Справа № 2-4628/10
Провадження № 2-4628/10
РІШЕННЯ

Іменем України

29.09.2010 року Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді - Щербини С.В., при секретарі - Лясковській Г.Л., Горта О.М., адвоката ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві справу за позовом Головного управління юстиції в Миколаївській області в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до ОСОБА_4, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2010 року Головне управління юстиції у Миколаївській області звернулась до суду в інтересах громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про забезпечення повернення неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_4 за адресою ОСОБА_4, провінція Кальярі м. Куарту-Сант-Елена, вул. Германіа, 26.

В обґрунтування заявлених вимог було зазначено, що 06.02.2008 року у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 народилась дочка ОСОБА_5 та 07.02.2009 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб, до та після народження дитини сторони проживали в ОСОБА_4 однією сімєю постійно за адресою ОСОБА_4 м. Куарту-Сант-Елена, вул. Германіа, 26, 5-й поверх, кв. 1. У липні 2009 року ОСОБА_3 разом з дитиною виїхала в Україну з метою забрати двох іншіх її дочок від першого шлюбу та з того часу відповідачка приїздила до ОСОБА_4 лише один раз, але без дитини. На даний час відповідачка з дочкою проживають в ІНФОРМАЦІЯ_2. Фактично ОСОБА_3 самостійно, без згоди батька дитини, змінила місце проживання неповнолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні, чим позбавила позивача права на здійснення своїх прав та виконання обовязків щодо піклування про дитину.

На підставі викладеного посилаючись на ст.ст. 3,6,7,11,12,14,16,19,23,30 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 р., позивач просив суд повенути неповнолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_4 за адресою ОСОБА_4, провінція Кальярі м. Куарту-Сант-Елена, вул. Германіа, 26.

У судовому засіданні представник Головного управління юстиції в Миколаївській позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити.

Відповідачка у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що ОСОБА_5 є громадянкою України та перебуває на території України на законних підставах, повернення дитини до ОСОБА_4 до її батька поставить дитину під загрозу заподіяння їй фізичної та психічної шкоди, підставою перевезення дитини до України стала неправомірна поведінка позивача, оскільки ОСОБА_2 має судимість, не працює, сімя проживала лише за її рахунок, зловживає наркотичними засобами та алкогольними напоями, за адресою вказаною в позові зареєстрований тимчасово, на підставі договору оренди, та будь-якого нерухомого майна в ОСОБА_4 не має.

Вислухавши пояснення сторін, дослідавши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як встановлено у судовому засіданні, 06.02.2008 року у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 народилась дочка ОСОБА_5. 07.02.2009 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб зареєстрований у м. Куарту-Сант-Елена провінція Кальярі ОСОБА_4. До та після народження дитини сторони проживали в ОСОБА_4 за адресою ОСОБА_4 м. Куарту-Сант-Елена, вул. Германіа, 26, 5-й поверх, кв. 1. У липні 2009 року ОСОБА_6 разом з дитиною виїхала в Україну та з того часу постійно з дочкою проживають в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно ст. 12 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, яка набула чинності 01.09.2006 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено ст. 3 зазначеної Конвенції, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайно повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає данних про те, що дитина прижилася у своєму новому середовищы.

Так, мати дитини - ОСОБА_3 є громадянкою України і постійно проживає в Україні за адресою АДРЕСА_1. Згідно з довідкою про реєстрацію особи громадянином України за підписом посла України в Італійської Республіці № 6128/531 від 05.08.2008 року також підтверджено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована як громадянка України та даних про те, що ця реєстрація була оспорена її батьком ОСОБА_2, суду не надано.

Однак у ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей зазначено, що переміщення або утримування дитини вважається незаконним, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування, у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Відповідачка у суді стверджувала, що повернення дитини до ОСОБА_4 до її батька поставить дитину під загрозу заподіяння їй фізичної та психічної шкоди, підставою перевезення дитини до України стала неправомірна поведінка позивача, оскільки ОСОБА_2 має судимість, не працює, сімя проживала лише за рахунок відповідачки, зловживає наркотичними засобами та алкогольними напоями, однак доказів зазначеному не надала. Однак і позивачем не було належним чином спростовано вищенаведене. Крім того, ОСОБА_2 в теперішній час змінив місця проживання та за вказаною адресою в позові (адресою повернення дитини) не проживає, представнику позивача - Головному управлінню юстиції в Миколаївській області нова адреса позивача не відома, будь-якого нерухомого майна в ОСОБА_4 у позивача не має.

Також, позивачем суду не було доведено того, що піклування про дитину ефективно здійснювалось ним за місцем проживання дитини до переміщенння, було достатнім для нормального розвитку дитини і не було їй на шкоду, та що саме переміщення дитини порушило права позивача ефективно здійснювати піклування про дитину.

Не надані позивачем і докази про те, що піклування про дитину на території України здійснюється з порушенням принципів Декларації про права дитини та Закону України «Про охорону дитинства».

Таким чином, з урахуванням, особистої прихільність дитини, її віку та стану здоровя, зібраних доказів по справі, суд приходить до переконання, виходячі з інтересів дитини, яка проживає у своєму новому середовищі, про недоцільність повернення дитини, відповідно до ст. 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, та вважає необхідним в задоволені в позові відмовити, оскільки ОСОБА_5 проживає на території України з липня 2009 року разом з матірю та її двомя дочками від першого шлюбу, з якими у ОСОБА_5 склались близьки родинні відносини, дівчинка відвідує дитячий садок та має можливість частіше бачитись та спілкуватись зі своєю бабусею. Мешкає родина у двокімнатної квартирі АДРЕСА_2, яка належить відповідачки на праві приватної власності, має всі умови для проживання та утримання дитини, яка проживає на Україні більше року і вже звикла до свого нового оточення та відсутність з боку позивача доказів про ефективність здійснення ним права піклування про диитину до її переміщення та порушення ціх прав після переміщення.

Крім того, повернення дитини у віці 2,5 років до іншої держави, призведет до її розлучення з матірю, оскільки позивачем та представником його інтересів не вказан спосіб повернення дитини, а відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1956 року, дитина може бути розлучена з матерю лише у виключних випадах, що також є самостійною підставою для відмови в позові.

Керуючись ст.ст. 211-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову Головного управління юстиції в Миколаївській області в інтресах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до ОСОБА_4 відмовити.

Рішення набуває законної сили протягом 10 днів з дня його проголошення та може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області в строк та порядку, встановленному ст.ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: С.В. Щербина