РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2010 року Іллічівський районний суд м. Маріуполя у складі головуючої судді Харитонової Г.Л., при секретарі Чудіній Н.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», 3-я особа: ОСОБА_2 про визнання неправомірними дій з підвищення процентної ставки та нарахування заборгованості, визнання недійсним п.2.3.1 кредитного договору та листа від 29.09.2008 р., стягнення моральної шкоди та судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

26 листопада 2009 року до Іллічівського районного суду м. Маріуполя звернувся ОСОБА_1 з позовом до ЗАТ «Приватбанк» про визнання неправомірними дій з підвищення процентної ставки та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 29 лютого 2008 року він уклав з Маріупольською філією ЗАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір MR 14GK00160007 про надання споживчого кредиту в розмірі 19153,5 доларів США на придбання нерухомості. З метою забезпечення виконання обов'язків був укладений договір іпотеки однокімнатної квартири АДРЕСА_1. Процентна ставка за кредитним договором склала 12,64% річних. В жовтні 2008 року він отримав від голови Правління Приватбанку листа, в якому повідомлялося , що з 25.10.08 р. процентна ставка за кредитним договором складає 15,12% річних. Він письмову згоду на підвищення процентної ставки не надавав. В січні 2009 року він знову отримав листа від голови правління Приватбанку, в якому повідомлялося, що з 2.03.2009 р. процентна ставка за кредитним договором вже складає 17,52 % річних. Він не погодився та направив відповідного листа відповідачу. В березні 2009 року він отримав відповідь, в якому повідомлялося про скасування підвищення процентної ставки до 17,52 % ,та залишення процентної ставки на рівні 15,12% річних. Не оспорював право банку на підвищення процентної ставки, але вважав, що у відповідача не було підстав підвищення процентної ставки за умовами п.2.3.1. кредитного договору. Просив визнати неправомірними дії відповідача з підвищення процентної ставки та стягнути моральну шкоду, оскільки в зв'язку з підвищенням процентної ставки та його неможливістю виконувати свої зобов'язання за кредитним договором, у нього виникло постійне відчуття страху за втрату житла, він втратив спокій внаслідок нервового стресу, виникло відчуття депресії. Моральну шкоду він оцінює у розмірі 2000 гр., та просить стягнути з відповідача.( а.с.3-4).

Ухвалою суду від 28.01.2010 р. до участі у справі в якості третьої особи була залучена ОСОБА_3. Ухвалою суду від 26.02.2010 року проведена заміна відповідача - замість первісного відповідача закритого акціонерного товариства КБ «Приватбанк» залучено належного відповідача - публічне акціонерне товариство КБ «Приватбанк ».

В подальшому позивач збільшив позовні вимоги та остаточно просив визнати неправомірними дій відповідача - Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» з підвищення процентної ставки та нарахування заборгованості, визнати недійсним п. 2.3.1 кредитного договору та лист від 29.09.2008 р., стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 2000 гр. та судові витрати.( а.с. 126-130).

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, пояснивши, що 29 лютого 2008 року він уклав з відповідачем кредитний договір на придбання нерухомості, річна процентна ставка складала 12,64 % . В забезпечення виконання зобов'язання був укладений договір іпотеки. 30 жовтня 2008 року він отримав листа від 29.09.2008 року де повідомлялося про підвищення процентної ставки за кредитним договором до 15,12 % річних. При цьому відповідач посилався на п. 2.3.1 кредитного договору, який передбачав таке право Банку. Він вважає, що умови п.2.3.1 кредитного договору є несправедливими , та такими що встановлюють дискримінаційні правила зміни процентної ставки відносно нього як споживача та порушують принцип рівності сторін договору, яким є він, а також вимоги ст.ст. 651, 652 ЦК України, п .п. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». У відповідності зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на думку позивача, він має право визнавати недійсними умови договору, які включають несправедливі умови договору . а саме п. 2.3.1. кредитного договору, оскільки він надає відповідачу право в одноособовому порядку підвищувати процентну ставку за власним поглядом , чим порушує принцип рівності сторін. Лист відповідача від 29.09.2008 р., який не надав інформацію про реальну вартість кредиту є порушенням вимог Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупності вартості кредиту, затвердженого Правлінням Національного Банку України від 10.05.2007 р. № 168, оскільки є свідченням зміни кредитної політики банку, а не свідченням настання подій, незалежних від волі сторін договору, яке мало безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів відповідачів ( абз. 2 п.3.5. Правил), а також таким, що протиричить п.2.2 Постанови НБУ № 319 від 11.10.2008 р. «Про додаткові міри відносно діяльності банків». Ст. 654 ЦК України передбачено, що зміни до договору складаються у той формі, що і сам договір, якщо інше не встановлено законом або договором. За таких обставин, на думку позивача, повинно було бути укладено зміни до договору, шляхом додаткової угоди. До наступного часу він не отримав від відповідача додаткової угоди та нового графіку погашення кредиту. Також ніяких змін не внесено до договору іпотеки від 29.02.2008 р. Просив визнати неправомірними дії з підвищення процентної ставки та нарахування заборгованості, визнати недійсним п.2.3.1 кредитного договору та лист від 29.09.2008 р. .В наслідок отримання листів від 16.06.2009 р. та 10.07.2009 р. від відповідача, у позивача настала депресія, він втратив спокій, сон, йому та членам його сім'ї спричинені психологічні та нервові страждання, в зв'язку з чим просив стягнути на його користь з відповідача моральну шкоду у розмірі 2000 гр. ОСОБА_4 надання йому правової допомоги він звертався до адвокатів та сплатив суму у розмірі 1350 гр., яку просив стягнути на його користь з відповідача.

Представник позивача - ОСОБА_5 позов підтримав та просив його задовольнити.

Представник відповідача - ОСОБА_6, що діяла за довіреністю, позов не визнала та пояснила, що 29.02.2008 року між Приватбанком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до п.2.3.1 якого було передбачено право банку в одноособовому порядку при настанні подій, які не Залежать від волі сторін та безпосередньо впливають на вартість кредитних ресурсів банку, збільшувати розмір процентної ставки за кредитом у визначених випадках. Це право Банку передбачено п.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3. 5 Постанови правління НБУ «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 р. Ст. 5 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що банки є економічно незалежними, створюються з метою одержання прибутку, та повинні забезпечити захист законних інтересів вкладників. Згідно вимог ст. 49 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» банк не може надавати кредити під процент, ставка якого є нижчою від процентної ставки за кредитами, які саме бере банк, і процентної ставки, що виплачується ним по депозитах . Керуючись цими положеннями голова Правління Банку 29.09.2008 р. прийняв рішення про підвищення процентної ставки за кредитним договором з 25.10.2008 р. з 12,64 до 15,12 % , оскільки Банк знаходився у скрутному становищі внаслідок фінансово - економічної кризи, яка об'єктивно призвела до здороження грошових(кредитних) ресурсів у всій банківській сфері України. При цьому в листі від 29.09.2008 року позивачу було запропоновано у разі незгоди письмово повідомити про це та погасити кредит повністю. Після отримання цього листа позивач погодився з новими умовами, оскільки з листопада 2008 року по лютий 2009 року включно виконував умови кредитного договору та сплачував за збільшеною процентною ставкою - 15,12 % річних. Вважала, що Банк діяв у межах кредитного договору та діючого на той час законодавства, в зв'язку з чим просила в позові відмовити.

Третя особа - ОСОБА_2 вважала, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Суд, вислухавши позивача, його представника, представника відповідача, третю особу, дослідивши матеріали по справі вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29 лютого 2008 року між позивачем та відповідачем в особі директора відділення № 14 Маріупольської філії було укладено кредитний договір за № MR 14GK00160007, згідно з яким Банк надав позивачу кредитні кошти у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 19153,5 доларів США на придбання нерухомості.( а.с.6-8). В забезпечення виконання договору між сторонами було укладено договір іпотеки квартири № 103 «а» будинку № 2 по вул.. Гонди у м. Маріуполі. ( а.с. 13-16) та договір поруки, укладений між відповідачем та третьою особою - ОСОБА_2 ( а.с. 17). 30 жовтня 2008 року позивач отримав листа від 29.09.2008 року за № 20.1.1.2/6 - 22855/8072 від голови правління ПриватБанку ОСОБА_7 в якому зазначалося, що в зв'язку із значним подорожчанням грошових ресурсів на світовому та українському фінансових ринках та підвищенням рівня облікової ставки Національного Банку України з 8,5 до 12 % , з метою виконання зобов'язань перед своїми вкладниками. Приватбанк змушений вимагати зміни умови Кредитного договору № MR 14GK00160007 від 29.02.2008 р. та починаючи з 25 жовтня 2008 року відсоткова ставка за кредитним договором складатиме 15,12 % річних. ( а.с. 18). Позивач погодився з цими умовами та став проводити сплату за кредитом та процентами по новій обліковій ставці - 15,12 % річних. В січні 2009' року позивач знову отримав листа від голови Правління, де зазначалося, що з 2.03.2009 року відсоткова ставка підвищується до 17,52 % річних.( а.с. 19). Не погодившись з цим підвищенням позивач надіслав відповідного листа ( а.с.20). Листами від 27.02.2009 року та від 23.04.2009 року позивача було повідомлено про те, що рішення щодо підвищення процентної ставки до 17,52 % річних визнано таким, що втратило силу. ( а.с.21, 24 ). З червня 2009 року позивач надіслав листа до відповідача про незгоду з підвищенням процентної ставки до 15,12 % річних. У листопаді 2009 року звернувся до суду.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості дії відповідача по підвищенню в одноособовому порядку процентної ставки за кредитним договором суд приходить до наступного.

Відповідно до п. 2.3.1. кредитного договору від 29.02.2008 року Банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування Кредитом при зміні коньюктури ринку грошових ресурсів в України, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладання даного Договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий( резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті( по статистиці НБУ). При цьому Банк надсилає Позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки Банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилась ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

Рішення про підвищення процентної ставки з 25.10.2008 р. було прийнято 29.09.2008 року, про що позивач був письмово повідомлений головою правління, який відповідно до Статуту ПАТ КБ «Приватбанк» мав право приймати таке рішення у межах повноважень, визначених п. 9.4.4. Статуту ( а.с. 89).

Підтримуючи позов позивач та його представник посилалися на те, що Банк не мав право в одноособовому порядку збільшувати проценту ставку за кредитом та це є порушенням ч.1 ст. 651, ч. 1 ст. 654 ЦК України, які передбачають зміну або розірвання договору лише за згодою сторін та в такій самій формі, що й договір, тобто у письмовій з укладанням додаткової угоди та нового графіку погашення за кредитом. Між тим за приписами ч. І ст.ст. 651, 654 ЦК України вбачається , що такий порядок виконується, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правовідносини які виникли між позивачем та відповідачем регулюються нормами Закону України «Про захист-прав споживачів», ч.4 ст. 11 якого передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного Банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Судом встановлено, і це не заперечується сторонами, що зміна відсоткової ставки за кредитним договором відбулася з 25.10.2008 року, про що позивач був повідомлений письмово, листа отримав 30.10.2008 року, тобто в строки, передбачені договором та Законом.(а. с. 18.157- 158).

При цьому ані кредитний договір, ані ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачає укладання додаткової угоди у разі збільшення процентних ставок за кредитним договором.

У суда також немає підстав вважати п.2.3.1 кредитного договору несправедливим та таким, що встановлює дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки за правилами п.11 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки на час укладання договору сторони діяли у межах законодавства, яке передбачало таке права Банку, крім того, у п.2.3.1 вказані конкретні випадки, у яких Банк мав право на збільшення процентної ставки, в зв'язку з чим він розширеному тлумачення не підлягав.

Таким чином судом встановлено, що відповідач мав право, керуючись п.2.3.1. кредитного договору , ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.5 Постанови правління НБУ «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 р. збільшувати процентну ставку за кредитом. п.2.3.1 кредитного договору чітко визначені умови, при яких Банк має на це право, а саме : зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладання даного Договору: зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий( резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті( по статистиці НБУ).

Відповідачем надано суду дані про процентні ставки по кредитах за даними статистичної звітності банків України , з яких вбачається, що на час укладання договору , тобто на 29.02.2008 року процентна ставка за кредитами в іноземній валюті складала 10%, а на час прийняття рішення про збільшення процентної ставки, тобто на 29.09.2008 року - процентна ставка складала 12,9 %. ( а.с.153, 154) різниця складає 2,9 %. Збільшення процентної ставки за кредитним договором від 29.02.2008 року відбулося у границях збільшення кількості пунктів по кредитах в Україні та складає : 15,12 % - 12,64% = 2,48 %. Таким чином , судом встановлено, що приймаючи рішення щодо підвищення процентної ставки за кредитним договором відповідач діяв у відповідності з п.2.3.1 кредитного договору та у межах законодавства, що діяло на час прийняття рішення щодо підвищення процентної ставки , та таке підвищення було викликане не зміною кредитної політики банку, а саме внаслідок настання подій, незалежно від волі сторін договору, яке мало безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів відповідача.

Суд не приймає до уваги посилання позивача та його представника на порушення відповідачем п. 2.2 Постанови НБУ «Про додаткові заходи відносно діяльності банків « від 11.10.2008 р. № 319, оскільки ця постанова не була зареєстрована в Міністерстві юстиції України, в зв'язку з чим не набрала законної сили.

Як вбачається з матеріалів справи, та проти чого не заперечують сторони , умови кредитного договору за збільшеною процентною ставкою - 15,12 % річних виконувались позивачем до лютого 2009 року включно. З березня 2009 року він повернувся до сплати за кредитним договором з відсотковою ставкою 12,64 % річних, в зв'язку з чим йому стала нараховуватися заборгованість у вигляді різниці між вказаною в договорі сумою платежу в розмірі 205,02 долара США та збільшеним розміром платежу в сумі 238.40 доларів США., дії з нарахування якої позивач просив визнати протиправною. Між тим, нарахування платежу у розмірі 238,40 доларів США провадиться у межах процентної ставки - 15,12 % річних і є таким, що відповідає вимогам кредитного договору № MR 14GK00160007 від 29.02.2008 р. зі збільшеною процентною ставкою.

За таких обставин у позові ОСОБА_1 до ПАТ комерційний банк «Приватбанк», про визнання неправомірними дій з підвищення процентної ставки та нарахування заборгованості, визнання недійсним п. 2.3.1 кредитного договору та листа від 29.09.2008 р. слід відмовити.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Оскільки судом не встановлено порушення прав позивача, немає підстав для стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Судом відмовлено в позові ОСОБА_1, в зв'язку з чим немає підстав для стягнення судових витрат на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 23 , 641, 654 ЦК України . ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», суд -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», 3-я особа: ОСОБА_2 про визнання неправомірними дій з підвищення процентної ставки та нарахування заборгованості, визнання недійсним п.2.3.1 кредитного договору та листа від 29.09.2008 р. , стягнення моральної шкоди та судових витрат - відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя. Заява про апеляційне оскарження рішення може бути подано потягом 10 днів з дня проголошення рішення, а апеляційна скарга повинна бути подана протягом двадцяти днів після подання заяви по апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя