РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2010р. справа №2-769//10

Харківський районний суд Харківської області

у складі судді САВЧЕНКО Г.М.

при секретарі ЯМЩИКОВІЙ М.Ю.

розглянувши в судовому засіданні в залі суду в с.Покотилівка цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2 академії управління персоналом

Харківського інституту ОСОБА_2 академії управління персоналом

про стягнення грошових сум;

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з ОСОБА_2 академії управління персоналом на його користь недоотриману заробітну плату, невиплачену компенсацію за невикористану відпустку за час роботи на посаді заступника директора з навчальної роботи, компенсацію завданої йому моральної шкоди порушенням його законних прав, витрати на правову допомогу та стягнути з Харківського інституту ОСОБА_2 академії управління персоналом на його користь невиплачену компенсацію за невикористану відпустку за час роботи на посадах професора кафедри та викладача кафедри соціально-гуманітарних дисциплін, незаконно утриману суму з його заробітної плати, компенсацію завданої йому моральної шкоди порушенням його законних прав, та витрати на правову допомогу.

При розгляді справи позивач змінював в сторону збільшення свої позовні вимоги та просить про стягнення з ОСОБА_2 академії управління персоналом на його користь недоотриману заробітну плату у розмірі 12219,17грн., невиплачену компенсацію за невикористану відпустку за час роботи на посаді заступника директора з навчальної роботи у розмірі 9467,98грн., моральної шкоди у розмірі 2500грн., витрат на правову допомогу у розмірі 750грн., про стягнення з Харківського інституту ОСОБА_2 академії управління персоналом на його користь невиплачену компенсацію за невикористану відпустку за час роботи на посадах професора кафедри та викладача кафедри соціально-гуманітарних дисциплін у розмірі 20472,90грн., стягнення утриманої суми з його заробітної плати у розмірі 4955,46грн., моральної шкоди у розмірі 2500грн., витрат на правову допомогу у розмірі 750грн.

Свої вимоги мотивує тим, що він, ОСОБА_1, був прийнятий до ОСОБА_2 управління персоналом на посаду заступника директора з навчальної роботи з 17.08.2005 року наказ №100-п від 17.08.2005 року за строковим трудовим договором на термін з 17.08.2005 року по 31.12.2005 року. Наказом № 232-п від 30.12.2005 року термін дії трудового контракту був подовжений до 30.06.2006 року; на тій же посаді, з тим же посадовим окладом. Наказом № 108-п від 30.06 2006 року термін дії трудового договору був подовжений по 29.12.2006 року, на тій же посаді, з тим же посадовим окладом. В подальшому термін дії трудового договору йому подовжувався по 30.06.2007 року, на тій же посаді, з тим же посадовим окладом. Одночасно з основною роботою на посаді заступника директора з навчальної роботи в ОСОБА_2 академії управління персоналом, він був прийнятий з 01.09.2005 року на посаду професора кафедри соціально-гуманітарних дисциплін за сумісництвом, наказ № 111 від 01.09.2005 року, до Харківського інституту ОСОБА_2 академії управління персоналом та на посаду завідуючого кафедри соціально-гуманітарних дисциплін з 02.09.2005 року, за сумісництвом на 0,5 посадового окладу наказ №114-а від 02.09.2005 року. З посад, які він займав за сумісництвом, його звільняли по закінченні навчального року, а з початку навчального року знову приймали. У відповідності до вимог п.2.14 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників (в редакції наказу Мінпраці та соцполітики №259/34/5 від 08.06.2001 року) про прийняття на роботу за сумісництвом в трудовій книжці були зроблені відповідні записи, але, в порушення п.2.25, п.2.26 вказаної інструкції записи про звільнення не робилися. Крім того, наказом №88 від 30.06.2006 року йому була відмінена надбавка за завідування кафедрою. З цього йому не зрозуміло яким чином можливо відмінити надбавку за завідування кафедрою, якщо оплату за завідування кафедрою не було встановлено як надбавка до основного окладу, а існував окремий трудовий договір на роботу за сумісництвом, який розривався в кінці навчального року.

18.04.2007року він звільнився з посади заступника директора з навчальної роботи ОСОБА_2 академії управління персоналом за власним бажанням, про що до трудової книжки : запис у відповідності до наказу №43-п від 18.04.2007 року. Наказом № 23 від 18.04.2007 року він звільнений за власним бажанням з посади професора кафедри соціально-гуманітарних дисциплін Харківського інституту ОСОБА_2 академії управління персоналом, наказом № 22 від 18.04.2007 року він звільнений за власним бажанням з посади завідуючого кафедрою соціально-гуманітарних дисциплін Харківського інституту ОСОБА_2 академії управління персоналом, але в його трудовій книжці, в порушення п.2.25, п.2.26 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників (в редакції наказу Мінпраці та соцполітики № 259/34/5 від 08.06.2001 року) записи про звільнення за власним бажанням з посад, які він займав за сумісництвом, не було зроблено.

При прийомі на роботу на посаду заступника директора з навчальної роботи ОСОБА_2 академії управління персоналом йому був встановлений посадовий оклад у відповідності до штатного розпису у розмірі 2500 грн. на місяць. З вересня 2006 року йому був зменшений посадовий оклад до розміру 1500 грн. без попередження та без пояснення причин, хоча раніше існував наказ про подовження трудового договору на тій же посаді з тим же посадовим окладом. Зміна розміру оплати праці віднесена ч.3 ст.32 КЗпП України до зміни істотних умов праці. Такі зміни істотних умов праці можливі без згоди працівника тільки у випадках в організації виробництва і праці. Якщо ж змін в організації виробництва і праці немає, власник не вправі одностороннє змінювати істотні умови праці. Його ніхто не попереджав про впровадження змін в організації виробництва і праці, такі зміни не запроваджувалися взагалі. Таким чином, за період його роботи з 01.09.2006 року по 18.04.2007 року він недоотримав заробітну плату у розмірі 7600 грн. Враховуючи інфляційний коефіцієнт сума складає станом на 01.06.2008року - 9 688,52 грн.

У відповідності до ст.6 Закону України «Про відпустки», та Порядку надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам.

З наказів про прийняття його на роботу на посаду професора кафедри соціально-гуманітарних дисциплін видно, що він був прийнятий на 0,5 посадового окладу за сумісництвом, тобто його педагогічне навантаження складало 1/2 від річної норми. Відповідно це надає йому право на отримання щорічної відпустки у розмірі 56 календарних днів. За весь час його роботи в навчальному закладі він жодного разу не був ознайомлений з графіком надання відпусток, в якому повинно бути зазначено час надання відпустки та її тривалість. Згідно ч.2 ст.83 КЗпП України у разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів закладів освіти, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за невикористані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості. Працівники-сумісники мають право на відпустку нарівні з іншими працівниками. Відпустка, надана за роботою, що виконується за сумісництвом, підлягає оплаті навіть тоді, коли працівник уклав трудовий договір про роботу за сумісництвом на тому ж підприємстві, де він працює за основним трудовим договором. Ця оплата здійснюється не шляхом врахування заробітку за роботою, що виконується за сумісництвом, при обчисленні середнього заробітку для оплати відпустки, а шляхом надання одночасно двох оплачуваних відпусток за основною роботою та за тією, що суміщується, та оплачується з розрахунку загального середнього заробітку за весь час сумованих оплачуваних відпусток. За весь час роботи він отримав лише 12 календарних днів відпустки (наказ № 139-п від 21.07.06р.)

При звільненні з посад, які він займав за сумісництвом, він жодного разу не отримував компенсацію за невикористану відпустку. Виходячи з вищевикладеного на час звільнення за власним бажанням 18.04.06р. він повинен був отримати компенсацію за невикористані відпустки в кількості 133 дні. За роботу на посаді заступника директора з навчальної роботи за період з 17.08.2005 по 17.08.2006 року - 56 календарних днів, за період з 17.08.2006 по 18.04.2007 року - 37 календарних днів. За роботу на посаді професора кафедри 0,5 посадового окладу за період з 01.09.2005 по 30.06.2006 року - 28 календарних днів, за період з 01.09.2006 по 18.04.2007 року - 17,5 календарних днів. За роботу на посаді завідуючого кафедрою 0,5 посадового окладу за період з 01.09.2005 по 30.06.2006 року - 28 календарних днів, за період з 01.09.2006 по 18.04.2007 року 17,5 календарних днів, всього за весь час 184 календарних днів. Використано 12 календарних днів. При звільненні отримано компенсації за 39 календарних днів, не виплачена компенсація за 133 робочих дні.

Застосувавши «Порядок обчислення середньої заробітної плати», затверджений Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 він отримав розрахунок за яким кількість робочих днів за останні 12 місяців 253 дні, заробітна плата за останні 12 місяців - 35401,50 грн., середньоденна заробітна плата 139,93 грн., таким чином, при звільненні він повинен був отримати компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 18610,69грн. З урахуванням інфляційних коефіцієнтів станом на 01.06.2008 року сума складає 24223,22 грн.

В день його звільнення, 18.04.2007 року йому, в порушення вимог ст.116 КЗпП України, не були виплачені всі суми, що належали виплаті в день звільнення. Також він не був письмово повідомлений про розмір сум, нарахованих йому при звільненні. Крім того, листами № 183 від 23.04.2007 року та №241 від 16.05.2007 року відповідач вимагав від нього надати письмове підтвердження фактичного виконання планового навантаження за період роботи на посадах професора та завідуючого кафедри у 2005/2006 та 2006/2007 навчальних роках. Ці вимоги нічим не мотивовані, враховуючи, що обов'язок вести облік відпрацьованого часу покладається на роботодавця, звільнення його з посад професора кафедри та завідуючого кафедрою відбувалося наприкінці кожного навчального року і жодного разу не виникало питання про те, що роботодавець має до мене претензії щодо невиконання навчального навантаження і тільки після його остаточного звільнення виникло питання надання письмового підтвердження фактичного виконання планового навчального навантаження не тільки за 2006/2007 навчальний рік але і за 2005/2006 навчальний рік.

Не отримавши після звільнення належних йому сум остаточного розрахунку, він змушений був 27.04.2007 року звернутися до прокуратури Орджонікідзевського району м. Харкова. Прокуратура направила його заяву до Територіальної державної інспекції праці в Харківській області. В ході проведеної перевірки інспекція підтвердила факти порушення законодавства про працю по відношенню до нього з боку відповідача. З листа, направленого йому інспекцією, він дізнався, що на підставі наказу №20/1 від 12.04.2007 року, виданого XI МАУП, з його заробітної плати утримано 3097,57 грн. за начебто невиконане педагогічне навантаження за 2006/2007 навчальний рік. Протягом часу його роботи в XI МАУП жодного разу не було зауважень з боку адміністрації стосовно невиконання навчального навантаження. З наказом №20/1 від 12.04.2007 року він не був ознайомлений, письмові пояснення з цього питання від нього не вимагалися. Виходячи з дати видання наказу, він був виданий під час його роботи в XI МАУП, тобто адміністрація інституту мала можливість та повинна була отримати від нього письмові пояснення та ознайомити його з наказом. Видавши наказ про утримання з нього суми 3097,57 грн. ще 12.04.2007 року за невиконане навчальне навантаження, адміністрація своїми листами від 23.04.2007р. та від 16.05.2007р. продовжує вимагати від нього підтвердження виконання навантаження. Виходячи з нумерації наказу 20/1 для нього очевидно, що наказ був виданий значно пізніше 12.04.2007 року. Стаття 127 КЗпП України надає вичерпний перелік випадків в яких можливе відрахування із заробітної плати. Підстав з яких адміністрація XI МАУП видала наказ та утримала з його заробітної плати 3097,57 грн. не містить жодна стаття КЗпП. Йому не направлена копія наказу №20/1 від 12.04.2007 року і він не ознайомлений зі змістом наказу, йому не відомо з якого розрахунку і за яку провину з нього утримана сума заробітної плати 3097,57грн., тому вважає утримання незаконним, та таким, що підлягає стягненню на його користь з XI МАУП. З урахуванням інфляційних коефіцієнтів станом на 03.06.2008 року сума складає 4 004,30 грн.

У відповідності до ст.237-1 КЗпП України відшкодування моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В період з 18.04.2007 року він змушений постійно звертатися до різноманітних інстанцій, намагаюсь отримати невиплачені йому відповідачами грошові суми. Весь цей час він знаходиться у емоційному напруженні, у нього погіршився стан здоров'я, виникли безсоння, знервованість, він прикладає додаткові зусилля для організації свого життя, змушений звертатися за юридичною допомогою для захисту своїх прав. Зневага з боку відповідачів до його звернень щодо дотримання його законних прав призвела до приниження його гідності як людини, тому вважає, що відповідачі порушивши його законні права, завдали йому моральні страждання. Враховуючи довгостроковість моральних страждань, вважає, що відшкодування моральної шкоди підлягає у розмірі 5 000 грн.

Крім того, оскільки він не володіє спеціальними юридичними знаннями, він вимушений був укласти договір на надання йому правової допомоги на суму 1500грн.

В судове засідання зявилась представник позивача за довіреністю ОСОБА_3, яка підтримала позовні вимоги. Позивач ОСОБА_1 жодного разу в судові засідання не зявився, про причини неявки не повідомив. Представники відповідачів в судове засідання не зявились, про причини неявки не повідомили, надали до матеріалів справи письмові заперечення на позов.

Вислухавши пояснення представника позивача, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що позов ОСОБА_1М, поданий представником за довіреністю ОСОБА_3, не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.2 ст.2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на обєднання п професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу з разі безробіття, на право звернення до суду ля вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

З досліджених судом письмових доказів встановлено, що позивач ОСОБА_1 був прийнятий до ОСОБА_2 управління персоналом на посаду заступника директора з навчальної роботи з 17.08.2005 року наказ №100-п від 17.08.2005 року за строковим трудовим договором на термін з 17.08.2005 року по 31.12.2005 року. Наказом № 232-п від 30.12.2005 року термін дії трудового договору подовжений по 30.06.2006 року; на тій же посаді, з тим же посадовим окладом. Наказом № 108-п від 30.06.2006 року термін дії трудового договору подовжений по 29.12.2006 року, на тій же посаді, з тим же посадовим окладом. В подальшому термін дії трудового договору йому подовжувався по 30.06.2007 року на тій же посаді, з тим же посадовим окладом. Одночасно з основною роботою на посаді заступника директора з навчальної роботи в ОСОБА_2 академії управління персоналом, ОСОБА_1 був прийнятий з 01.09.2005 року на посаду професора кафедри соціально-гуманітарних дисциплін за сумісництвом, наказ № 111 від 01.09.2005 року, до Харківського інституту ОСОБА_2 академії управління персоналом та на посаду завідуючого кафедри соціально-гуманітарних дисциплін з 02.09.2005 року за сумісництвом на 0,5 посадового окладу, наказ №114-а від 02.09.2005 року.

Згідно розрахункових листів по заробітній платі за період роботи позивача, вбачається, що ОСОБА_1 при кожній виплаті заробітної плати повідомлявся про розміри оплати праці, що відповідає вимогам статті 110 КЗпП України, але при цьому ОСОБА_1 у встановленому порядку не оспорював розміри оплати праці.

18.04.2007року ОСОБА_1 був звільнений з посади заступника директора з навчальної роботи ОСОБА_2 академії управління персоналом за власним бажанням, про що до трудової книжки внесений запис у відповідності до наказу №43-п від 18.04.2007 року. Наказом № 23 від 18.04.2007 року ОСОБА_1 був звільнений за власним бажанням з посади професора кафедри соціально-гуманітарних дисциплін Харківського інституту ОСОБА_2 академії управління персоналом, наказом № 22 від 18.04.2007 року ОСОБА_1 був звільнений за власним бажанням з посади завідуючого кафедрою соціально-гуманітарних дисциплін Харківського інституту ОСОБА_2 академії управління персоналом.

Після звільнення представник ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_3 23.06.08р. звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 академії управління персоналом та з Харківського інституту ОСОБА_2 академії управління персоналом на користь ОСОБА_1 невиплаченої компенсації за невикористану відпустку, стягнення не законно утриманої заробітної плати, компенсації за моральну шкоду.

З позовної заяви, доданих до позовної заяви письмових доказів, пояснень представника позивача ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_3 в суді встановлено, що представник позивача за довіреністю ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою про вирішення трудового спору з питань прийняття ОСОБА_1 на роботу, встановлення йому оплати праці, зміни істотних умов праці, надання відпусток, звільнення з роботи, виплати компенсації за невиплачену відпустку, при цьому в заяві не вказується на порушення відповідачами законодавства про оплату праці та про нарахування і виплату заробітної плати позивачу.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право вернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Приймаючи до уваги те, що представник позивача ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою про вирішення трудового спору з питань прийняття ОСОБА_1 на роботу, встановлення йому оплати праці, зміни істотних умов праці, надання відпусток, звільнення з роботи, виплати компенсації за невиплачену відпустку 23.06.08р. через 1 рік 2 місяці 5 днів після звільнення ОСОБА_1 з роботи, суд вважає, що позов подано з порушенням тримісячного строку для звернення до суду, встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України, при цьому позивачем та його представником ОСОБА_3 не надано поважних причин пропуску строку, що було б підставою для поновлення судом строків, пропущених з поважних причин у відповідності до вимог ст.234 КЗпП України.

Враховуючи викладене, суд, на підставі ч.1 ст.233, ст.234 КЗпП України, вважає необхідним відмовити за пропуском строку звернення до суду за вирішенням трудових спорів у позові ОСОБА_1 Миколайовича до ОСОБА_2 академії управління персоналом про стягнення з ОСОБА_2 академії управління персоналом на його користь недоотриману заробітну плату у розмірі 12219,17грн., невиплачену компенсацію за невикористану відпустку за час роботи на посаді заступника директора з навчальної роботи у розмірі 9467,98грн., про стягнення з Харківського інституту ОСОБА_2 академії управління персоналом на його користь невиплачену компенсацію за невикористану відпустку за час роботи на посадах професора кафедри та викладача кафедри соціально-гуманітарних дисциплін у розмірі 20472,90грн., стягнення утриманої суми з його заробітної плати у розмірі 4955,46грн.

Згідно ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок порушення її прав. Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України встановлено у чому полягає моральна шкода.

Положенням ч.1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Представник позивача ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_3 в позовній заяві про вирішення трудового спору не вказала у чому полягає моральна шкода відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України та не надала доказів на підтвердження того, що моральна шкода завдана ОСОБА_1 неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідачів та про наявність їх вини у завданні моральної шкоди.

Враховуючи викладене, на підставі ч.1, ч.2 ст.23, ст. 1167 ЦК України, суд вважає необхідним відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 академії управління персоналом, Харківського інституту ОСОБА_2 академії управління персоналом про стягнення з ОСОБА_2 академії управління персоналом, Харківського інституту ОСОБА_2 академії управління персоналом на його користь моральної шкоди у розмірі по 2500грн. з кожного.

Згідно ч.1 ст.84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Приймаючи до уваги вищевикладене та враховуючи що рішення на користь ОСОБА_1 не прийнято, суд, на підставі ч.1 ст.84, ч.1 ст.88 ЦПК України, вважає необхідним відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 академії управління персоналом, Харківського інституту ОСОБА_2 академії управління персоналом про стягнення з ОСОБА_2 академії управління персоналом, Харківського інституту ОСОБА_2 академії управління персоналом на його користь витрат на правову допомогу у розмірі по 750грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 84, 88, 209, 212, 213, 215, 218 ЦПК України;

ст.ст. 2, 110, 233, 234 КЗпП України;

ст.ст. 23, 1167 ЦК України;

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 академії управління персоналом про стягнення з ОСОБА_2 академії управління персоналом на його користь недоотриману заробітну плату у розмірі 12219,17грн., невиплачену компенсацію за невикористану відпустку за час роботи на посаді заступника директора з навчальної роботи у розмірі 9467,98грн., моральної шкоди у розмірі 2500грн., витрат на правову допомогу у розмірі 750грн., про стягнення з Харківського інституту ОСОБА_2 академії управління персоналом на його користь невиплачену компенсацію за невикористану відпустку за час роботи на посадах професора кафедри та викладача кафедри соціально-гуманітарних дисциплін у розмірі 20472,90грн., стягнення утриманої суми з його заробітної плати у розмірі 4955,46грн., моральної шкоди у розмірі 2500грн., витрат на правову допомогу у розмірі 750грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ Г.М. САВЧЕНКО