Рівненський міський суд Рівненської області
Справа №
Справа №2-4149/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня2010 року Рівненський міський суд Рівненської області

в особі судді - Харечка С.П.

при секретарі - Хіміч З.В.

з участю

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_3 Миколайовича до ВАТ «Банк «фінанси та кредит» в особі філії Північно-Західне регіональне управління ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» про визнання недійсним договору,-

встановив:

До Рівненського міського суду надійшла позовна заява від ОСОБА_3 до ВАТ «Банк « фінанси та кредит» в особі філії Північно-Західне регіональне управління ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» про визнання недійсним договору. В обгрунтування позовних вимог вказав, що при видачі йому кредиту за Договором відповідачем не було отримано відповідної індивідуальної ліцензії для надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті на території України як засобу платежу. При наданні відповідачем та отриманні позивачем кредиту у евро, а також здійснення позивачем платежів по погашенню кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, були порушені норми закону: ст.. 99 Конституції України, згідно якої грошовою одиницею України є гривня; ст.. 524 ЦК України, яка визначає, що зобовязання повинно бути визначено в грошовій одиниці України гривні; ст.. 3 Закону України « Про платіжні системи та переказ коштів в Україні яка визначає, що гривня, як грошова одиниця (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними та юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України; ст..ст. 6,7 Постанови Національного Банку України № 200 від 30 травня 2007 року «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України», які чітко встановлюють випадки використання фізичними та юридичними особами (резидентами України) іноземної валюти, як засобу платежу, у розрахуй території України та ст.. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», яка встановлює, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобовязань, якщо інше не передбачено валютним законодавством України. Крім того, вказував на порушення принципу справедливості закріпленого ст.. 3 ЦК України. На підставі викладеного, просив суд визнати недійсним кредитний договір : 684/08-МК укладений 03 серпня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_3, стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав пояснення позивача викладені у позовній заяві, додатково пояснив, що відповідно до ст.. З ЦК України при укладенні договору необхідно керуватись принципом справедливості. При укладенні оспорюваного договору даний принцип не був дотриманий, а саме ризики по виконання вказаного договору були покладені на його довірителя. ОСОБА_3 несе всі ризики, а тому такі умови кредитного договору не є зовсім справедливими, положення сторін не є рівними. Просив позов вимоги задовольнити.

Представник відповідача надав суду письмові пояснення в яких вказав, що АТ «Банк «Фінанси та Кредит» заявлені вимоги не визнає. Вказав, що основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до статті 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Згідно статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст.ст.47.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, па власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст.2 цього Закону кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином законодавство України чітко визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань.

Що стосується доводів позивача щодо недотримання Банком вимог пунктів в,г ч,4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», то слід зазначити, що п.г ч.4 ст.5 Декрету передбачає вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, проте законодавством не встановлені терміни і суми кредитів в іноземній ї.

Що стосується необхідності отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України згідно вимог п.г ч.4 ст.5 Декрету,то слід зазначити, що порядок видачі індивідуальних ліцензій визначаються Положеннями про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджене постановою правління НБУ від 14.10.2004 року № 483).

Відповідно до п.1.5 Положення визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Таким чином єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій.

В судовому засіданні повністю підтримав пояснення викладені у письмових поясненнях, додатково вказав, що при укладенні кредитного договору із позивачем банком були дотримані всі вимоги чинного законодавства України, просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову по справі в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представник позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов не обґрунтований та безпідставний, а тому в його задоволенні слід відмовити.

Судом встановлено, що 03 вересня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_3 укладено Кредитний договір за № 684/08-МК. Відповідно до п.п. 2.1. Банк надає Позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності Кредитні ресурси в сумі 8820,00 доларів США 00 центів, з оплатою за процентною ставкою 15,8 % процентів річних.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Позивач посилається на підставу недійсності правочину, а саме на недотримання в момент вчинення правочину ч. 1 ст. 205 ЦК України, а саме правочин не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Судом в судовому засіданні не встановлено порушення будь-яких вимог статті 203 ЦК України під час укладення кредитного договору, а тому позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими з наступних підстав.

Суд не приймає до уваги посилання позивача про те, що виключно в національній валюті повинне бути укладене кредитне зобовязання між ним та банком.

Статтею 192 Цивільного кодексу України передбачено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. З ст. 533 ЦК України використання Іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Пункт 1.3. Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління НБУ № 49 від

08.02.2000 року, визначає, що використання іноземної валюти як засобу платежу - це розрахунок за продукцію, роботи, послуги, об'єкти права інтелектуальної власності та інші майнові права.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором Банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Враховуючи викладене, виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором в частині отримання кредитних коштів, повернення суми кредиту та сплати процентів у іноземній валюті не є використанням іноземної валюти як засобу платежу, відповідно, дія статей 192 та 533 Цивільного кодексу України на дані правовідносини банку та позичальника не розповсюджується. При цьому, слід зазначити, що чинне законодавство України не забороняє надання кредиту в іншій валюті, ніж валюта України.

Статтею 47 Закону «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції: приймання вкладів (депозитів) від юридичних і фізичних осіб; відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів і банків-кореспондентів, у тому числі переказ грошових коштів з цих рахунків за допомогою платіжних інструментів та зарахування коштів на них; розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями.

Судом встановлено, що ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» має всі необхідні ліцензії, щоб здійснювати валютні операції відповідно до вимог Закону України «Про банки і банківську діяльність» № 2121 -III від 07.12.2000 р. та Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 р..

Статтями 6, 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони у договорі можуть відступати від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, з врахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто, Цивільний кодекс закріпив принцип свободи договору. Змістом договору є ті умови, на яких сторони погодились виконувати договір.

Кредитний договір № 684/08-МК від 03 вересня 2008 року укладено саме на суму 8820,00 доларів США. Абзацом 2 пункту 3.2. Кредитного договору визначено, що Позичальник зобовязується щомісяця, в строк до пятнадцятого числа кожного місяця, здійснювати в складі Щомісячного платежу за кредитом погашення заборгованості за кредитними ресурсами у розмірі, встановленому у графіку погашення кредиту (Додаток № 1 до Цього Договору). Як випливає із Додатку № 1 до кредитного договору позивальник взяв на себе зобов'язання повертати заборгованість по кредиту у конкретні строки і саме в доларах США. Крім того, відповідно до п. 4.1 Кредитного договору позивальник сплачує Банку проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту за процентною ставкою 15,8 процентів річних, тобто також в доларах США.

Таким чином, судом встановлено, що кредитний договір відповідає вимогам діючого цивільного законодавства. Після досягнення згоди по всім істотним його умовам він був підписаний сторонами і жодних заперечень позивачем на момент укладення договору не було висловлено. Додаткових договорів про зміну істотних умов договору укладено між сторонами не було.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 82, 88, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ВАТ «Банк «фінанси та кредит» в особі філії Північно-Західне регіональне управління ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» про визнання недійсним договору - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням в 20 денний строк, після подання заяви про апеляційне оскарження, апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене і без подання заяви про апеляційне оскарження у випадку подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

У випадку неподання заяви про апеляційне оскарження у 10-денний строк, рішення набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя Рівненського міського суду С.П.Харечко