Справа №2-1180/10 04.11.2010 04.11.2010 04.11.2010
Провадження №22ц-7380/10
Справа №22ц-7380/10 Суддя першої інстанції Гаврасієнко В.О.
Категорія 41 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 листопада 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Довжук Т.С., Мурлигіної О.Я.,

при секретарі судового засідання Бобуйок І.Ф.,

з участю: позивачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4 та представника третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2010 р. за позовом ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, до виконавчого комітету Миколаївської міської ради (далі Миколаївський міськвиконком) про визнання права на користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А :

27 липня 2009 р. ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до Миколаївського міськвиконкому про визнання за ними права користування квартирою №96 в будинку №14 по вул. Лазурній у Миколаєві та укладення з нею договору найму цього житлового приміщення.

Позивачка вказувала, що з 2 жовтня 1987 р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, який помер 25 березня 2009 р. Від шлюбу вони мають чотирьох дітей: Катерину, Наталію, ОСОБА_7 та ОСОБА_6, відповідно, 1989, 1990, 1992 та 1995 років народження.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2001 р. вона з дітьми були вселені до вказаної квартири і з того часу постійно в ній проживають.

Однак, після смерті чоловіка виконком відмовив їй у зміні договору найму спірної квартири і укладенні такого договору з нею, хоча вона постійно проживала в цій квартирі, ремонтувала її та проводила оплату комунальних послуг.

Посилаючись на викладені обставини, позивачка просила суд визнати за нею та її синами, ОСОБА_7 і ОСОБА_6, право користування спірною квартирою і зобовязати відповідача укласти з нею договір житлового найму.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2010 р. в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального права просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідив обставини справи, належно оцінив надані сторонами докази й дійшов вірного висновку, що за змістом ст. ст. 64 65 ЖК УРСР наймач і члени сім'ї, що проживають разом з ним, набувають право користування лише одним жилим приміщенням у будинку державного або комунального житлового фонду, а особа, яка вселилась до наймача як член його сім'ї, не набуває прав користування цим жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим житлом.

Крім того, в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України ,,Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12 квітня 1985 р. (з наступними змінами) розяснено, що при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. ,,Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що з 2 жовтня 1987 р. позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, який помер 25 березня 2009 р. Від шлюбу вони мають чотирьох дітей: Катерину, Наталію, ОСОБА_7 та ОСОБА_6, відповідно, 1989, 1990, 1992 та 1995 років народження.

За рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2001 р. позивачка з дітьми були вселенні до спірної квартири

Однак, за нотаріально посвідченим договором міни від 18 вересня 2003 р. позивачка набула право приватної власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. З того часу вона з дітьми зареєстровані та постійно проживають в цій квартирі.

Водночас, спірна однокімнатна квартира належить до державного житлового фонду і була надана для постійного проживання ОСОБА_8, який помер 25 березня 2009 р.

Ні покійний, ні позивачка до відповідних органів із заявами про дозвіл на вселення позивачки до спірної квартири та її реєстрацію за цією адресою після 2003 року не звертались.

Квартирна плата і комунальні послуги по вказаній квартирі нараховувались і спочатку оплачувались за одного чоловіка, а виникла потім заборгованість обраховувалась теж на одну людину.

Таким чином, позивачка, залишаючись зареєстрованою в ІНФОРМАЦІЯ_1 та постійно проживаючи там разом з дітьми, зберігає своє право власності на цю квартиру, а значить і право користування нею. В звязку з чим, за ними не можна визнати право на користування спірною квартирою.

Правильно встановивши такі обставини справи та надавши їм вірну правову оцінку місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують указаних висновків місцевого суду, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2010 р. - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: