Деснянський районний суд міста Києва
Справа № 2-59 2010 рік РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 27 січня 2010 року Деснянський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді ЛІСОВСЬКОЇ О.В. при секретарі - Пархоменко Л.О., Олійник Т.Г. за участю прокурора Холявінської Н.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, про встановлення факту спільного проживання, визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно, - ВСТАНОВИВ: Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи свої вимоги тим, що 05.09.2003 року померла ОСОБА_4, яка перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі в період з 27.01.1973 року по 18.10.1977 року, дітей від шлюбу вони не мали. Після реєстрації шлюбу вони проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1, яка належала позивачу. Оскільки на той час у них не було підстав для постановки на квартоблік для отримання житла, вони вирішили шлюб розірвати, що і було ними зроблено. Але після розірвання шлюбу з 18.10.1977 року і по день смерті ОСОБА_4 вони продовжували проживати однією сімєю, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. 25.07.1986 року ОСОБА_4 отримала квартиру АДРЕСА_1 шляхом вступу до ЖБК "Кристал-16", куди вони вселилися разом і проживали періодично в цій квартирі і в квартирі по вул. Фрунзе. Перший внесок за квартиру і наступні платежі вони також сплачували разом. 29.11.2002 року ОСОБА_4 зробила заповіт на імя позивача на все своє майно. Він був впевнений в тому, що все майно перейде до нього після смерті дружини і не ставив питання під час її життя про визнання за ним права власності на частину спільного майна. Після смерті ОСОБА_4 він, як спадкоємець, звернувся до Пятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де дізнався про існування заповіту ОСОБА_4 від 07.08.2003 року, зробленого на імя її сестер ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_5 вважає, що він, як чоловік, має право на 1/2 частину всього спільного майна, а тому вимушений звернутися до суду з даним позовом, просить визнати частково недійсним заповіт від 07.08.2003 року, складений ОСОБА_4 на імя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а також визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частину будинку з відповідними господарськими спорудами по вул. Калініна, 31 в с. Блощинці Білоцерківського району Київської області. В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 уточнив та доповнив свої позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі, а саме: - встановити факт того, що він та ОСОБА_4 проживали однією сімєю як подружжя без реєстрації шлюбу з 18.10.1977 року по 05.09.2003 року; - визнати частково недійсним заповіт від 07.08.2003 року, складений ОСОБА_4 на імя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом 15 Київської державної нотаріальної контори, в частині 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частини будинку з відповідними господарськими спорудами по вул. Калініна, 31 в с. Блощинці Білоцерківського району Київської області; - визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частину будинку з відповідними господарськими спорудами по вул. Калініна, 31 в с. Блощинці Білоцерківського району Київської області. Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила, що її сестра ОСОБА_4 вирішила скласти заповіт на імя її та сестри ОСОБА_3, а тому вона не згодна з тим, щоб за позивачем було визнано право власності на частину майна. Крім того, зазначила, що ОСОБА_4 з ОСОБА_1 постійно однією сімєю не проживали, а тому підстав для встановлення такого факту немає. На підставі викладеного просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, повністю підтримала пояснення ОСОБА_2, просила в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. Представник третьої особи Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду письмові пояснення, в яких просив розглядати справу у його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають з наступних підстав. Як встановлено при розгляді справи, 05.09.2003 року померла ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.10 т.1). В період часу з 27.01.1973 року по 18.10.1977 року позивач ОСОБА_1 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу та про розірвання шлюбу (а.с.8 т.1). 25.07.1985 року ОСОБА_4 отримала однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 шляхом вступу до ЖБК "Кристал-16", що підтверджується ордером (а.с.9 т.1). Сума пайового внеску становила 7.319 крб. 55 коп. і була сплачена 11.05.1989 року в повному обсязі, що підтверджується довідкою ЖБК від 03.11.2006 року. 26.02.1998 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.13 т.1). 29.04.1998 року ОСОБА_4 отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті 08.05.1977 року її матері ОСОБА_5 та Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 11.12.2001 року. Спадкове майно складається з житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами по вул. Калініна, 31 в с. Блощинці Білоцерківського району Київської області та права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП "Мрія" Острійківської сільської ради Білоцерківського району Київської області, розміром 3.49 в умовних кадастрових гектарах. Як встановлено судом, при житті ОСОБА_4 29.11.2002 року склала заповіт на імя ОСОБА_1 на все своє майно (а.с.12 т.1). Після смерті ОСОБА_4 позивач ОСОБА_1 звернувся до Пятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де йому стало відомо про те, що ОСОБА_4 при житті склала заповіт від 07.08.2003 року на імя своїх сестер ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на все своє майно в рівних долях кожній (а.с.14 т.1). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20.04.2004 року, яке було скасовано ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 05.10.2006 року, встановлено факт перебувананя у фактичних шлюбних відносинах позивача ОСОБА_1 з ОСОБА_4 Заяву ОСОБА_1 було залишено без розгляду, у звязку із необхідністю звернення до суду в порядку позовного провадження на загальних підставах. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.05.2005 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання заповіту від 07.08.2003 року недійсним. Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 23.01.2006 року рішення суду залишено без змін. Після смерті ОСОБА_4 відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Пятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за заповітом від 07.08.2003 року. На даний час Свідоцтво про право на спадщину за заповітом відповідачами не отримано, у звязку із розглядом цивільних справ судами за позовами ОСОБА_1 В своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначає про те, що він з ОСОБА_4 перебував у фактичних шлюбних відносинах з моменту розірвання шлюбу і до дня її смерті (05.09.2003 року), у звязку з чим вважає, що має право на 1/2 частину всього спадкового майна, як на спільне майно подружжя, яке перебувало у фактичних шлюбних відносинах. Так, відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного Кодексу України 2004 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Відповідно до Прикінцевих положень Сімейного кодексу України Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004 року. Таким чином, суд вважає, що до даних спірних правовідносин повинні застосовуватися положення Цивільного кодексу України 1963 року та Кодексу про шлюб та сімю України. Так, КпШС України регулює взаємовідносини, в тому числі поділ спільного майна, лише між подружжям за період перебування їх у зареєстрованому шлюбі. Так, відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядженням цим майном. Як встановлено ст. 158 КпШС України, народження, смерть, одруження, розірвання шлюбу, встановлення батьківства, переміна прізвища, імені, по батькові підлягають реєстрації в державних органах реєстрації актів громадянського стану. Таким чином, судом встановлено, що Кодекс про шлюб та сімю, що діяв до 01.01.2004 року, не надавав юридичного значення фактичним шлюбним відносинам і не передбачав поділ майна між особами, які перебували в такому шлюбі. Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 не перебував у зареєстрованому шлюбі з померлою ОСОБА_4, суд приходить до висновку, що не підлягають задоволенню і його позовні вимоги в частині визнання за ним права власності за частину спадкового майна, як на спільне майно подружжя, так і в частині часткового визнання недійсним заповіту. Судом також не приймаються до уваги посилання позивача на ст. 283 ЦК України (1963 року), оскільки дана стаття та Глава 26 ЦК регулюють питання щодо найому жилого приміщення, а тому не мають відношення до даних спірних правовідносин. Також суд не може прийняти до уваги посилання позивача на п. 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2004 року щодо застосування до його правовідносин книги Шостої ЦК України 2004 року, оскільки спадщина після смерті ОСОБА_4 05.09.2003 року фактично була прийнята її сестрами відповідачками по справі, оскільки вони подали заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори, а також користуються спадковим майном в повному обсязі. Крім цього, відповідно до п. 6 Прикінцевих положень Сімейного Кодексу України Сміейний Кодекс не має зворотної сили і може поширюватись на ті правовідносини, які виникли до набрання чинності даного кодексу і існуватимуть на час початку його дії, тобто на 01.01.2004 року. Оскільки ОСОБА_4 померла 05.09.2003 року, то Положення Сімейного кодексу не можуть бути застосовані до даного спору. Такіж самі норми закріплені і в ст. 58 Конституції України, яка зазначає, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. А тому до даних правовідносин не можна застосувати і норми Закону України "Про власність", який втратив чинність в липні 2007 року. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необгрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, Конституцією України, ст. 22, 158 КпШС України, Прикінцевими та Перехідними положеннями Цивільного кодексу України (2004 року), Прикінцевими положеннями Сімейного Кодексу України, Цивільним кодексом України (1963 року), - ВИРІШИВ: В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення, або протягом 20 днів з дня подачі заяви про апеляційне оскарження, яка подається протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Головуючий: