Справа № 2-299/10
Провадження № 2-299/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2010 р. Заводський районний суд м.Миколаєва у складі головуючого судді Павлової Ж.П., секретаря Іваненко Г.В., представників :позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та третіх осіб Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори та приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання заповіту не дійсним, та по зустрічній позовній заяві ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та третьої особи Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ

22.11.2007року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 та третьої особи Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори про визнання заповіту не дійсним.

В заяві позивач посилалась на те, що з 1975 року перебула в шлюбі із ОСОБА_6, який 26.05.2007р. помер. Після його смерті залишилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину від 02.07.2002р.

У лютому 2004 р. ОСОБА_6 тяжко захворів, з лютого 2007 р. по 26 травня 2007р. знаходився на лікуванні в Миколаївській обласній лікарні з діагнозом хронічний мелілікоз ст.бластного криза. Стан її чоловіка був крайнє тяжким, він погано себе почував, був емоційно подавлений, мав підвищене самонавіювання, мало цікавився повсякденним життям.

В квітні 2007р. вона дізналась, що ОСОБА_6 , знаходячись в лікарні оформив заповіт на належну йому квартиру АДРЕСА_1 ,на її імя та на імя відповідачки.

Посилаючись на те, що її чоловік ОСОБА_6 довгий час тяжко хворів , знаходився на лікуванні , у зв*язку з чим не міг в повній мірі керувати своїми діями , просила визнати вищевказаний заповіт від 12.04.2007 року на підставі положення ч.1 ст.225 КЦ України не дійсним.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Проти задоволення зустрічної позовної заяви заперечували та просили відмовити в її задоволенні.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_3 не визнали, посилаючись на їх недоведеність та необгрунтованість. Свої зустрічні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Третя особа, приватний нотаріус ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги позивачки не визнав, пояснивши, що ним 12.04.2007р. було проведено посвідчення заповіту ОСОБА_6 у відповідності до діючого законодавства. Він завжди проводить бесіду з особою, яка бажає посвідчити заповіт на предмет її орієнтування у просторі та дієздатності. Таку бесіду він провів із ОСОБА_6 і ніяких сумнівів у нього відносно його дієздатності не викликало. У зв'язку із хворобою ОСОБА_6,

посвідчення заповіту було здійснено в Обласній лікарні.

Представник Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори в судове засідання не, з"явився.

Вислухавши пояснення сторін, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, та висновок амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 15.03.2010р. суд приходить до наступного.

ОСОБА_6 належала квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.07.2002р.

З 1975 року ОСОБА_6 знаходився в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3

Відповідно до довідки Миколаївської обласної лікарні від 22.01.2008р., ОСОБА_6 з лютого 2004 року знаходився на обліку в лікарні із діагнозом «Хронічний «Мієлолейкоз», періодично проходив лікування у відділенні гематології та знаходився на постійному стаціонарному лікуванні у відділенні із 11.03.2007 по 26.05.2007р. (до дня смерті). Являвся інвалідом 1 групи.

26.05.2007р . ОСОБА_6 помер.

В період знаходження в Миколаївській обласній лікарні 12.04.2007р. , приватним нотаріусом Миколаївського міського

нотаріального округу ОСОБА_7 було проведено посвідчення заповіту ОСОБА_6 на належну йому квартиру АДРЕСА_1 на імя ОСОБА_3П.(дружини) та ОСОБА_4І.( рідної сестри) в рівних частках.

Відповідно до показань в судовому засіданні свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, судом встановлено, що будь- яких психічних розладів здоров'я у ОСОБА_6 не було. Дійсно ОСОБА_6 був дуже хворим, в останні дні життя говорив тихо, але зрозуміло, вів себе адекватно, знав, ще його хвороба є невиліковною, але був оптимістичним.

Такі ж показання дав суду лікар ОСОБА_11, який проводив лікування ОСОБА_6 в Миколаївській обласній лікарні з 11.03.2007 по 26.05.2007р. (до дня його смерті), спілкувався з ним до останніх його хвилин життя та підтвердив, що порушень психіки у нього не було. Про посвідчення заповіту він йому повідомив сам, оскільки знав про кінцевий результат своєї хвороби та готувався до нього.

Вищевказані показання свідків підтверджуються висновком амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи №142 від 15.03.2010 року, відповідно до якої встановлено, що ОСОБА_6, психічним захворюванням на протязі свого життя не страждав і в період оформлення заповіту 12.04.2007р. у нього відсутні були ознаки психічного розладу.

ОСОБА_6 в період часу, до якого відноситься оформлення заповіту (12.04.2007р.) міг в повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними, розуміти правові та майнові наслідки. Якої-небудь інформації про прихильність ОСОБА_6 до підвищеної навіюваності не виявлено. В період оформлення та підписання заповіту 12.04.2007р. у ОСОБА_6 були відсутні ознаки розгубленості та стресу, його дії носили ціленаправлений, продуманний характер.

Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в судовому засіданні показали, що дійсно хвороба ОСОБА_6була тяжкою.При його відвідуванні ними в лікарні говорив він тихо, деякий час незрозуміло, але розмовляли з ним і про заповіт і на різні теми, при цьому думки його були ясними, ум тверезим, робив він все сплановано.

Оцінивши всі докази в їх сукупності, суд вважає, що ОСОБА_6 посвідчив заповіт на ім"я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебуваючи в здоровому глузді, при пам"яті, під час посвідчення заповіту був дієздатним, розумів значення своїх дій та керував ними. Його внутрішня воля та волевиявлення було направлено на посвідчення такого заповіту, і тому відповідно до положення ст.225 ЦК України в задоволенні позову ОСОБА_3 слід відмовити, оскільки її позовні вимоги свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_4про визнання за нею права власності на 1/2 частини квартири , то він задоволенню також не підлягає, виходячи із наступного.

Після смерті ОСОБА_6 третьою Миколаївською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 447/2007 за заявою ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Відповідно до п.23 Постанови №7 Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Лише в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа має право звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином на підставі вищевикладеного, суд вважає, що в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 слід відмовити, оскільки це є компетенцією нотаріальної контори.

На підставі ст. 79 , ст. 81 ЦПК України на користь держави підлягають стягненню з позивачки судові витрати в сумі 239 грн.66 коп.

Керуючись ст.ст. 10,60,212-215 ЦПК України , суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь держави 239 грн.66 коп. судового збору.

Рішення вступає в законну силу через 10 днів з дня його проголошення.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду через Заводський районний суд, визначеному ст.ст. 294, 295 ЦПК України.

Суддя: Ж.П.Павлова