Апеляційний суд Житомирської області
УХВАЛА

Іменем України

26 квітня 2010 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Микитюк О.Ю.

суддів Старовойта Г.С., Омельчука М.І.

при секретарі Сапінській Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ комерційний банк „ПриватБанк" про захист прав споживача

за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ПАТ комерційний банк „ПриватБанк"

на заочне рішення Романівського районного суду від 18 січня 2010 року,

встановила:

У вересні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив зобов'язати відповідача зменшити процентну ставку по кредиту з 30% до 15%, а також зарахувати переплату в розмірі 1301 грн. на місяць в погашення тіла кредиту. В подальшому двічі уточнював свої вимоги і просив визнати незаконним збільшення відповідачем процентної ставки за користування кредитом по кредитному договору від 14.01.2008 року з 15% річних до 25% річних з 14.06.2008 року та до 30% річних з 01.02.2009 року; визнати недійсною з 09.01.2009 року умову пункту 8.9 кредитного договору; зобов'язати відповідача зарахувати незаконно нараховані відсотки за 2008 та 2009 роки в сумі 24000грн. як погашення тіла кредиту; зобов'язати відповідача надати новий план розрахунків по кредиту; покласти на відповідача витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 118 грн. та витрати на отримання юридичної допомоги в розмірі 10000 грн.

Заочним рішенням Романівського районного суду від 18 січня 2010 року позов задоволено частково. Визнано незаконним підвищення відповідачем процентної ставки за користування кредитом за кредитним договором від 14.01.2008 року з 15% до 25,08% та до 30%. Визнано недійсною з 09.01.2009 року умову пункту 8.9 кредитного договору щодо такої події як ненадання позичальником згоди на зміну відсоткової ставки, що дає ПАТ комерційний банк „ПриватБанк" право вчинити дії, передбачені пунктом 8.9 вказаного договору. Зобов'язано відповідача надати позивачу новий план розрахунків. Стягнуто з ПАТ комерційний банк „ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 118 грн. В решті вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині відмови йому в позові і ухвалити нове рішення про зарахування незаконно нарахованих відсотків за 2008 та 2009 роки в сумі 24000грн. як погашення тіла кредиту та про стягнення з відповідача на його користь 10000грн. витрат на правову допомогу. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

В апеляційній скарзі ПАТ комерційний банк „ПриватБанк" просить скасувати рішення в частині задоволення позову і ухвалити нове рішення про відмову в позові. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що 14 січня 2008 року між сторонами укладений договір про іпотечний кредит на отримання кредитних коштів в сумі 80000грн. із сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 15 % річних. Пунктом 8.9 даного договору визначено, що банк має право змінити відсоткову ставку в сторону збільшення у випадку поточних коливань відсоткових ставок за вкладами та кредитами та/або змінами у грошовій кредитній політиці НБУ; підвищення ставок за кредитами у відповідній валюті (по статистиці НБУ); підвищення ставки більше ніж на 3 відсоткових пункти за бланковими кредитами „овернайт" НБУ з дати укладення договору чи останнього перегляду відсоткової ставки.

Листом від 26.06.2008 року відповідач повідомив ОСОБА_1 про підвищення відсоткової ставки з 14.08.2008 року, а листом від 25.12.2008 року - про підвищення відсоткової ставки з 01.02.2009 року.

Пунктом 3.5 „Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" (надалі Правила), затверджених Постановою Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, банкам надано право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).

Відповідно до ч.5 пункту 3.4 зазначених вище Правил, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках, а тому банк повинен навести математичну залежність між запропонованим розміром ставки до розміру ставки Національного Банку України (надалі НБУ), а також обґрунтувати збільшення процентної ставки.

Як вбачається зі змісту кредитного договору та листів, банк не навів математичної залежності між запропонованим розміром ставки до розміру облікової ставки НБУ та не обґрунтував збільшення процентної ставки.

Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" від 12.12.2008 року внесені зміни до ст. 55 Закону України „Про банки і банківську діяльність" та доповнено Цивільний кодекс України ст.1056-1 ЦК України. Вказані зміни набули чинності з 09 січня 2009 року.

Відповідно до ст. 1056 -1 ЦК України встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано визнав незаконним підвищення відсоткової ставки, визнав частково недійсним пункт 8.9 кредитного договору, та зобов'язав відповідача надати позивачу новий план розрахунків після перерахування відсоткової ставки до 15 % річних.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З ксерокопій наданих ОСОБА_1 квитанцій не вбачається, що сплачувались саме відсотки і що розмір переплати становить саме24000 грн. Як свідчать письмові матеріали справи та аудіозапис судового засідання від 18.01.2009 року, із клопотанням про витребування від ПАТ комерційний банк „ПриватБанк" відповідного розрахунку позивач та його представник до суду не зверталися.

Витрати на правову допомогу підлягають стягненню лише у тому випадку, коли їх сплата підтверджена відповідними фінансовими документами. Складена ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розписка від 21 липня 2009 року (а.с.59) не є фінансовим документом, який передбачений Законом України „Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні".

Отже, рішення суду про відмову в задоволенні решти вимог є правильним. Рішення ухвалено із дотриманням норм матеріального та процесуального права і залишається без змін. Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 314, 315, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ПАТ комерційний банк „ПриватБанк" відхилити.

Залишити без змін заочне рішення Романівського районного суду від 18 січня 2010 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання законної сили.

Головуюча:

Судді: