний навіс.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.937 ЦК України, договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених ст.208 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.977 ЦК України, прийняття автотранспортного засобу на зберігання посвідчується квитанцією (номером, жетоном).

Суд вважає доведеним, що ніякого договору в письмовій формі між сторонами укладено не було, у всякому разі ніяких доказів протилежного до суду не надано, клопотань про їх витребування до суду не надходило.

Також суд вважає недоведеним, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов саме договору зберігання, як то стверджує позивач і його представник тому, що як позивач ОСОБА_1, так і третя особа на стороні позивача ОСОБА_5 не змогли в своїх поясненнях достатньо чітко повідомити коли, на їх думку був укладений такий договір, хто був сторонами цього договору, яким був предмет договору, строк та інші істотні умови договору зберігання. Не надано до суду і підтвердження укладання такого договору (квитанції, номери, жетони тощо), клопотання про їх витребування до суду не надходило.

Сам факт оплати послуг в розмірі 108 грн., що підтверджується відповідним записом в журналі та сторонами не заперечувався, суд не вважає доказом укладання саме договору зберігання. Тим більше, що згідно договірної ціни машиномісця на послуги на платних автостоянках, затвердженою Головою Запорізької обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів 30.04.2005р., оренда навісу складає саме таку суму.

Крім того, навіс на території відповідача використовувався як ОСОБА_1, так і ОСОБА_5 для постановки як автомобіля «Тойота-Ландкрузер», так і інших транспортних засобів, у всякому разі після викрадення вказаного автомобіля, там ставився інший без якихось змін умов договору, про що вказала в судовому засіданні ОСОБА_5 і не заперечував ОСОБА_1 Ніяких документів як при постановці вказаних автомобілів, так і при їх вилученні позивачеві та третьої особі не видавалось і не вимагалось. Все вищевикладене, підтверджене сторонами по справі, викликають явні сумніви в тому, що правовідносини між позивачем та відповідачем якимось чином нагадують виконання договору зберігання.

При таких обставинах суд приходить до висновку, що відповідачем не порушено права, свободи чи інтереси позивача внаслідок невиконання умов договору зберігання оскільки такий договір між ОСОБА_1 та Бердянською автошколою Всеукраїнської спілки автомобілістів не укладався. Що стосується існування або відсутності договору оренди, то встановлення цього факту виходить за межі позовних вимог, тому в межах цієї цивільної справи не розглядається.

Крім того, суд вважає не доведеним, що між позивачем та відповідачем взагалі існували якісь договірні відносини тому, що згідно запису у відповідному журналі, плату за послуги відповідача вносила ОСОБА_5, вона ж була однією з осіб, яка ставила та забирала автомашину з-під навісу, ОСОБА_1 ні в яких документах не фігурує.

Крім того, суд вважає не доведеним суму матеріальних збитків позивачу тому, що в матеріалах справи фігурували одразу три вартості викраденого автомобіля, які суттєво відрізнялись один від одного. Так, за первинними позовними вимогами, позивач просив стягнути з відповідача 550000 грн. вартості викраденого автомобіля, мотивуючи це тим, що він був придбаний в Німеччині саме за таку суму в перерахунку на національну валюту, документального підтвердження цього до суду не надав. Згідно до висновку експерта-оцінювача Української товарної біржі «Контрактова», складеного 13.01.2002р., вартість цього автомобіля склала 53382,00 грн., а придбаний він був через Одеську спеціалізовану біржу нерухомості у ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 9.01.2002р. А згідно висновку спеціаліста-автотовароведа №О-68 від 27.04.2009., вартість автомобіля склала 254570 грн., саме цю суму і просив стягнути з відповідача позивач при цьому розгляді справи.

Таким чином, первинні вимоги позивача і єдиний об'єктивний документ, який посвідчує вартість викраденого автомобіля, коли експерт бачив цей автомобіль, відрізняються більш ніж в 10 разів. Тому суд критично відноситься і до останнього висновку спеціаліста тому, що спеціаліст, який робив цей висновок автомобіля не бачив, не оглядав, тому реальна вказана ним вартість викликає серйозні сумніви.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.936, 977, 1166, 1167 ЦК України, ст.ст.3-6, 11, 57-62, 64, 212-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Бердянської автомобільної школи Всеукраїнського союзу автомобілістів, третя особа - ОСОБА_5 про стягнення матеріальних збитків та відшкодування мораль шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через суд

першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було

постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом

10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Бердянського міськрайонного суду: С. І. Ревуцький