Справа №2-5060за 2010р.
РІШЕННЯ

Іменем України

20 грудня 2010 року Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі: головуючого - судді Коломієць В.В., при секретарі - Наумкіній І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним,

ВСТАНОВИВ:

18 серпня 2010 р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсними договору дарування житлового будинку та договору по життєвого утримання.

Позивач зазначав, що згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 25 липня 1991 р., реєстровий №1-3030, він у період шлюбу з ОСОБА_3 придбав житловий будинок № 89 по вул. 10 Лінія у м. Миколаєві.

4 грудня 1998 р. він оформив договір дарування вказаного будинку на імя відповідачки, хоча, укладаючи цей договір, вважав, що укладає договір довічного утримання, оскільки за віком та станом здоровя потребував догляду й матеріальної допомоги. Проте відповідачка не виконує обовязків стосовно здійснення догляду за ним та надання йому матеріальної допомоги, спірний будинок на своє імя не переоформила, не цікавиться цим майном, участі у його утриманні не приймає.

Посилаючись на те, що оспорюваний договір не відповідає його дійсним намірам, фактично є договором по життєвого утримання, який теж не відповідає формі, передбаченій законом для даної категорії угод, не містить конкретних умов щодо його по життєвого утримання, на підставі 47, 48, 243, 426 ЦК 1963 р. просив визнати договір дарування недійсним та таким, що приховує договір по життєвого утримання, а договір по життєвого утримання визнати недійсним, як укладений з порушенням вимог закону.

У вересні 2010 р. ОСОБА_1 звернувся із уточненою позовною заявою, в якій змінив підстави визнання договору дарування недійсним і на підставі ч.1 ст. 58 ЦК просив визнати цю угоду мнимою, посилаючись на те, що договір дарування не був направлений на реальне настання правових наслідків. На підтвердження своїх вимог посилався на те, що право власності у встановленому порядку на подарований будинок відповідачка на своє імя не зареєструвала, абонентні книжки на сплату комунальних послуг на своє імя не відкрила, комунальні послуги, податок на землю не сплачує, участі в утриманні будинку не приймає.

Одночасно позивач просив поновити йому строк позовної давності, посилаючись на те, що його пропуск обумовлено поважними причинами, такими як похилий вік, поганий стан здоровя, юридична необізнаність.

В судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги.

Відповідачка про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином через оголошення у газеті «Південна правда» №126 за 13.11.2010р. та № 138 за 11.12.2010р.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.

Заслухавши пояснення представника позивач ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 243 ЦК 1963 р., який був чинним на час укладення спірного договору, одна сторона передає безплатно другій стороні майно у власність.

Разом з тим, згідно ч.1 ст. 58 ЦК 1963 р., чинного на час укладення спірного договору, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

За змістом цієї норми закону за мнимим договором сторони не вчиняють жодних дій, спрямованих на настання правових наслідків.

Із матеріалів справи вбачається, що 25 липня 1991 р. ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу, реєстраційний №1-3030. придбав житловий будинок №89 по вул. 10 Лінія у м. Миколаєві. Цей договір зареєстровано в Миколаївському обласному бюро технічної інвентаризації 20 січня 1998 р. за реєстровим № 20408.

4 грудня 1998 р. між позивачем та ОСОБА_2 було посвідчено в нотаріальному порядку договір дарування цього житлового будинку, за яким відповідачка отримала в дар дане нерухоме майно.

Наполягаючи на задоволенні уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 вказував, що оформляючи оспорюваний договір дарування він та відповідачка мали на меті укладення договору довічного утримання з відповідачкою, яка є його дочкою, оскільки він на час укладення цієї угоди являвся пенсіонером, мав похилий вік і потребував догляду та матеріальної допомоги.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачка дійсно до теперішнього часу не зареєструвала на своє імя право власності на вказаний будинок, не переоформила на своє імя договори на комунальні послуги, не сплачує податок на землю. Довідка Миколаївського МБТІ від 31 травня 2010 р. свідчить про те, житловий будинок №89 по вул. 10 Лінія, 89 у м. Миколаєві на даний час зареєстровано на праві власності за позивачем.

Крім цього, як видно із пояснень представника позивача, копії паспорту позивача, останній із цього будинку не виселявся, постійно зареєстрований та проживає у ньому. Крім цього, земельна ділянка, на якій розташовано даний житловий будинок, до теперішнього часу знаходиться у користуванні ОСОБА_1

Із копій абонентних книжок також вбачається, що оплату комунальних платежів здійснює позивач, а не відповідачка.

Наведені обставини свідчать про те, що на виконання спірного договору дарування майно або майнові права відповідачці не передавалися. Тобто, за спірним договором сторони не вчинили жодних дій, спрямованих на настання правових наслідків. А тому в силу ч.1 ст. 58 ЦК 1963 р. є підстави для визнання спірної угоди недійсною як мнимої угоди незалежно від мети її укладання.

Відповідно до ст. 71 ЦК 1963 р., яка була чинною на час укладення спірної угоди, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Частиною 2 ст.80 цього ж Кодексу передбачено, якщо суд визнає поважною причиною пропуску строку позовної давності, то порушене право підлягає захистові.

В уточненій позовній заяві позивач просить поновити йому строк позовної давності, посилаючись на похилий вік та стан здоровя, що було перешкодою для своєчасного звернення до суду, юридичну необізнаність. Крім цього він послався також не те, що фактично являється власником будинку, а про порушене право йому стало відомо в 2009 р., коли він звернувся в компетентні органи з приводу приватизації земельної ділянки.

Враховуючи наведені обставини, суд відповідно до ч.2 ст. 80 ЦК 1963 р. вважає за можливе поновити позивачу строк позовної давності.

Керуючись ст. ст. З, 11, 212, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування житлового будинку задовольнити.

Договір дарування житлового будинку №89 по вул. 10 Лінія у м. Миколаєві між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, посвідчений 04 грудня 1998 року приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №4195, визнати недійсним.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою - заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду через Ленінський райсуд м.Миколаєва шляхом подання протягом 10 днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя: