Дніпровський районний суд м.Дніпродзержинська
Справа №2-102/2010
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2010 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі головуючого - судді Байбара Г.А.

при секретарі Білицькій О.М.,

за участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпродзержинську цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до держави України та Президента України «про захист власності»,

ВТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в своїх інтересах та, згідно довіреності, в інтересах позивача ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом про захист власності до держави України та Президента України, в якому просить: встановити право власності на грошові кошти, забезпечені золотом, на рахунках Ощадбанку у неї - позивачем в сумі 676721,06 грн. та у її довірителя в сумі 594033.04 грн.. а всього 1270754,10 грн.; обов'язати відповідача виконати гарантійні зобовязання по збереженню власності, в реальній величині її купівельної здатності, і повернути її їм із незаконного володіння, за першою вимогою, для неї - позивачки 638824,68 грн. та для її довірителя в сумі 560767,19 грн., а всього 1199591 87 грн.; зобов'язати відповідача виплатити їм солідарно 100000 грн. грошового виразу заподіяної моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначено, що ще за часу існування СРСР, у Дніпродзержинській філії №8331 Ощадного банку України в м. Дніпродзержинську на її - позивача рахунку №39207 знаходилося 713,17 карбованців, на рахунку №45944 - 6401,1 крб., на рахунку 308822 - 3000 крб., на рахунку №18331 - 5375.73 крб.. а також по спадкуванню після смерті матері ОСОБА_3, в філії 3293/028 на рахунку №11561 знаходилося 4347,32 крб., №07900482 -5942,50 крб. Всього у неї було 25 779.85 крб. СРСР. На рахунках її довірителя - ОСОБА_2 в Дніпродзержинській філії Ощадного банку №3293/050 і 3293/028 до 1992 року знаходилося три рахунки: №07900891 на 17327,76 крб., №18872 на 1302,07 крб., № 07900878 на 4000 крб. Всього на рахунках її довірителя було 22629,83 карбованці СРСР. Згідно Указу Президента СРСР від 21.03.1991 року вклади були збільшені на 40% і її вклади становили 36091,79 крб. , а вклади її довірителя - 31681,76 крб. У зв'язку з тим, що гроші забезпечувалися золотом і активами державного банку, величина її власності в еквіваленті до банківського золота , при вартості золота 8 крб. за 1 грам, становила 4511,473 грамів золота 999 проби. У її довірителя величина власності в золотому еквіваленті становить 3960,220 золота 999 проби. Зараз вартість золота 150 грн. за 1 грам. Тому реальна вартість власності на рахунках банку у неї позивачки дорівнює 4511,473 х 150 = 676721.06 грн., а на рахунках її довірителя - 3960,220 х 150 = 594033,04 грн. Відповідачем 21.11.1996 року, в порушення вимог ст. 22 Конституції України, був прийнятий та введений в дію Закон України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», згідно якого відповідач за позовом компенсував 1,05 гривні за кожний карбованець на рахунках банку, але не виконав вимог ст. 2 Закону в частині зберігання реальної величини власності. Розмір компенсації склав для неї - позивачки 36091,79 крб. х 1,05 = 37896,38 грн.; у довірителя - 31681,76 х 1,05 = 33265,848 грн. Зазначені суми компенсації були зараховані на позабалансові рахунки банку. Загальна сума позовних вимог матеріального збитку дорівнює різниці між величиною власності та нарахованою компенсацію, що становить суму: для неї - позивачки 676721,06 грн. - 37896,38 грн. = 638824,68 грн., її довірителя - 594033,04 грн. -33265,85 грн. = 560767,19 грн., а всього 1199591,87 грн. До зазначеної суми позивачка просить добавити величину заподіяної моральної шкоди, що в грошовому виразі становить 100000 грн. (50000 грн. для неї та 50000 грн. для довірителя), тому загальна величина позовних вимог становить: для неї - 638,824,68 грн. + 50000 грн. = 688824,68 грн., для її довірителя - 560767,19 + 50000 = 610767 грн. Всього 1299591,87 грн. Заподіяна моральна шкода виразилася: в порушенні права власності і заподіянні збитку втраченої вигоди від отримання відсотків за користування їх власністю, згідно договору зберігання коштів; в порушенні права, наданого отримувачам послуг банку; в погіршенні відносин з оточуючими людьми та родичами; в порушенні права на достатній життєвий рівень для них і їх сім'ї. Відсутність грошей не дозволяє забезпечити нормальний сімейний уклад життя Вважає, що відповідач, перешкоджаючи в користуванні власністю, грубо порушує вимоги ст. 24, 41, 68 Конституції України, ст. 1 Протоколу 1 Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод».

