Справа № 2-80/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2010 року Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючого судді Музичук Н.Ю.

при секретарі Радюк Ю.Ю.

за участю адвоката СуріковоїС.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання заповіту :ним та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про усунення від права на спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

В березні 2008 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_10 визнання заповіту ОСОБА_11, посвідченого 27 травня 2005 року державним нотаріусом Другої нської державної нотаріальної контори за реєстровим №2-1180 на користь ОСОБА_10, недійсним.

В позовній заяві зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його матір ОСОБА_11, після її смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1. У встановлений законом :н він звернувся в Другу Рівненську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, де йому вмили про існування заповіту вчиненого його матір'ю 27.05.2005 року на ім'я племінника ОСОБА_10 Вважає такий заповіт недійсним, оскільки волевиявлення заповідача не могло бути вільним, та відповідати її волі. Із липня 1998 року мати перебувала на обліку в Рівненському обласному центрі психічного здоров'я населення з діагнозом атеросклеротична деменція вираженого ступеню, що підтверджується довідкою №1565 від 31.01.2008 року, Пізніше був встановлений діагноз у вигляді інволюційного параноїду, з приводу чого вона періодично проходила лікування, з приводу чого 13.05.2005 року їй надавалася допомога лікарем-психіатром. Вказані обставини підписання матір'ю заповіту в період хвороби, а також повідомлення матері про те, що квартира після її смерті залишиться двом синам дають підстави для визнання заповіту недійсним.

Письмового заперечення відповідача на позовну заяву суду не надано.

В травні 2008 року в Рівненський міський суд звернувся ОСОБА_10 із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_9 про усунення його від права на спадкування відповідно до положень ч. 5 ст. 1224 ЦК України, де зазначав, що будучи спадкоємцем по заповіту після смерті його баби ОСОБА_11, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, вважає що ОСОБА_2 має бути усунений від права на спадкування після смерті своєї матері ОСОБА_11 з урахуванням тих обставин, що за період проживання бабусі одинокою, хронічно хворою, потребуючою постійного стороннього догляду та матеріальної підтримки із 2003 року відповідач не надавав матері необхідної допомоги і не відвідував її. Усю необхідну допомогу по догляду за бабусею та її похованню здійснювала його сім»я.

Письмового заперечення відповідача на зустрічну позовну заяву суду не надано.

В ході судового розгляду справи ухвалою суду від 03 вересня 2009 року до участі в справі в якості відповідачів-позивачів в порядку ст. 37 ЦПК України залучені правонаступники /спадкоємці/ ОСОБА_10 -ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

Позивач-відповідач ОСОБА_2 та його представник повністю підтримали позовні вимоги в судовому засіданні. Додатково пояснили, що при житті матері ОСОБА_2 були гарною і дружною родиною, мати, спадкодавець, однаково добре відносилась і любила обох своїх синів, сторін в справі, та всіх внуків, про вчинення заповіту на користь внука ОСОБА_10 ніколи не говорила, що викликає сумнів в тому, що такий заповіт вчинений в період стійкого розладу здоров'я вчинений свідомо та відповідає волевиявленню заповідача. Висновком експертизи підтверджується, що заповіт вчинений в період, коли спадкоємець не могла повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, в такому стані вона підлягала визнанню обмежено дієздатною особою в судовому порядку, особа, відповідно ст.37 ч.2 ЦК України, може самостійно вчиняти лише дрібні побутові правочини. З огляду на викладене, посвідчений спадкодавцем заповіт на все її майно не може бути дійсним. Щодо зустрічного позову пояснили, що медичною картою спростовуються доводи позивачів про ухилення від догляду матері, оскільки дружина відповідача в 2004 році та він сам звертались в лікарню за наданням допомоги матері возили матір в лікарню, сім»ї ОСОБА_2 і ОСОБА_3 дружно допомагали матері, не було такого, щоб матері не була надана допомога коли вона її потребувала, доки не стало відомо про заповіт. Такого щоб свідомо ОСОБА_2 не виконував обов'язку по наданню допомоги матері при необхідності такої на підставі досліджених доказів не підтверджено. Вважають відсутніми підстави для задоволення зустрічних позовних вимог за відсутністю доказів про ухилення ОСОБА_2 від надання допомоги спадкодавцеві та відсутністю доказів про те, що спадкодавець була в безпорадному стані і потребувала такої допомоги. Просять відмовити в задоволенні позовних вимог зустрічного позову.

