Апеляційний суд Житомирської області
УХВАЛА

Іменем України

14 вересня 2010 року

Колегія судців судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Худякова А.М.,

суддів : Олексієнка М.М.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового засідання Назаренко К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Коростені на постанову Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 24 вересня 2009 року по адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Коростенської міської ради, Управління Пенсійного фонду України в м.Коростені про визнання дій неправомірними та стягнення недоплачених коштів, передбачених Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждати внаслідок Чорнобильської катастрофи",

встановила:

У квітні 2009 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на неправильне нарахування та виплату відповідачем їй соціальної допомоги.

Постановою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 24 вересня 2009 року визнано дії відповідачів неправомірними. Стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Коростенської міської ради на користь ОСОБА_2 недоплачені кошти, передбачені ст.37 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закону) в розмірі 2638 грн.80 коп. - за період з 01.04.2008 року по 01.04.2009 року. Стягнуто з Управління Пенсійного фонду України в м.Коростені на користь ОСОБА_2 недоплачені кошти, передбачені ст.39 Закону в розмірі 13124 грн.80 коп. - за період з 01.04.2008 року по 01.04.2009 року.

У апеляційній скарзі Управління Пенсійного фонду України в м.Коростені порушує питання про скасування вказаної постанови в частині стягнення коштів з відповідача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, пов'язаних із соціальними виплатами", який набрав чинності з 10 березня 2010 року, апеляційним судом здійснюється розгляд вказаної категорії справ у порядку цивільного судочинства.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія судців вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є потерпілим від Чорнобильської катастрофи та проживає в м.Коростень, яке віднесено до зони радіоактивного забруднення та гарантованого добровільного відселення.

Всупереч ст.37,39 Закону позивачу за спірний період нараховувалась та виплачувалась щомісячно допомога не відповідно до вищезазначеного Закону, а відповідно до Постанови КМ України №836 від 26.07.1996 року (а.с.9,13-15).

Із змісту Законів України про встановлення розмірів мінімальних заробітних плат на 1999-2009 роки не вбачається будь-яких обмежень щодо можливостей застосування мінімальної зарплати з метою реалізації норм ст.ст.37,39 Закону.

Встановлений Постановою КМ України №836 у 1996 році розмір щорічної допомоги громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, у звязку з обмеженим споживанням продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства та допомога громадянам, які працюють на території радіоактивного забруднення - протягом тривалих років не змінювався і не відповідає розміру, встановленому іншими законами України.

Оскільки ні Верховна Рада, ні Кабінет Міністрів в наступному будь- яких рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами при вирішені даного спору, застосуванню підлягають саме ст.ст.37,39 Закону та законодавство щодо розмірів мінімальних заробітних плат, а не Постанова КМ України №836 від 26.07.1996 року, яка істотно звужує обсяг встановлених Законом прав громадян.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції щодо застосування норм матеріального права, є правильними.

Що стосується доводів відповідача про відсутність бюджетних асигнувань на виплату коштів, визначених Законом, то слід мати на увазі наступне.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенцію) та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. В рішеннях у справах Кечко проти України, 2005 рік Broniowski v. Poland, 1996 рік Azinas v Cyprus, 2002 Європейський Суд з прав людини прийшов до висновку, що поняття власності, яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. До майнових прав і „власності може бути прирівняно право заявника на матеріальний інтерес, зокрема щодо отримання пенсії чи надбавки до заробітної плати.

В рішенні у справі Кечко проти України, 2005 рік суд зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з

державного бюджету. ОСОБА_3 може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Суд не прийняв аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань (рішення у справі Бурдов проти Росії 2000 рік).

Таким чином, реалізація прав громадян та соціальні виплати, визначені Законом, не може залежати від бюджетних асигнувань.

Доводів щодо правильності обрахування суми заборгованих коштів та періоду нарахування апеляційна скарга не містить, тому в цій частині законність та обгрунтованість постанови не перевіряється.

Доводи апеляційної скарги про те, що Управління Пенсійного фонду України в м.Коростені не може проводити виплату пенсій (підвищень до пенсій), оскільки це є бюджетні кошти, яких не вистачає на фінансування видатків, передбачених ст.39 Закону, є безпідставними, оскільки саме на територіальні управління Пенсійного фонду України, згідно Положення "Про Пенсійний фонд України", покладені такі функції і питання фінансування цих видатків не є предметом цього спору. З огляду на викладене не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо необхідності притягнення до участі у справі в якості відповідача ОСОБА_3 в особі органів Державного казначейства України. За вказаних обставин, постанова ухвалена із дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для скасування якої відсутні. Керуючись ст.ст.303,304,307,308,315 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Коростені відхилити.

Постанову Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 24 вересня 2009 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя