Справа №22-ц-1075/10 Суддя-доповідач - Ільченко
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2010 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Смирнової Т.В.

суддів - Ільченко О.Ю., Ведмедь Н.І.

з участю секретаря судового засідання - Федини Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справ)

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ямпільського міськрайонного суду Сумської області від 24 лютого 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної холдингової компанії

«Селидіввугілля» Державного підприємства «Селидіввугілля» про відшкодування шкоди.

встановила:

У січні 20()6 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, який обгрунтов) вав тим. шо він з 1985 року по 1997 рік перебував у трудових відносинах з Селидівським управлінням по монтажу, демонтажу і ремонту гірничо-шахтового обладнання. V 1989 році йому було встановлено професійне захворювання з утратою 10% працездатності, а 15 березня 1990 року при переосвідуванні МСЕК - втрата 15% працездатності строком на 1 рік, у зв'язку з чим наказом по підприємству №112 від 17 травня 1990 року йому було призначено виплату відшкодування по 56 крб. 60 коп. щомісячно, однак за травень 1990 року зазначене відшкодування йому виплачено не було, том просив стягнути зазначену суму з відповідачів (а.с.5, 6).

Інші вимоги щодо стягнення недоплаченої заробітної плати були виділені в окреме провадження (а,с.2Ю).

Рішенням Ямпільського міськрайонного суду від 24 лютого 2010 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 щодо стягнення суми відшкодування в розмірі 56 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення суду, а справу - передати на новий розгляд.

При цьому він посилається на те, що надані ним докази не були досліджені та що слід було залучити до участі у справі в якості третьої особи Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 згідно з наказом №132-к від 11 вересня 1985 року був прийнятий на роботу по переводу до шахти «Росія» Управління по монтажу, демонтажу і ремонту гірничошахтного обладнання. Наказом №112 від 17 травня 1990 року у зв'язку з установленням 15 березня 1990 року втрати 15% працездатності на один рік ОСОБА_1 було призначено виплату відшкодування по 56 крб. 60 коп. щомісячно, починаючи з 07 березня 1990 року і по 15 березня 1991 року. Позивач був звільнений з роботи у 1997 році, а тому суд вважав, що він не довів факт несплати йому коштів у 1990 році.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції вірно з'ясував спірні правовідносини, повно, всебічно встановив обставини, що мають значення для справи, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1

Так, із наявних у справі матеріалів вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою про стягнення виплати на відшкодування шкоди від профзахворювання за травень 1990 року в сумі 56 грн. 60 коп., мотивуючи тим, що ці кошти не були йому виплачені.

Перевіряючи доводи апелянта, колегія суддів встановила, що за наказом № 112 від 17 травня 1990 року по Управлінню по монтажу, демонтажу і ремонту гірничошахтного обладнання (УМДО) підприємство виплачувало позивачу відшкодування шкоди в сумі 56 грн. 60 коп. за період з 07 березня 1990 року по 15 березня 1991 року. З цим наказом позивач був ознайомлений 25 червня 1990 року, що підтверджується архівною довідкою від 16 червня 1998 року (а.с.15-18, 311).

На зазначеному підприємстві УМДО позивач працював до 31 березня 1997 року і був звільнений у зв'язку з ліквідацією підприємства, однак в період з 1990 року по 1997 рік не ставив питання про стягнення існуючої заборгованості за травень 1990 року.

З наданих позивачем рішень Селідовського місцевого суду Донецької області вбачається, що він звертався з позовом до підприємства щодо порушення його прав, і за рішенням від 29 квітня 1998 року на підприємство був покладений обов'язок IV проведенню належних розрахунків з ОСОБА_1 (а.с.309-310).

А звертаючись 10 січня 2006 року з позовом у цій справі, позивач не надав доказів, що підприємство з ним не розрахувалось.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апелянта про те, що Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України не був залучений до у часті у справі в якості третьої особи, не є підставою для скасування рішення суду, оскільки відшкодування шкоди з 1990 року по 2001 рік проводило підприємство, а не Фонд.

Інші доводи апелянта висновків суду також не спростовують.

Колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

У зв'язку з цим апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307 ч.І п.1, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Ямпільського міськрайонного суду від 24 лютого 2010 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двох місяців може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий Судді