Відповідачі-позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5. в своїх інтересах та в інтересах повнолітніх дітей, та їх представник позовні вимоги про визнання заповіту недійсними не визнали, підтримали зустрічні позовні вимоги. Додатково пояснили, що із 2003 року після смерті чоловіка, батька сторін, спадкодавець проживала фактично одна до дня смерті, вона сама обслуговувала себе в квартирі в побутових потребах, готувала їсти, прибирала та інше, адекватно оцінювала події, не втрачала пам'яті, впізнавала родичів і знайомих, спілкувалася з ними. Станом на час вчинення заповіту сумніву в її дієздатності не виникало ні в родичів ні в нотаріуса, яка в спілкуванні з ОСОБА_11 встановлювала стан її дієздатності. Відповідно Медичної документації на облік з приводу недоумства спадкодавець була поставлена в 2006 році, тоді як на час посвідчення заповіту 27.05.2005 року на обліку із вказаним діагнозом не перебувала. Висновок експертизи про те, що захворювання позбавляло повною мірою, тобто періодично, розуміти значення своїх дій та керувати ними в сукупності із показаннями свідків не може бут підставою для задоволення позовних вимог про визнання заповіту недійсним. Разом із тим, відповідно п.3 Акту посмертної судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_11 потребувала стороннього догляду в силу здоров»я через наявність у неї хвороби, а такий догляд здійснювали вони, зокрема щоденно ОСОБА_3. від надання допомоги спадкоємцеві, яка була в безпорадному стані через похилий вік і фізичний стан. ОСОБА_2 ухиляіся. Таким чином, зустрічний позов просять задовольнити.

Оцінюючи пояснення сторін, досліджені надані суду докази в їх сукупності, в тому числі медичні документи, висновок амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи №150/10 від 02.04.2010 року, показання свідків з боку позивача-відповідача ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, і з боку відповідача-позивача ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22. встановлено обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги первісні та зустрічні до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Встановлено з пояснень сторін, показів свідків, що ОСОБА_11, 1931 року народження проживала із 2003 року одна в належній їй на праві власності АДРЕСА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла в місті Рівному. При житті 27.05.2005 року ОСОБА_11 вчинила заповіт на все своє майно на користь внука ОСОБА_10, який посвідчений державним нотаріусом Другої рівненської держнотконтори Василютою Л.А. за реєстровим за реєстровим №2-1180 Вищезазначений заповіти на день смерті заповідачем не скасовані, не змінені, залишається чинним.

В березні 2008 року в суд звернувся спадкоємець першої черги по закону син спадкодавця ОСОБА_2 з позовом про визнання вищенаведеного заповіту недійсним на підставах, передбачених ст.ст.203,225,1257 ЦК України, посилаючись на те, що заповіт не може бути дійсним через психічне захворювання матері, оскільки згідно ч.2 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до положень ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлено законом, але одна із стрін чи інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ч.1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та/або/ не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осоіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до положень ч.2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особисуд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Із дослідженої судом медичної карти стаціонарної хворої ОСОБА_11 за №379 і медичної карти 2581, встановлено, що заповідачка вперше поставлена на облік та госпіталізована в ЦПЗН у вересні 1998 року з діагнозом «інволюційний параноїд», повторно госпіталізована була через рік із 02.07 по 27.07.1999 року з діагнозом «церебральний атеросклероз, тривожно-дерпресивний синдром», після цього стаціонарно періодично лікувалася з приводу психічних розладів в лютому та в грудні 2001 року, в квітні-травні 2003 року, в травні-червні та в листопаді-грудні 2004 року. Крім того отримувала лікування амбулаторно. Із записів від 11.054.2005 року та 22.04.2005 року вбачається, що стан хворої на той час покращився, почувала себе добре, приймала лікування в домашніх умовах. Пізніше у вересні 2006 року заповідачка була доставлена на прийом до лікаря, відмічено, що стан хворої погіршився, вона потребує стороннього догляду і нагляду, встановлений діагноз атеросклеротична деменція вираженого ступеню.

