Справа № 2-255/10
РІШЕННЯ

Іменем України

"01" вересня 2010 р. Підгаєцький районний суд

Тернопільської області

в складі :

головуючого судді Горуц Р.О.

при секретарі Лежигубській О.В.

з участю позивача ОСОБА_1

з участю відповідача ОСОБА_2

з учасю відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Підгайці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди.

В судовому засіданні позивач змінені позовні вимоги підтримав повністю та пояснив, що в 1980 році він із усної згоди відповідача ОСОБА_2 встановив між їхніми сусідніми земельними ділянками межову огорожу із дерев'яних штахет, половину вартості якої, йому мав відшкодувати відповідач, проте по даний час коштів не повернув. Будь-якого договору про повернення йому, відповідачем ОСОБА_2 частини коштів на встановлення дерев'яної огорожі, між ним та відповідачем укладено не було, а це була лише усна домовленість. Також, ОСОБА_2 в період часу з 1980 року по 1997 рік знищив йому частину вказаної дерев'яної огорожі, коли розвертався на своєму подвір'ї конем з підводою, проте добровільно відшкодувати завдані збитки відмовляється. Всього, просить стягнути із відповідача ОСОБА_2 1500 грн. матеріальної шкоди, з них: 750 грн. - відшкодування половини вартості витрат на встановлення дерев'яної огорожі та 750 грн. - відшкодування збитків за знищення частини дерев'яної огорожі довжиною 26 м. 40 см.

Крім цього, позивач просить стягнути із відповідача ОСОБА_3 матеріальну шкоду в сумі 2000 грн. за знищення останнім "металевої огорожі довжиною 26 м. 40 см., яка була встановлена ним, взамін знищеної дерев'яної огорожі. Металеву огорожу ОСОБА_3 знищував, розвертаючись своїм конем з підводою постійно вдаряв у неї, внаслідок чого дерев'яної огорожі. Металеву огорожу ОСОБА_4 знищував, розвертаючись своїм конем з підводою постійно вдаряв у неї, внаслідок чого стовпчики похилились в бік його господарства, відламані прути арматури, потріскав бетонний бордюр. Встановлена ним дерев'яна огорожа, а згодом і металічна є його особистою власністю, а не спільною власністю його та відповідачів.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов не визнав та пояснив, що будь-якої ні усної ні письмової домовленості між ним та позивачем про відшкодування половини вартості встановленої ОСОБА_1 дерев'яної огорожі не було. Він не ніс і не несе зобов'язання щодо цього перед позивачем. Огорожі позивачу він не ламав, а все що стверджує позивач є надуманим та безпідставним. На своїй земельній ділянці він поставив свою огорожу із гофрованої бляхи, яка стоїть і не ламається. Дерев'яній огорожі, яку поставив ОСОБА_1 вже більше 30 років і від старості, вона сама по собі прогнила.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позов не визнав та пояснив, що ні дерев'яної ні металевої огорожі позивачу він не ламав, а все що стверджує позивач є надуманим та безпідставним. Крім цього, дерев'яній огорожі, яку поставив ОСОБА_1 вже більше 30 років і від старості, вона сама по собі прогнила і стала непридатною.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що є дружиною позивача. Відповідач ОСОБА_2 коли вивозив гній, трактором заїхав в їх металічний паркан, поламав його і зрушив фундамент.

Відповідач ОСОБА_3 неодноразово підводою заїжджав у їхній дерев'яний, а потім і металічний паркан та пошкоджував їх. Комісії, які були, не встановили, що відповідачі ламали пліт, оскільки така комісія була несправедлива.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що перебуває у дружніх стосунках із позивачем, а відповідачів не знає. ОСОБА_1 попросив його допомогти залити стелю. Коли він виконував дану роботу за місцем проживання позивача, то почув як щось стукнуло, а ОСОБА_1 сказав, що напевно заїхали в його ворота. Потім ще двічі по суботах, а саме 16.09 та 23.09.2006 року, він допомагав ОСОБА_1 і тоді останній приходив і кликав їх піти подивитись, бо знову заїхали возом у його дерев'яну огорожу, проте він особисто туди не підходив та що саме там було не бачив.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що є дружиною відповідача ОСОБА_2 Огорожу по межі між їхнім господарством та господарством позивача, було встановлено останнім. ОСОБА_1 постійно має якісь претензії до них. Политиця пов'язалась з їхнього боку по його плоті, у нього вже претензії, але ж цю траву ніхто не сіяв. Позивач викликав до них різні комісії і порушень з їх боку виявлено не було. Вони вже поставили власну огорожу на своїй земельній ділянці і все одно немає спокою від позивача. Вона особисто бачила, як ОСОБА_1 відбивав штахети із своєї огорожі сокирою, а від цієї вібрації, можливо і якийсь прут арматури відчепився від металічної огорожі. Ніхто із відповідачів не заїжджав в огорожу позивача. У неї також похилився паркан із сторони позивача.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи, відмовний матеріал №114 від 28.05.2007 року, відмовний матеріал № 218 від 03.09.2007 року, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.108 ЗК України, у випадках коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

1)втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2)доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У відповідності із ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (із змінами, внесеними постановами від 8 липня 1994 року №7, від 30 вересня 1994 року №11 та від 25 травня 1998 року №15), розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Судом встановлено, що між земельними ділянками сторін у справі, позивачем ОСОБА_1 в 1980 році було встановлено дерев'яний паркан із штахет, який на день розгляду справи в суді, частково замінений останнім на металевий (із кутника та арматури).

В даний час сусідні земельні ділянки позивача та відповідачів відокремлені двома парканами, а саме : частково дерев'яним і металевим, що встановлений позивачем на межі і є власністю останнього, а також парканом із бляхи (гофрованої), що встановлений відповідачами на своїй земельній ділянці і є їх власністю, що також визнано в судовому засіданні самими сторонами.

Виходячи із змісту ст.108 ЗК України, межові споруди, що відокремлюють сусідні земельні ділянки можуть мати три правових режими, а саме:

- належати на праві власності одному з сусідів;

- належати сусідам на праві спільної власності;

- не належати жодному з сусідів.

Відповідно до вимог ч.2 ст.108 ЗК України, витрати на утримання межової споруди у належному стані сусіди несуть у рівних частинах лише у випадках, коли споруда належить їм на праві спільної власності та їх частки у такій власності є рівними.

У відповідності із ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Твердження позивача ОСОБА_1 про існування перед ним зобов'язання у ОСОБА_2 про відшкодування половини вартості встановленої ОСОБА_1 дерев'яної огорожі, суд до уваги не приймає, оцінюючи їх критично, оскільки такі обставини в судовому засіданні не доведено позивачем та спростовано відповідачем.

З акту комісії № 130 від 17 травня 2007 року (відмовний матеріал №218 від 03.09.2007 року - а.с.19) в складі: сільського голови ОСОБА_8 та сільського землевпорядника ОСОБА_9 вбачається, що дерев'яна огорожа розташована на межі між земельними ділянками сторін є прогнилою. Друга половина огорожі, яка зроблена з кутників і арматури мають нахил в бік земельної ділянки позивача. Біля двох стовпиків є тріщини у бордюрі, які могли з'явитись від посадки грунту, оскільки біля самого бордюру розташовані грядки ОСОБА_1 Сам факт зобов'язання комісії -відповідача ОСОБА_2 приварити одну арматуру до кутника, а також висапати кропиву і почистити арматуру від политиці, щоб вона не доторкалась до огорожі, не може оцінюватись судом, як наявність у діях відповідача вини у її пошкодженні, оскільки із вказаного акту не вбачається з яких саме підстав комісія прийшла до такого висновку.

25 червня 2007 року по заяві позивача ОСОБА_1 було створено комісію в складі : начальника відділу містобудування, архітектури та ЖКГ райдержадміністрації, начальника Підгаєцького районного відділу земельних ресурсів, головного спеціаліста відділу містобудування, архітектури та ЖКГ, начальника районної інспекції ДАБК, помічника епідеміолога, сільського голови с. Сільце Підгаєцького району, сільського землевпорядника, з участю ОСОБА_7 та ОСОБА_1 Проведеним обстеженням не було виявлено фактів механічного знищення огорожі гр. ОСОБА_1 Дана комісія вирішила, що фактів порушень із сторони ОСОБА_7 по відношенню до ОСОБА_1, стосовно огорожі останнього, не встановлено, а претензії позивача до ОСОБА_7 є безпідставними. При цьому ОСОБА_1, у разі незгоди з висновком вказаної комісії, було рекомендовано звернутись в суд. Встановлено, що позивачем акт комісії в судовому порядку оскаржено не було, що підтверджено в судовому засіданні.

Комісією створеною за черговим зверненням позивача ОСОБА_1, 08.08.2007 року було складено акт, із п.5 якого вбачається, що встановити причини та давність пошкодження огорожі (дерев'яної та металевої), встановленої позивачем, не вбачається можливим, а також не можливо визначити з чиєї вини на огорожі виникли пошкодження зазначені у п.4.

Виходячи із позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, суд, вважає їх необгрунтованими та безпідставними, оскільки обов'язковою підставою для відшкодування матеріальної шкоди є вина її заподіювана. Проте, судом не здобуто, а позивачем не представлено будь-яких доказів, які б свідчили про наявність у діях відповідачів вини у заподіянні шкоди майну громадянина ОСОБА_1 Разом з тим, суд вважає, що самими відповідачами в судовому засіданні, доведено відсутність їх вини у заподіянні шкоди зазначеної позивачем, що є підставою для звільнення їх від відшкодування такої шкоди.

За наведених вище обставин, суд прийшов до переконання, що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити за безпідставністю.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 215 ЦПК України, ст.ст. 11, 22, 509, 510, 1166 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (із змінами, внесеними постановами від 8 липня 1994 року №7, від 30 вересня 1994 року №11 та від 25 травня 1998 року №15), ст.ст. 108, 158 ЗК України, суд,-

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди - відмовити за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду через Підгаєцький районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: ОСОБА_10