За ініціативою суду, згідно ст. 170 ЦК України та роз'яснень Верховного Суду України від 15 березня 1999 року № 1-5/117, до участі в розгляді справи в якості співвідповідачів, які мають представляти Державу Україну, були залучені Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» та Державне казначейство України. До участі у розгляді справи також була залучена адміністрація президента України, яка представляє інтереси Президента України.

Позивач ОСОБА_2, позов в інтересах якої, згідно довіреності, був заявлений її матір'ю - ОСОБА_4, в судове засідання не з'явилася, а надала суду клопотання про розгляд справи без її участі.

Представник Державного казначейства України в судове засідання не з'явився, направив суду заперечення проти позову з клопотанням про розгляд справи без представника Державного казначейства України.

Представник Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» ОСОБА_5 (згідне двох довіреностей) в судове засідання не з'явився, направив на адресу суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника ВАТ «Ощадбанк».

Представник Президента України, за довіреністю Адміністрації Президента України, - ОСОБА_6 в судове засідання не з'явивилася, направила на адресу суду заперечення проти позову з клопотанням про розгляд справи без участі представник Президента України.

Згідно ч.2 ст. 58 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності позивача ОСОБА_7 та представників відповідачів, які заявили про це клопотання.

В судовому засіданні позивач підтримувала заявлений нею позов, та надала суду пояснення аналогічні обґрунтуванню позовної заяви. Просила суд задовольнити її позов стягнувши на її користь та на користь її дочки зазначені в позові суми коштів.

Вислухавши позивача, вивчивши письмові заперечення на позов відповідачів та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що в Дніпродзержинському відділенні Ощадного банку СРСР № 8331 та філіях Дніпродзержинського відділення Ощадного банку СРСР №3293/028, № 3293/050 до 02.01.1997 року були відкриті рахунки на збереження грошових внесків позивачки -ОСОБА_2, її матері ОСОБА_3 та її дочки - позивачки ОСОБА_7.

Згідно долучених до справи копій ощадних книжок, на рахунку ОСОБА_4 №39207 знаходилося 713,17 карбованців, на рахунку №45944 - 6401,13 крб., на рахунку 08822 - 3000 крб., на рахунку №18331 - 5375,73 крб.

В філії Дніпродзержинського відділення Ощадного банку СРСР 3293/028 на рахунку матері ОСОБА_4 - ОСОБА_8 №11561 знаходилося 4347,32 крб., на рахунку №07900482 - 5942,50 крб. ОСОБА_3 за життя зробила заповідальне розпорядження по вкладах в установах Ощадного банку СРСР, заповідаючи свої внески ОСОБА_9, що підтверджується завіреними Філією - Дніпродзержинське відділення №3293 Державного ощадного банку України копіями цих розпоряджень за вих. № 1080 від 09.04.2009 року, долученими до справи.

В філії Дніпродзержинського відділення Ощадного банку СРСР №3293/050 на рахунку позивача ОСОБА_2 №07900891 до 1992 року знаходився вклад - 17327,76 крб.; на рахунку № 07900878 - 4000 крб.; на рахунку №18872 в філії 3293/028 знаходилося 1302,07 крб., Всього на рахунках ОСОБА_7 було 22629,83 карбованці СРСР.

На всі зазначені вище грошові заощадження позивачів поміщенні в установи колишнього Ощадного банку СРСР до 02.01.1992 року були відкриті компенсаційні рахунки, підтверджується долученими до справи їх копіями. Компенсаційні рахунки по заощадженням ОСОБА_8 були відкриті, згідно заповідальних розпоряджень, на ім'я ОСОБА_1.

Як стверджує позивачка ОСОБА_4, вона зверталася до установ Ощадного банку України який є правонаступником Ощадного банку СРСР, з вимогами повернути її заощадження які б відповідали тим, що неню були внесені до Ощадного банку СРСР, але їй в цьому було відмовлено.

Частина 1 ст. 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У відповідних частинах статті 384 Цивільного кодексу (введеного в цю з 1.01.1964 року) зазначено, що громадяни можуть зберігати кошти в державних трудових ощадних касах та інших кредитних установах, розпоряджатися вкладами... Держава гарантує таємницю вкладів, їх збереження і видачу за першою вимогою вкладника.

Правовідносини щодо банківського вкладу та банківського рахунку регулюються статтями 1058 - 1076 Цивільного кодексу України (2004 року).

Згідно частини 3 ст. 39 Закону України №872-ХХІІ від 20.03.1991 року «Про банки та банківську діяльність», чинного до січня 2001 року, «України гарантує збереження вкладів і цінних паперів громадян в Ощадному банку України та їх видачу вкладникам на першу вимогу».

Відповідні положення Закону України №537/96 від 21.11.1996 року «Про державні гарантії

відновлення заощаджень громадян України» передбачають:

«стаття 1. На підставі цього Закону встановлюється зобов'язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР (...), що діяли на території України ...

Стаття 2. Держава зобов'язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію у встановленому порядку.

Стаття 3. Встановити, що заощадження громадян, зазначені у частині першій статті 1 цього Закону, відновлюються у співвідношенні 1 карбованець заощаджень на 1,05 гривні за станом на 1 жовтня 1996 року.

Стаття 6. Компенсація громадянам України втрат від знецінення грошових заощаджень проводити… за рахунок Державного бюджету України починаючи з 1997 року.

Стаття 7. Заощадження повертаються поетапно, залежно від віку вкладника, суми вкладу, інших обставин, у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік.

Перелік груп вкладників і черговість виплат проіндексованих грошових заощаджень, а також обсяг виплат згідно із статтею 8 цього Закону у межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Стаття 8. У разі смерті вкладника спадкоємці ... можуть .. одержати частину проіндексованого вкладу для організації похорону ..., сума якої визначається Кабінетом Міністрів України».

Категорії осіб, що мають право на виплату частини проіндексованих вкладів внесених до 2 січня 1992 року, розмір та умови виплати вкладів визначалися постановами Кабінету Міністрів України, в тому числі: №1210 від 31.10.1997 року; №825 від 8.06.1998 року; №457 від 25.03.1999 року; №817 від 17.05.2000 року, №275 від 26.03.2001 року, №471 від 05.04.2002 року, №664 від 29.07.2005 року, №1 від 09.01.2008 року, №481 від 20.05.2009 року.

Відповідно до зазначених вище нормативних актів позивачка ОСОБА_4 отримала зі своїх компенсаційних рахунків (в тім числі і по вкладах її матері ОСОБА_8М.) кошти в сумі 618,30 грн., а позивач ОСОБА_7 - 502,53 грн., що підтверджується копіями компенсаційних рахунків долучених до справи. В судовому засіданні позивачка ОСОБА_4 підтвердила також, що у 2009 році вона також отримала зі свого компенсаційного рахунку 1000 грн.

В своєму позові позивачка ставить питання про повернення їй не компенсаційних сум проіндексованих вкладів, відповідно до Закону «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», а про повернення грошової суми в національній валюті держави України - гривні, еквівалентній сумі вартості золота на час звернення до суду, вага якого вираховується шляхом множення сум вкладів в карбованцях СРСР на вартість одного грама золота, що становить 8 крб. за 1 гр., за мінусом суми коштів нарахованих по компенсаційних рахунках.

При цьому позивачка в своїх підрахунках бере чомусь до уваги суми вкладів збільшені, відповідно Указу Президента СРСР від 21.03.1991 року, на 40%, у зв'язку з їх знеціненням (інфляцією карбованця), а не ті суми коштів які вносилися на ощадні рахунки з нарахованими процентами.

Статтею 1 Протоколу до Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» передбачено: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів..».

В Остаточній У хвалі Європейського суду з прав людини у справі Гуйдук та інші проти України від 2 липня 2002 року, з посиланням на раніше прийняті судом рішення, зазначено, що наведена вище Стаття 1 Протоколу не встановлює для держав загального обов'язку щодо проведення систематичного індексування заощаджень для виправлення згубних наслідків інфляції та збереження купівельної спроможності вкладених коштів.

Згідно із Законом України №537/96, держава свідомо і добровільно зобов'язалася «забезпечити збереження та відновлення реальної вартості розміру вкладів .... згідно з відповідними положеннями» (стаття 2), за умови, що виплата компенсації здійснюватиметься «поетапно залежно від, віку вкладника, суми вкладу, інших обставин» (стаття 7). При цьому держава ніколи не брала на себе зобов'язання виплатити громадянам їхні проіндексовані вклади в повному обсязі за один раз.

На думку суду, позивачі є власниками своїх початкових вкладів в карбованцях колишнього СРСР. Проте ці суми вкладів надзвичайно знецінені через інфляцію, і на даний час позивачі отримали з компенсаційних рахунків суму коштів, що перевищує суму цих знецінених вкладів в карбованцях СРСР.

Ні законодавством колишнього СРСР, ні законодавством України не передбачалося забезпечення купівельної спроможності заощаджень, а також не гарантувалося збереженні купівельної спроможності заощаджень пропорційно вартості золота.

Згідно Довідки Державної скарбниці України Національного банку України від 14.04.2009 року вих. № 21-118/1440, витребуваної за клопотанням позивача, в період 1991 - 1992 років Національний банк України не встановлював офіційний (обліковий) курс банківських металів Згідно Закону України «Про Національний банк України» офіційне співвідношення між гривнею та золотом або іншими дорогоцінними металами не встановлюється (а.с.76).

Суми, які відповідають проіндексованій згідно Закону №537/96 вартості вкладів (компенсаційні рахунки), не існували до індексування, а тому не можуть вважатися власністю позивачів.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивачам має бути відмовлено в задоволенні позову в частині встановлення права власності на грошові кошти, забезпечені золотом, рахунках Ощадбанку у неї - позивачки в сумі 676721,06 грн. та у її довірителя в сумі 594033,( грн., а всього 1270754 10 грн. та зобов'язання відповідача виконати гарантійні зобов'язання збереженню власності, в реальній величині її купівельної здатності, і повернути її їм із незаконного володіння, за першою вимогою, для неї - позивачки 638824,68 грн. та для довірителя в сумі 560767,19 грн., а всього 1199591,87 грн.

Відповідно ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Суд не вбачає будь яких неправомірних рішень чи діянь зі сторони відповідачів у справі по відношенню до позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а тому в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди також має бути відмовлено.

Відповідно п.37 ч. 1 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито», позивачі звільені від сплати судового збору у справі.

Керуючись статтями 8, 10, 11, 60, 158ч.2, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 де Держави України та Президента України «про захист власності».

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги, через суд який його ухвалив, з направленням копії скарги до суду аперяційної інстанції.

Суддя Байбара Г.А.