Справа №№2-7984/2009, 2-1082/2010
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2010 року м.Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Короткого І.П.

при секретарі Бондар І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства «Турбоатом», треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що наказом від

02.07.2009року його було звільнено з роботи у ВАТ «Турбоатом» відповідно до п.2 ст.40 КЗпП України. Позивач вважає, що його звільнення з роботи було проведено з порушенням діючого законодавства. По-перше, не було згоди виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої він є з 2000 року. По-друге, на час звільнення позивач займав посаду старшого майстра дільниці експлуатації кранів цеху 72, яка є керівною посадою, а тому право на його звільнення мав лише генеральний директор ВАТ «Турбоатом», а не його заступник, який фактично видав наказ про звільнення позивача. Позивач просить суд поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні позивач позов підтримав та пояснив, що крім зазначених у позові порушень при його звільненні, не було також ніяких фактичних підстав для звільнення, а саме, невідповідності позивача виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, що перешкоджає продовженню даної роботи. Крім того, зазначив, що при звільненні йому не було запропоновано іншу роботу у відповідача.

Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що звільнення позивача з роботи було проведено у відповідності до вимог законодавства про працю.

Треті особи були повідомлені про час та місце слухання справи, але до суду не з»явились.

Дослідивши докази по справі, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач працював у ВАТ «Турбоатом» старшим майстром дільниці експлуатації кранів цеху 72. Наказом №186-К від 02.07.2009 року заступника генерального директора по кадрам та правовій роботі ВАТ «Турбоатом» ОСОБА_3 позивача було на законній підставі звільнено з займаної посади на підставі п.2 ст.40 КЗпП України у зв»язку з невідповідністю виконуваній роботі, недостатньої кваліфікації, що перешкоджає продовженню даної роботи, з 06.07.2009 року.

Ці обставини підтверджуються копією наказу про звільнення позивача від

02.07.2009року (а.с.4), копією трудової книжки позивача (а.с.8-12), випискою из протокола засідання атестаційної комісії в цеху N272 від 02.06.2009 года (а.с.50), атестаційним листом від 02.06.2009 року (а.с.51), актами від 02.07.2009 року про неможливість перевести позивача на іншу роботу (а.с.93, 122), протоколами про порушення нормативно-правових актів по охороні праці (а.с.94-98), актами про нещасні випадки з працівниками цеху 72 ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (а.с.99-114).

Відповідно до п.2) ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, виявленої невідповідності працівника виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, які перешкоджають продовженню даної работи.

4.2 ст.40 КЗпП України передбачає, що таке звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу.

Факт невідповідності позивача виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, які перешкоджають продовженню даної работи, підтверджуються випискою из протокола засідання атестаційної комісії в цеху №72 від 02.06.2009 года (а.с.50), атестаційним листом від 02.06.2009 року (а.с.51), протоколами про порушення нормативно-правових актів по охороні праці (а.с.94-98), актами про нещасні випадки з працівниками цеху 72 ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (а.с.99-114).

Також судом встановлено, що перевести позивача на іншу роботу у відповідача не було можливості у зв»язку з відсутністю такої работи, що підтверджується актами від 02.07.2009 року про неможливість перевести позивача на іншу роботу (а.с.93, 122), актом перевірки державного інспектора праці від 19.08.2009 року (а.с.59-63).

Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договори з підстави, передбаченої, зокрема, п.2 ст.40 цього кодексу може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Судом встановлено, що позивач є членом Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів, що підтверджується довідкою від

13.10.2009року №29 (а.с.68). Розірвання трудового договору з позивачем було проведено без згоди цієї профсоюзної організації, що було визнано представником відповідача.

У судовому засіданні відповідно до вимог ч.9 ст.43 КЗпП України судом було запитано згоду цієї профсоюзної організації. Відповідно до листа від 05.11.2009 року №38-1 такої згоди дано не було (а.с.74).

Разом з тим, відсутність такої згоди не може бути самостійною підставою для поновлення позивача на роботі.

Так, відповідно до ч.9 ст.43 КЗпП України якщо розірвання трудового договору було проведено без звернення до профспілкової організації, суд запитує таку згоду, і після її одержання або відмови в дачі згоди на звільнення працівника, розглядає спір по суті.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України єдиною підставою для поновлення на роботі є звільнення без законної підстави.

Разом з тим, як було встановлено судом, звільнення позивача було проведено на законній підставі, при наявності фактичної невідповідності позивача виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, які перешкоджають продовженню даної работи.

При цьому суд зауважує, що у відповіді суду профспілкової організації (а.с.74-75) не мається ніякого обгрунтування щодо самої підстави для звільнення позивача, а міститься відмова надати згоду на звільнення позивача лише через порушення самої процедури проведення його звільнення, що є порушенням вимоги ч.8 ст.43 КЗпП України.

При цьому суд також зауважує, що відповідачем приймалися заходи для встановлення факту членства позивача у профспілковій організації, про що свідчать звернення відповідача до профспілкової організації робітників науки, виробництва та фінансів ВАТ «Турбоатом», але відповідь на подання від профспілкової організації не надходила (а.с.53-56).

Також безпідставними є посилання позивача на порушення порядку його звільнення в тій частині, що наказ про звільнення було видано неповноважною особою.

Відповідно до п.4 Порядку прийому, переводу на іншу роботу, звільнення і ведення табельного обліку в ВАТ «Турбоатом», затвердженого 29.01.2009 року, наказ (розпорядження) про розірвання трудового договору (контракту) підписується генеральним директором або заступником генерального директора, якому надано генеральним директором право підпису (а.с.34-35).

Право заступника генерального директора ВАТ «Турбоатом» ОСОБА_3 підписувати трудові договори, угоди та контракти з працівниками підприємства передбачено довіреністю, виданою генеральним директором ВАТ «Турбоатом» ОСОБА_2 02.01.2009 року (а.с.ЗЗ).

Крім того, посада старшого майстра дільниці експлуатації кранів цеху, на якій працював позивач, не входить до Переліку посад керівних працівників ВАТ «Турбоатом», затвердженому наказом генерального директора ВАТ «Турбоатом» від 16.02.2009 року №61-К, накази про звільнення яких підписує особисто генеральний директор. Цим же наказом (п.З) право підпису наказу про звільнення працівників, які не відносяться до номенклатури генерального директора, надано заступнику генерального директора по кадрам та правовій роботі (а.с.36).

Не спростовують висновків суду про законне звільнення позивача з роботи і доводи останього про те, що ніяких порушень безпосередньої ним нормативних документів з охорони праці допущено не було, що у нещасних випадках, які трапились з його підлеглими працівниками, його особистої вини немає.

Так, відповідно до посадової інструкції старшого майстра (майстра) участка експлуатації кранів цеху, якою у своїй роботі керувався позивач, старший майстер (мастер) є безпосереднім керівником і організатором виробництва і праці на дільниці (п.1.1.). Він забезпечує безпечні умови праці працюючим у цеху, та зобов»язаний стежити за виконанням крановщиками та стропальщиками виробничих інструкцій (п.п.2.2., 2.2.5.). Крім того старший майстер (майстер) забезпечує безпечне складування деталей та сборочних одиниць в місцях, відведених для цих цілей (п.2.4.). Також він проводить з персоналом, що обслуговувують крани, розбір випадків порушення охорони праці, забезпечує підлеглих робітників спецодягом та захистними засобами (п.п.2.12. 2.16.) (а.с.125- 128).

Аналіз наданих відповідачем протокола засідання атестаційної комісії в цеху №72 від 02.06.2009 года (а.с.50), атестаційного листа від 02.06.2009 року (а.с.51), протокола про порушення нормативно-правових актів по охороні праці (а.с.94-98), актів про нещасні випадки з працівниками цеху 72 ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (а.с.99-114) свідчить про те, що позивач припускався порушень своєї посадової інструкції, виявляв невідповідність виконуваній роботі та недостатність кваліфікації.

Так, акти про нещасні випадки з працівниками цеху 72 ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 свідцать про незабезпечення позивачем, як старшим майстром дільниці експлуатації кранів, безпечних умов праці працюючим у цеху, безпечне складування деталей. При цьому той факт, що лише при нещасному випадку з ОСОБА_6 позивач зазначений як особа, яка безпосередньо допустила порушення законодавства про охорону праці, факти нещасних випадків з підлеглими позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_7 також свідчать про його невідповідності виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації.

Протоколи про порушення нормативно-правових актів та протоколи засідання комісії по контролю цеху 72 свідчать про не забезпечення позивачем підлеглих працівників спецодягом та захистними засобами.

Тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.Ю, 11, 60, 81, 88, 214, 215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 120 (сто двадцять) гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Заяву про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя

10.02.2010