Кіровський районний суд м.Дніпропетровська
справа № 2-2683/2010
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

21 вересня 2010 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючої судді - Овчаренко Н.Г.

при секретареві - Волошиній Л.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Придніпровська залізниця» про відшкодування шкоди, визнання права на позачергове поліпшення житлових умов,-

В с т а н о в и в:

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про відшкодування шкоди, визнання права на позачергове поліпшення житлових умов.

В підтвердження своїх позовних вимог позивачка в своїй позовній заяві посилається на те, що вона з 14.12.1983 року по 27.02.1992 року працювала на Державному підприємстві «Придніпровська залізниця». При виконанні трудових обовязків в якості провідника в потязі №504 «Львів Дніпропетровськ» вона 09.05.1991 року отримала черепно-мозкову травму. Її зняли з потягу в тяжкому стані та доставили в лікарню м.Тернопіль, факт побиття був зареєстрований в Тернопільській Залізничній лікарні та міліції. На підприємстві був складений акт Н-1 про нещасний випадок на виробництві від 30.08.1991 року.

Позивачку визнали інвалідом 2 групи внаслідок травмування на виробництві та встановили втрату професійної працездатності на 80%. В 2010 році позивачка дізналась про порушення її права на одержання одноразової грошової допомоги при каліцтві на виробництві і рахує, що організація відповідальна за причинену шкоду і зобовязана відшкодувати потерпілому в повному обсязі втрачений заробіток, а також обовязково виплатити одноразову допомогу.

Далі позивачка посилається на те, що розмір одноразової допомоги потерпілому встановлюється колективним договором (угодою, трудовим договором).При стійкій втраті працездатності, яка визначається МСЕК, розмір допомоги повинен бути не меншим суми, визначеної з розрахунку середньомісячного заробітку потерпілого за кожен відсоток втрати ним професійної працездатності. Позивачка посилається на лист «Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України» №727-з від 13 травня 2003 року, яким відкоригована середньомісячна заробітна плата станом на 01.03.2003 року і становить 521,88 грн. Згідно листа Верховного Суду України №62-97 від 03.04.97р. «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», відкоригована середньомісячна заробітна плата станом на 01.06.2010 року - становить 1259,01 грн. Таким чином, на думку позивачки, розмір неодержаної нею одноразової допомоги становить 1259,01*80% =100720,80 грн.

Позивачка посилається на те, що в 1986 році вона була взята на квартирний облік на загальних підставах Державним підприємством «Придніпровська залізниця». З грудня 1987 року їй була встановлена пільгова черга, як одинокій матері. ОСОБА_1 отримання травми 09.05.1991, висновком Дніпропетровського психоневрологічного центру їй була видана довідка про безстрокове право на першочергове отримання житла. Було встановлено, що позивачці не можна проживати в одній кімнаті з членами її сім*ї в тому числі в ізольованій квартирі. Позивачка не може проживати в одній кімнаті зі своєю сімєю, щоб не зашкодити їм та собі.

Просить суд стягнути з Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на її користь одноразову допомогу 100720,80 грн., а також признати позачергово за нею право поліпшення житлових умов.

Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та, посилаючись на ті самі підстави, просила їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог позивачки заперечував, надав суду заперечення в яких зазначив, що у разі встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності потерпілому до 24.11.1992 року (введення в дію ЗК України «Про охорону праці») цей потерпілий не має права на призначення одноразової допомоги, так як цей Закон не має зворотної дії. Крім того, законодавством, що діяло на час отримання позивачкою травми передбачено, що відповідальність підприємства, установи, організації за шкоду, заподіяну робітникам та службовцям, настає у разі, якщо каліцтво або інше ушкодження здоров*я робітника чи службовця мало місце з вини підприємства, установи, організації. Актом розслідування нещасного випадку від 30 серпня 1991 року вини відповідача у нещасному випадку, що стався з позивачкою 09.05.1991 року, не встановлено, до того ж позивачка звернулась до суду з позовом з порушенням строку позовної давності, тому просить суд в його задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що дійсно з 14.12.1983 року по 27.02.1992 року позивачка працювала на Державному підприємстві «Придніпровська залізниця». При виконанні трудових обовязків в якості провідника в потязі №504 «Львів Дніпропетровськ» вона 09.05.1991 року отримала черепно-мозкову травму. На підприємстві був складений акт Н-1 про нещасний випадок на виробництві від 30.08.1991 року.

Позивачку визнали інвалідом 2 групи внаслідок травмування на виробництві та встановили втрату професійної працездатності на 80%.

Відповідно до ст.ст.440,456 ЦК УРСР, в редакції, що діяла на момент отримання позивачкою травми ( 09.05.1991 року), Правилами відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров*я, повязаним з їх роботою, затвердженими постановою Державного комітету Ради Міністрів з питань праці і заробітної плати і Президії Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Президії ВЦСПС від 22 грудня 1961 року № 483/25( із змінами і доповненнями від 3 вересня 1963 р., 28 серпня 1968 р., 4 квітня 1972 р.), які діяли на час отримання позивачкою трудового каліцтва, передбачено, що відповідальність підприємствами, установами, організаціями за шкоду, заподіяну робітникам та службовцям настає у разі, якщо каліцтво або інше ушкодження здоров*я робітника чи службовця мало місце з вини підприємства, установи, організації. Аналогічне правило було закріплене і в пізніше прийнятих редакціях Правил відшкодування шкоди ( постанова КМУ від 23 червня 1993 року №472 «Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров*я, повязаним з виконанням з виконанням ним трудових обовязків»).

Актом розслідування нещасного випадку від 30 серпня 1991 року вини відповідача у нещасному випадку, що стався з позивачкою 09.05.1991 року не встановлено, тому суд рахує, що в позові про відшкодування шкоди в разі ушкодження здоров*я при виконанні трудових обовязків і стягненні з відповідача 100720,80 грн. має бути відмовлено.

Щодо позову про визнання права на позачергове поліпшення житлових умов, то відповідно до ст.46 ЖК України позивачка не користується таким правом, більш того, позивачка не надала ніяких доказів відносно цієї частини позову.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10-12,27,30,58-62, 209,212-215, ЦПК України, ст.ст. 440, 456 ЦК УРСР , Правилами відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров*я, повязаним з їх роботою, затвердженими постановою Державного комітету Ради Міністрів з питань праці і заробітної плати і Президії Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Президії ВЦСПС від 22 грудня 1961 року № 483/25( із змінами і доповненнями від 3 вересня 1963 р., 28 серпня 1968 р., 4 квітня 1972 р.), ст. 46 ЖК України, суд,

В и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимогах ОСОБА_1 до Державного підприємства «Придніпровська залізниця» про відшкодування шкоди, визнання права на позачергове поліпшення житлових умов відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Н.Г.Овчаренко