Кіровський районний суд м.Дніпропетровська
справа № 2-959/2010
УХВАЛА

12 березня 2010 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська

в складі:

головуючої судді Васіної Л.А.

при секретарі Гаврилові О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську заяву Головного управління державного казначейства України у Дніпропетровській області про перегляд заочного рішення від 21.01.2010 року по справі №2-959/2010, та заяву ОСОБА_1 відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про перегляд заочного рішення від 21.01.2010 року по справі № 2-959/2010, суд-

ВСТАНОВИВ:

Заочним рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 21 січня 2010 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції та Держави Україна в особі Головного управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області задоволено частково. Стягнуто з держави Україна в особі Головного управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області, на користь ОСОБА_2 22 264, 85 гривень у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 5 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

23.02.2010року Головне управління державного казначейства України у Дніпропетровській області звернулося до суду із заявою про перегляд заочного рішення, у якій просить суд в резолютивній частині заочного рішення замінити слова: «Стягнути з держави Україна в особі Головного управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області...» на слова: «Стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державного казначейства України і Дніпропетровській області...», а інше за текстом залишити без змін, в обґрунтування заявленої заяви посилається на те, що 16.02.2010 року представником позивача вказане заочне рішення було здано до відділу вхідної кореспонденції. Ухвалою суду від 25.09.2009 року цивільну справу за позовом ОСОБА_2 було призначено до попереднього розгляду на 21.10.2009 року в звязку з реорганізацією юридичного відділу ГУДКУ та неукомплектованістю його штатної чисельності, їх представник не зміг взяти участь у судовому засіданні. А про дату і час наступного судового засідання інформація до заявника не надходила тому, що повістки про виклик до суду вони не отримували.

У заочному рішенні суд зазначив, що: «Головне управління Держказначейства України у Дніпропетровській області є органом, уповноваженим на виплату за рахунок держави коштів на відшкодування шкоди.» І далі, в резолютивній частині, суд вирішив: «Стягнути з держави Україна в особі Головного управління Держказначейства України у Дніпропетровській області.» Але таке формулювання не дає конкретної відповіді на дуже принципове питання, яке має головне значення при подальшому практичному виконанню судового рішення: «Відшкодування шкоди за рахунок держави здійснити: 1) 3 державного бюджету України чи 2) 3 Головного управління Держказначейства України у Дніпропетровській області, яке виступає у якості юридичної особи»

У ст. 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Ця норма закріплена і в ст.1173 ЦК України. Але завдана шкода відшкодовується не безпосередньо органами державної влади або органами місцевого самоврядування, а за рахунок Державного бюджету.

У ст. 95 Конституції України зазначається: «Бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами. Виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.» Згідно зі ст. 2 Бюджетного кодексу України: «1) бюджет - план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються органами державної влади...; 6) бюджетна установа - орган, установа чи організація визначена Конституцією України, а також установа чи організація, створена у встановленому порядку органами державної влади, яка повністю утримується за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевих бюджетів Бюджетні установи є неприбутковими.

У статті 23 Бюджетного кодексу України визначено, що будь-які бюджетні зобов'язання платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності бюджетного призначення. Ст. ст. 119, 121 БК України встановлена відповідальність за нецільове використання бюджетних коштів порушення бюджетного законодавства. Крім того, використання службовою особою бюджети коштів усупереч їх цільовому призначенню, тягне кримінальну відповідальність, визначену ст. 210 Кримінального кодексу України.

Відповідно до Положення про Головне управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області, затвердженого Наказом ДКУ №332 від 28.10.2006р.: «1..Головного управління ДКУ у Дніпропетровській області є територіальним органом ДКУ, який утворюється ДКУ за погодженням з Міністром фінансів України.

3.Основним завданням Головного управління є: забезпечення казначейського обслуговування державного та місцевих бюджетів на основі ведення єдиного казначейського рахунка.. 4.Головне управління відповідно до покладених на нього завдань:

4) провадить безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного та місцевих бюджетів і бюджетних установ, за рішенням, прийнятим державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування.

11 .Штатний розпис та кошторис Головного управління затверджує голова Держказначейства України.

12.Головне управління утримується за рахунок коштів державного бюджету в межах коштів, передбачених на утримання Держказначейства України.

Усе вищенаведене викладене в зв'язку з неоднозначним формулюванням у резолютивній частині заочного рішення: «Стягнути з держави Україна в особі Головного управління Держказначейства України у Дніпропетровській області..», тому що в подальшому і унеможливить виконання цього рішення. Державні виконавці розуміють таку резолютивну частину (яка потім викладається у виконавчому документі) однозначно: стягнути шкоду і Головного управління Держказначейства у Дніпропетровській області (тобто з юридичної особи, а не з державного бюджету). І тому при проведенні виконавчих дій виносять постанови «Про арешт коштів боржника», намагаються провести стягнення з заявника, як з юридичної особи. Але це неможливо, тому що не передбачено чинним законодавством, в кошторисі Головного управління Держказначейства України у Дніпропетровській області не передбачені такі витрати, як: відшкодування шкоди. Такі витрати передбачаються Державним бюджетом і здійснюються з єдиного казначейського рахунку.

У провадженні підрозділу примусового виконання відділу ДВС Головного управління юстиції у Дніпропетровській області на виконанні протягом тривалого часу знаходяться судові рішення, Які по суті виконати можливо тому, що в резолютивній частині зазначено: «Стягнути з Головного управління Держказначейства України у Дніпропетровській області...»(ГУДКУ), а не: «Стягнути з Державного бюджету України через ГУДКУ...», як того вимагає чинне законодавство України.

10.03.2010 року ОСОБА_1 відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції звернулося до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 21.01.2010 року по справі № 2-959/2010, у якій просить суд переглянути заочне рішення від 21.01.2010 року по справі №2-2563/2009 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відділу ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції та держави Україна в особі Головного управління Державного казначейства України в Дніпропетровській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, скасувати його та призначити справу до розгляду у загальному порядку, в обґрунтування заяви посилається на те, відповідач ОСОБА_1 відділ ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції вважає, що прийняте 21.01.2010 року заочне рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки прийняте за відсутності процесуальних підстав для заочного розгляду справи, що в свою чергу потягло неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. Порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначені висновки підтверджуються наступним:

По-перше, відповідно до оскаржуваного рішення відповідача 1 було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, однак він в судове засідання не з'явився, направив клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку з находженням представника ОСОБА_1 відділу ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції на учбово - екзаменаційній сесії та неможливістю направити для участі в судовому засіданні іншого представника, але судом першої інстанції зазначена причина неявки визнана неповажною та винесено заочне рішення по справі.

По-друге, відповідно заочного рішення по справі суд вважає, що в зв'язку з тим, що 14.11.1995 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська постановлено рішення про стягнення на користь позивачки з недержавного Пенсійного фонду «Оберіг» грошової суми в розмірі 793 723, 00 крб., що на сьогодні складає 7 937, 23 грн. та 26.09.1996 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська постановлено рішення про стягнення на користь позивачки 1 408 068, 00 крб. що на сьогодні складає 14 327, 62 грн. Після чого виконавчі листи було направлено до ВДВС ОСОБА_1 районного управління юстиції м. Дніпропетровська та виконавчі листи не виконані відповідачем 1.

Державна виконавча служба була утворена та почала функціонувати в лютому 1999 року та відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі листи пред'являються до виконання протягом трьох років з наступного дня після набрання рішенням законної сили. Тому не представляється можливим, яким чином, дані виконавчі листи могли бути направлені до державної виконавчої служби у 1995 та 1996 роках, коли відповідач не існував як юридична особа. Якщо припустити, що виконавчі листи було направлено до служби у 1999 році, то виконавче провадження не підлягало відкриттю у зв'язку з пропуском строку пред'явлення виконавчого документу до виконання відповідно до п.1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Будь-яких даних, які б свідчили про направлення позивачем та прийняття відповідачем даних виконавчих листів до виконання у 2000-2002 роках, до суду позивачем надано не було. Адже шляхом перевірки книг вхідної кореспонденції та книг обліку виконавчих проваджень, переданих державним виконавцем за 2000-2002 роки дані виконавчі провадження до відповідача не надходили та на виконанні не перебували.

Таким чином, твердження про бездіяльність відповідача по виконанню вищевказаних виконавчих листів необгрунтовано, оскільки бездіяльність може мати місце лише при невиконанні певного обов'язку покладеного законом на будь-яку особу, а в даному випадку, обов'язок відповідача виконати дані рішення судів не виник в зв'язку з тим, що заява позивача про прийняття до примусового виконання виконавчих листів до відповідача не надходила та постанови про відкриття виконавчого провадження не виносилися, відповідно відповідач не мав права вчиняти виконавчі дії щодо виконання вищезазначених рішень судів, згідно передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» процедури примусового виконання рішень судів. Відсутність обов'язку виключає наявність бездіяльності щодо йог виконання.

Внаслідок відсутності бездіяльності відповідача підстави для задоволення позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди відсутні оскільки відсутній склад правопорушення, а саме: протиправне діяння (дія чи бездіяльність) передбачене ст.ст.1166, 1167, 1173 ЦК України. Крім того, обов'язковою ознакою правопорушення відшкодування шкоди є саме протиправність діяння заподіювана шкоди, але в позовній заяві ОСОБА_2 відсутня вимога про визнання бездіяльності відповідача протиправною. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем не надано суду доказів протиправною бездіяльності відповідача.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вивчивши заяви відповідачів, вважає, що вони не обґрунтовані та не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до п. 1 ч. З ст. 231 ЦПК України, суд може своєю ухвалою за результатами розгляду заяви про перегляд заочного рішення залишити заяву без задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачі неодноразово викликалися у судове засідання, однак в судові засідання не зявлялися, посилання відповідачів на обставини викладені у заявах, не дає підстав для скасування заочного рішення, оскільки це не перешкоджало участі у справі інших посадових осіб чи інших представників Головного управління державного казначейства України у Дніпропетровській області та ОСОБА_1 відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

Посилання на те, що заявники не можуть погодитися з даним рішенням і вважають, що воно підлягає скасуванню з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які

суд вважає встановленими, неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильного застосування норм матеріального права безпідставні.

Так, відповідачі мали можливість реалізувати свої процесуальні права і доводити обставини що мають значення для справи як при попередньому судовому засіданні, так і в стадії судового розгляду справи.

Небажання відповідачів надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причин ухилення від участі у судових засіданнях, давало суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України.

Крім того, відповідачі і при розгляді заяви про перегляд заочного рішення не надали доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи.

З таких підстав суд вважає, що докази на які посилається заявник не мають істотного значення для вирішення справи, а отже в перегляді заочного рішення необхідно відмовити.

Керуючись ст. 231 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Заяву Головного управління державного казначейства України у Дніпропетровській області про перегляд заочного рішення від 21.01.2010 року по справі №2-959/2010 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відділу державної виконавчої служб Дніпропетровського міського управління юстиції та Держави Україна в особі Головного управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишити без задоволення.

Заяву ОСОБА_1 відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про перегляд заочного рішення від 21.01.2010 року по справі №2-959/2010 а позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції та Держави Україна в особі Головного управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишити без задоволення.

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Суддя Л.А. Васіна