Відповідно висновків амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи №150/10 від 02.04.2004 року щодо ОСОБА_11 встановлено, .що при виписці заповідачки із лікарні 09.12.2004 року в неї було встановлено діагноз у вигляді атеросклеротичної деменції легкого ступеню, а на прийомі 27.09.2006 року було встановлено діагноз атеросклеротична деменція вираженого ступеню, відмічалась прогредієнтність процесу з урахуванням наявності психічних порушень , характеру хворобливого процессу , стійкості розладів, їх незворотність та прогредієнтність процесу експертна комісія прийшла до висновку, що ОСОБА_11 перебувала на обліку в РОЦПЗН з 1998 року з приводу інволюційного параноїку, з 2001 року з приводу депресивного розладу, і з 2006 року з приводу атеросклеротичної деменції /недоумства/. ОСОБА_11 станом на час складання заповіту 27 травня -2005 року страждала психічним захворюванням /недоумством/, яке позбавляло її здатності повною мірою розуміти значення своїх дій та керувати ними. Загострень хвороби в період з 01.01.2005 року до її смерті не вбачається.

Аналізуючи вищенаведений експертний висновок, суд відмічає суперечність в п.п. 2 і 3 висновку, де зазначається про перебування заповідача на обліку з приводу недоумства із 2006 року та водночас відмічено страждання недоумством на час складення заповіту 27.05.2005 року. В той же час суд приймає до уваги, що категоричного висновку судово-психіатричною експертною комісією про те, що психічне захворювання позбавляло заповідача на час вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними не встановлено.

Допитані в якості свідків з боку відповідача позивача ОСОБА_24, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_20, ОСОБА_21 показали суду, що заповідачка ОСОБА_11 була до останнього часу в здоровому глузді, мала нормальну пам'ять, практично сама собі, за винятком останніх тижнів, готувала їсти та обслуговувала себе, розмовляла, розповідала про своє самопочуття і свої наміри, всіх впізнавала, на все реагувала адекватно. Стосовно проявів психічного розладу заповідачки та перебування її на обліку з цього приводу свідкам невідомо. Крім того, зазначені свідки підтверджували, що фактично повний догляд заповідачки здійснювали ОСОБА_3, його син ОСОБА_10 та їх сім»я. Такого, щоб догляд за матір'ю здійснював ОСОБА_2 вказані свідки та свідок ОСОБА_25 не бачили.

Свідки позивача-відповідача ОСОБА_13 показала, що заповідачка сама себе обслуговувала до останнього часу, відомо що вона була хвора на голову, але пояснити в чому це проявлялось і виражалось вона не змогла, їй відомо, що ОСОБА_2 з дружиною лікували матір та приймали участь в догляді за нею. Свідок ОСОБА_14 стверджувала, що знає про те, що заповідачка була психічно хворою і лікувалась, не спілкувалась із нею, поведінка заповідачки здавалась дивною, бо не неї та ніяк не реагувала. Підтвердила, що обслуговувати могла себе з урахуванням фізичного стану, але «психічно не могла», лікуванням та доглядом за заповідачкою займались ОСОБА_2 та його дружина. Допитана в якості свідка дружина позивача-відповідача ОСОБА_15 показала, що обидва сини доглядали матір, вона однаково всіх любила, була здоровою жінкою, але в неї була депресія, яка проявлялась на старість, особливо в кінці життя, фізично вона була здорово. Разом з тим, показала, що ОСОБА_11 не могла прийняти адекватне рішення щодо заповіту, та за два роки про заповіт нічого не говорила.

Оцінкою показань останніх свідків встановлено, що такі показання в частині психічного стану заповідачки є не конкретизованими, суперечними та сумнівними, не можуть бути прийняті до уваги судом.

Таким чином, враховуючи вищенаведені встановлені на підставі досліджених доказів обставини та зазначені положення чинного законодавства, суд прийшов до висновку про відсутність належних допустимих переконливих доказів, підтверджуючих, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, як і передбчених чинним законодавством підстав до визнання оспореного заповіту ОСОБА_11 недійсним. Позовні вимоги ОСОБА_2 не знайшли доказового підтвердження в суді.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги, суд враховує наступне. Положеннями ст. 1224 ЦК України передбачені підстави для усунення спадкоємців від спадкування. Згідно зазначеної норми закону, не мають права на спадкування вичерпний перелік осіб-спадкоємців, підстави щодо яких визначені в ч.ч.1-5 ст. 1224 ЦК України. Зокрема, згідно ч.3 ст.1224 ЦК України, не мають права на спадкування за законом батьки /усиновлювачі/ та повнолітні діти /усиновлені/ а також інші особи, які ухилялись від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом, а згідно ч.5 цієї норми закону, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялась від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Усунення від права на спадкування за законом, відповідно до частини 5 ст. 1224 ЦК України, здійснюється за рішенням суду за умови, що спадкодавець перебував у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, а спадкоємець умисно ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві.

Оцінкою досліджених вищезазначених доказів, зокрема показів свідків та висновку посмертної судово-. психіатричної експертизи щодо спадкодавця, суд прийшов до висновку, що належними та допустимими доказами доведено, що заповідачка потребувала постійного догляду проте майже до кінця життя сама себе могла обслуговувати в квартирі, а тому в не перебувала в безпорадному стані. Спадкодавець була доглянута переважно сім»єю ОСОБА_3, проте в лікуванні та догляді її приймали участь і другий син позивач-відповідач ОСОБА_2 та його дружина, що вбачається із медичних документів та показів свідків з його боку. Позивачем зустрічного позову не підтверджені переконливими доказами обставини умисного уникнення відповідача ОСОБА_2 від надання допомоги спадкодавцю ОСОБА_11, в тому числі на пропозицію спадкодавця чи позивачів, які взяли на себе такий обов'язок догляду за наявності заповіту матері на користь онука. Не встановлено того, що відповідач, знаючи і усвідомлюючи безпорадність стану ОСОБА_11, ухилявся від надання їй необхідної допомоги.

Таким чином, оцінкою досліджених доказів в сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність передбачених ст..1224 ЦК України підстав для задоволення вимог зустрічного позову про усунення ОСОБА_2 права на спадкування зв'язку із ухиленням спадкоємця від надання допомоги спадкодавцю ОСОБА_11, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Крім того, встановлено, що заповітом спадкодавця ОСОБА_11, посвідченим 27 травня 2005 року державним нотаріусом Другої рівненської державної нотаріальної контори за реєстровим №2-1180 на користь внука ОСОБА_10 охоплене все спадкове майно померлої. Враховуючи наведене, зустрічні позовні вимоги про усунення ОСОБА_2 від спадкування не мають сенсу і правових наслідків через відсутність передбачених законом підстав для визнання заповіту недійсним.

За наведених обставин, будь-яких законних підстав для задоволення зустрічних позовних вимог судом не встановлено, такі не доведені належними допустимими доказами позивача, як того вимагає ч.1 ст.60 ЦПК України.

На підставі викладеного, ст.ст.203,215,225,1233-1235,1257,1224 ЦК України, керуючись ст.ст. 10,11,57-208, 209,212-215,218,223,256,292,294 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним заповіту, посвідченого 27 травня 2005 року нотаріусом Другої рівненської державної нотаріальної контори Василютою Л.А. за реєстровим № 2-1180 на користь ОСОБА_10, відмовити за недоведеністю вимог.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про усунення від права на спадкування відмовити.

Ухвалу Рівненського міського суду від 15 травня 2008 року про забезпечення позову шляхом заборони Другій рівненській державній нотаріальній конторі видачі свідоцтва про права на спадщину по оспореному заповіту на ім'я ОСОБА_10 в спадковій справі на майно ОСОБА_11, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Рівне, скасувати.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд данням в десятиденний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням двадцятиденний після подачі заяви строк апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана і без переднього подання заяви про апеляційне оскарження у строк встановлений для подання цієї заяви.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, до заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у встановлений строк, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скаргу рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Рівненського міського суду Н.Ю.Музичук