Ленінський районний суд м. Миколаєва
Справа № 2-3835/2010 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2010р. Ленінський районний суд м.Миколаєва в складі:

головуючого-судді Костюченко Г.С.,

при секретарі- Лейфура Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі та гідності, спростуванні недостовірної інформації,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2010р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі та гідності, спростуванні недостовірної інформації.

Позивач зазначав, що у 2006р. відповідачка звернулася до Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області із заявою про те, що позивач намагався відкрито викрасти у відповідачки мобільний телефон з двома шнурами із застосуванням фізичного насилля, що є злочином.

16.12.2008р. Ленінським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області було винесено постанову про припинення кримінального переслідування в частині раніше предявленого звинувачення, тобто не добуто достатньо доказів вини у скоєнні злочину.

Позивач вказував, що відомості які були викладені у звернення до Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області є недостовірними, містять безпідставні звинувачення та такі , що порочать його честь і гідність.

В звязку з чим позивач просив суд зобовязати ОСОБА_2 спростувати поширену недостовірну інформацію, викладену у заяві до Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області, а саме, що ОСОБА_1 намагався в процесі хуліганських дій, маючи намір на відкрите викрадення чужого майна, із застосуванням фізичного насилля, намагався відкрито викрасти мобільний телефон «Нокія 3250» вартість 2200 грн. з карткою оператора «Джинс» вартість 20 грн., на рахунку якої знаходились грошові кошти у сумі 20 грн. та двома шнурами до телефону, жіночу сумку вартістю 100 грн., в який знаходився гаманець вартістю 250 грн. з грошовими коштами в сумі 300 грн..

Зобовязати ОСОБА_2 спростувати вказану недостовірну інформацію шляхом подачі відповідної заяви до Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області.

У судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги, виходячи з тих же підстав, які вказані в тексті позовної заяви.

Представник відповідачки у судовому засіданні позов не визнав.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши інші докази, суд встановив наступне.

у 2006р. відповідачка звернулася до Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області із заявою про те, що позивач намагався відкрито викрасти у відповідачки мобільний телефон з двома шнурами із застосуванням фізичного насилля, що є злочином.

16.12.2008р. Ленінським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області було винесено постанову про припинення кримінального переслідування в частині раніше предявленого звинувачення, тобто не добуто достатньо доказів вини у скоєнні злочину.

Стаття 34 Конституції України, яка відтворює положення ст. 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини (далі-Конвенція), зазначає, що кожен має право на свободу виявлення поглядів. У свою чергу, Європейський суд по справі „Лігенс проти Австрії- (1986р.) доповнив розуміння цього природного права людини, підкресливши, що: „необхідно відрізняти факти від оціночних суджень. Наявність фактів можливо довести, а правдивість оціночних суджень - ні.

Згідно зі ст. 47-1 Закону України „Про інформацію оціночними судженнями є висловлювання, які не містять фактичних даних. Зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У той же час у п. 2 ст. 10 Конвенції та ч. 2 ст. 34 Конституції України зазначено, що здійснення цих свобод може підлягати обмеженням для захисту репутації або прав інших осіб.

Більш того, враховуючи саме ці положення Конвенції, Європейський суд по справі „ОСОБА_3 і Гійзелс проти Бельгії (1997р.) уточнив, що преса відіграє важливу роль у демократичному суспільстві. Хоча вона не повинна переходити певні межі, зокрема щодо поваги до репутації та прав інших.

Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення до органів державної влади , органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк .

Як зазначено у постанові № 1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація , і вразі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь , проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову , оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, в звязку з безпідставністю позовних вимог.

На підставі ст. ст. 34, 40 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст.ст. 46. 47, 49, Закону України „Про інформацію, керуючись ст.ст. 5, 8, 10, 57, 209, 213 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі та гідності, спростуванні недостовірної інформації відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Миколаївської області в порядку, передбаченому ст. 294 ЦПК України.

Суддя: