Справа № 2-5196/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2010 року Рівненський міський суд Рівненської області

у складі:

головуючого судді Денисюка П.Д.,

при секретарі Якимовій В.В.,

з участю представника позивача адвоката ОСОБА_1,

представника відповідача юрисконсульта юридичного відділу філії «Північно-Західне регіональне управління» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Північно-Західне регіональне управління» акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним кредитного договору №545/08-МК від 30 квітня 2008 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3, звернувшись до суду з позовом, просить визнати недійсним кредитний договір №545/08-МК від 30 квітня 2008 року, укладений між ним та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», у відповідності до якого він отримав кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 37524 долари США. Вважає, що укладення кредитного договору про надання коштів в іноземній валюті (доларах США) не відповідає вимогам ЦК України і є підставою для недійсності кредитного договору, оскільки відповідно до ст.524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України, якою згідно ст.99 Конституції являється гривня. Крім того, зазначає, що при видачі кредиту за договором відповідачем не було отримано відповідної індивідуальної ліцензії для надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті та використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задоволити.

Представник відповідача позов не визнав, подав суду заперечення, в яких просив у позові відмовити, оскільки кредитний договір укладений відповідно до вимог чинного законодавства а також зазначив, що ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» має банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями.

Заслухавши сторони, повно та всебічно зясувавши обставини справи та перевіривши їх наявними письмовими доказами, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

З матеріалів справи убачається, що 30 квітня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №545/08-МК, у відповідності до якого ОСОБА_3 отримав кредит в іноземній валюті у сумі 37524 долари США на споживчі цілі зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 15,8% річних (п.п.2.1, 2.2 Договору) на строк до 29 квітня 2011 року.

Дані обставини сторонами не заперечуються.

Однак позивач вважає, що укладення кредитного договору про надання коштів в іноземній валюті (доларах США) не відповідає вимогам ЦК України і є підставою для недійсності кредитного договору.

Як убачається з ч.1 ст.215 ЦК України та п.8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09 листопада 2009 року, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши договір кредиту, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору, у тому числі і щодо предмета договору.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначає, що відповідно до ст. 524 ЦК України, грошові зобовязання мають бути виражені у грошовій одиниці України гривні.

Однак, суд не погоджується з таким твердженням позивача з наступних підстав.

Так, дійсно положеннями статті 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до положень Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (ст.1) надання кредитів в іноземній валюті слід відносити до валютних операцій.

Спеціальне банківське законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті.

Крім того, ч.2 ст.192, ч.2 ст.524, ч.3 ст.533 ЦК України передбачено, що у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом допускається використання іноземної валюти при виконанні зобовязань.

Отже, чинне законодавство передбачає можливість вираження та виконання зобовязань у іноземній валюті, у випадках встановлених законом.

Щодо здійснення кредитних операцій в іноземній валюті, то у відповідача є усі правові підстави для їх проведення, з огляду на таке.

У ст.49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (далі Закон) зазначено, що кредитними операціями є операції, що зазначені в п.3 ч.1 ст.47 Закону, а саме операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 47 Закону передбачено, що операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик банки мають право здійснювати на підставі ліцензії (генеральної чи індивідуальної).

Згідно абзацу 8 ч. 1 ст. 2 Закону, банківською ліцензією є документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність.

З матеріалів справи, а саме з банківської ліцензії № 28, виданої Національним Банком України 30 жовтня 1991 року убачається, що ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» має право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п. п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Відповідно до ч. 3 ст. 49 Закону, операції, визначені пунктами 1-3 частини першої цієї статті (серед яких операції з розміщення залучених коштів в національній та іноземній валюті) належать виключно до банківських операцій, здійснювати, які у сукупності дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію.

Згідно ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет) індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Пунктом «в» ст. 5 Декрету встановлено вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Однак, на даний час, законодавством не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерії їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування.

Пунктом 1.5 Положення НБУ № 843 від 14.10.2004 року визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 рок № 15-93 визначено, що генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальних ліцензій, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Таким чином, спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Чинне законодавство України чітко визначає правомочність банків на підставі банківської ліцензії надавати кредити та бути субєктом кредитних зобовязань.

Крім того, як убачається зі змісту ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагенту і визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Тобто, діюче в Україні законодавство надає право учасникам цивільного обороту вільно, виходячи із власних інтересів, вирішувати, вступати їм у договірні правовідносини або не вступати.

Таким чином, укладаючи кредитний договір з банком саме в іноземній валюті, позивач виходив із найбільш вигідної пропозиції для себе, оскільки відсоткова ставка була нижчою, ніж кредит у гривні. Менша процентна ставка за доларовим кредитом і обумовлювалась тим, що ризик погіршення курсу національної валюти до долару США лежить саме на боржникові.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що права позивача у договірних відносинах порушені не були, підстави для визнання недійсним кредитного договору відсутні, а тому суд прийшов до висновку, що у задоволені позовних вимог позивача слід відмовити.

На підставі ст.ст. 3, 6, 192, 203, 215, 509, 524, 533, 627, 638 Цивільного Кодексу України, Закону України «Про банки та банківську діяльність» та керуючись ст.ст. 3, 10, 31, 36, 57, 60, 77, 88, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_3 до акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Північно-Західне регіональне управління» акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним кредитного договору №545/08-МК від 30 квітня 2008 року відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд шляхом подання протягом 10 днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Головуючий