Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 2-1350/10
Провадження № -
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23.06.2010м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі

головуючого судді - Парахіної Є.В.,

при секретарі - Салівон В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" про зміну формулювання причини та дати звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за затримку виплати заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ВАТ "Тепловозоремонтний завод" про зміну формулювання причини та дати звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за затримку виплати заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Вказує, що перебував з відповідачем в трудових відносинах з 2004 року, працював на посаді слюсаря. Оскільки в період з квітня по серпень 2009 року та у січні 2010 року ВАТ "ТРЗ" нерегулярно та не в повному обсязі проводило виплату заробітної плати, 25.01.2010 року вирішив звільнитись на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України. Керівництво підприємства відмовилось звільняти його з вказаних підстав, проте він наміру продовжувати трудові відносин не мав. Відпрацювавши 2 тижня, з 08.02.2010 року на роботу не вийшов, а 09.03.2010 року при отриманні трудової книжки дізнався про те, що був звільнений з 09.02.2010 року за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Просить змінити формулювання причини звільнення з "звільнений за прогул без поважної причини, п. 4 ст. 40 КЗпП " на "звільнений за власним бажанням у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, ч. З ст. 38 КЗпП України", дату звільнення з

09.02.2010року на день вирішення справи в суді, стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі на ден звільнення в розмірі 7153 грн. 66 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 3433 грн. 52 коп., компенсацію за затримку виплати заробітної плати в розмірі 17 грн. 48 коп., середній заробітку за час за час вимушеного прогулу, а також відшкодувати моральну шкоду, спричинену незаконним звільненням, в розмірі 10000 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просив позов задовольнити в повному обсязі з наведених в ньому підстав.

Представник відповідача ВАТ "Тепловозоремонтний завод" в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково та пояснила, що ОСОБА_1 дійсно перебував в трудових відносинах з ВАТ "ТРЗ", був звільнений з 09.02.2010 року у звязку з допущеним 08.02.2010 року прогулом. Оскільки вважає, що звільнення ОСОБА_1 проведено законно, вважає, що його позовні вимоги про зміну формулювання причини та дати звільнення є безпідставними та задоволенню не підлягають. У зв'язку з цим просила відмовити і в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час за час вимушеного прогулу. Не заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримка розрахунку, компенсації за затримку виплати заробітної плати. В задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній паті просила відмовити, оскільки в період розгляду справи 10.06.2010 року з ОСОБА_1 проведено повний розрахунок. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено факт її заподіяння внаслідок дій ВАТ "ТРЗ".

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.07.2004 року перебувала в трудових відносинах з ВАТ "Тепловозоремонтний завод", працював на посаді слюсаря-ремонтника 6 розряду ремонтно- виробничого цеху виробничого комплексу № 2.

Згідно наказу ВАТ "ТРЗ" № 61 від 22.02.2010 року ОСОБА_1 звільнений з 09.02.2010 року за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Як пояснив в судовому засіданні позивач ОСОБА_1, з 08.02.2010 року він на роботу не вийшов, оскільки вважав себе звільненим. Він 25.01.2010 року подав до ВАТ "ТРЗ" заяву про його звільнення на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України у зв'язку з порушенням трудового законодавства роботодавцем. Директор відмовився звільняти його з таких підстав, проте він не мав бажання продовжувати працювати на вказаному підприємстві.

На підтвердження вказаних доводів позивач надав суду копію заяви, виконаної від його імені

25.01.2010року з проханням звільнити його у звязку з систематичним порушенням ст. 115 КЗпП України на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі не менше тримісячної середньої зарплати згідно ст. 44 КЗпП України. Вказана заява зареєстрована на ВАТ "ТРЗ"

25.01.2010року за № 50.

Відповідно до пояснювальної записки діловода канцелярії ОСОБА_2 від 25.01.2010 року, вона

о 7-45 год. 25.01.2010 року зареєструвала заяву ОСОБА_1 слюсаря-ремонтника р/механічного цеху, яку він забрав з незрозумілих причин.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що дійсно 24.01.2010 року зареєстрував в канцелярії ВАТ "ТРЗ" сою заяву про звільнення, потім забрав її та пішов на прийом до директора. Після того, як директор відмовився підписувати його заяву, він ішов з території підприємства, виготовив кілька ксерокопій заяви та повернувшись, залишив її у секретаря в приймальні директора заводу.

Допитана в якості свідка начальник відділу кадрів ВАТ "ТРЗ" ОСОБА_3 пояснила, що ОСОБА_1 ані 25.01.2010 року, ані пізніше до відділу кадрів з заявою про звільнення не звертався, зареєструвавши її в канцелярії, забрав та не повернув, у директора не залишав.

Відповідно до акту від 08.02.2010 року, складеного працівниками ВАТ "ТРЗ" начальником ремонтно-механічного цеху ОСОБА_4, начальником відділу кадрів ОСОБА_3, майстром виробничої дільниці ОСОБА_5, ОСОБА_1 - слюсар-ремонтник ремонтно-механічного цеху сьогодні, 08.02.2010 року відсутній на роботі, про причини відсутності ОСОБА_1 не повідомляв.

З пояснювальної записки безпосереднього керівника позивача - начальника ремонтно- механічного цеху ОСОБА_4 від 08.02.2010 року, слюсар-ремонтник ОСОБА_1 08.02.2010 року о 7-30 год. на роботу згідно трудового розпорядку не вийшов.

Вказані обставини ОСОБА_4 підтвердив в судовому засіданні при допиті в якості свідка, пояснивши, що з 08.02.2010 року ОСОБА_1 на роботу не виходив, він на прохання начальника відділу кадрів 09.02.2010 року телефонував йому з проханням з'явитись на роботу та вирішити питання про звільнення, проте він відмовлявся від цього.

Як встановлено в п. 12 Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 не довів факт залишення на ВАТ "ТРЗ" заяви про звільнення, натомість достовірно встановленим є те, що позвач, зареєструвавши свою заяву про звільнення в канцелярії, забрав її і не повертав, суд приходить до висновку про можливість стверджувати, що він фактично відкликав заяву, а тому у керівника ВАТ "ТРЗ" будь-яких правових підстав для його звільнення не було.

Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що з 08.02.2010 року на роботу він не виходив, оскільки в період з 25.01.2010 року відпрацював 2 тижня відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України і вважав свої трудові відносини припиненими, є безпідставними.

Доказів існування поважних причин неявки на роботу 08.02.2010 року позивач ОСОБА_1 не надав. В судовому засіданні не заперечував, що 08.02.2010 року з'являвся на ВАТ "ТРЗ", достовірно з'ясував, що рішення про його звільнення керівництвом не прийнято, при цьому, до роботи не став без будь-яких законних на це підстав

Як встановлено в п. 24 Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Враховуючи викладене, суд вважає доведеним той факт, що 08.02.2010 року ОСОБА_1 допустив прогул.

Разом з тим, як встановлено в п. 22 Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відповідно до ст. 146 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Як встановлено в ході судового розгляду справи, вищевказані положення трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 роботодавцем ВАТ "ТРЗ" дотримані не були.

Так, у ОСОБА_1 не перед вирішенням питання про його звільнення за прогул не пропонувалось надати пояснення щодо причин невиходу на роботу 08.02.2010 року. Крім того, не повідомлявся ОСОБА_1 про засідання профспілкового органу, де вирішувалось питання щодо надання згоди на його звільнення, у звязку з чим він не був та не міг бути присутнім на вказаному засіданні та пояснити про причини відсутності на роботі, з наказом про звільнення ОСОБА_1 не ознайомлений, його копію не отримував, про звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України дізнався 09.03.2010 року при отриманні трудової книжки, і навіть в цей день з наказом про звільнення він ознайомлений не був, як не вжито ВАТ "ТРЗ" заходів до вручення копії наказу поштою.

Крім того, відповідно до актів від 09.02.2010 року та від 10.02.2010 року, складених працівниками ВАТ "ТРЗ" - начальником ремонтно-механічного цеху ОСОБА_4, начальником відділу кадрів ОСОБА_3, майстром виробничої дільниці ОСОБА_5 - ОСОБА_1 в телефонному режимі був запрошений на підприємство для вирішення питання про його звільнення, однак на роботі не з'явився.

Вказані обставини підтвердили в судовому засіданні допитані в якості свідків ОСОБА_4, ним ОСОБА_3 Остання як начальник відділу кадрів пояснила, що керівництво ВАТ "ТРЗ" фактично не мало заперечень проти звільнення ОСОБА_1, але не з тих підстав, на яких він наполягав, й вживались заходи до уникнення звільнення його за прогул.

Таким чином, судом встановлено, що в лютому 2010 року ОСОБА_1 не мав наміру продовжувати трудові відносини, а керівництво ВАТ "ТРЗ" фактично погоджувалось з його вимогами про вільнення.

Незважаючи на вищевикладене, відповідно до протоколу спільного засідання адміністрації ВАТ ТРЗ" та профкому від 22.02.2010 року прийнято рішення дати згоду на звільнення із заводу слюсаря-ремонтника ремонтно-механічного цеху виробничого комплексу № 2 ОСОБА_6 з 09.02.2010 року по ст. 40 п. 4 КЗпП України.

Наказом ВАТ "ТРЗ" № 61 від 22.02.2010 року ОСОБА_1 звільнений з 09.02.2010 року за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України.

При цьому, наказ не містить вказівки на те, коли саме ОСОБА_1 вчинено дисциплінарний проступок у вигляді прогулу, що став приводом до звільнення.

Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що ВАТ "ТРЗ" допущено удами порядок звільнення ОСОБА_1, у звязку з чим, незважаючи на доведеність факту прогулу 08.02.2010 року, звільнення його за п. 4 ст. 40 КЗпП України не може бути визнане законним.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про зміну формулюваня причин та дати його звільнення, ОСОБА_1

Відповідно до змісту позовної заяви ОСОБА_1, він просить змінити формулювання причин його звільнення з "09.02.2010 року, звільнений за прогул без поважної причини, п. 4 ст. 40 КЗпП " на 21.05.2010 року, звільнений за власним бажанням у звязку з невиконанням законодавства про працю, ч. З ст. 38 КЗпП України", посилаючись на порушення ВАТ "ТРЗ" ст. 115 КЗпП України.

Згідно ст. 115 КЗпП Ураїни, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Як вбачається з довідки ВАТ "ТРЗ" № 70-15/463 від 16.03.2010 року, заборгованість ОСОБА_1 з виплати заробітної плати на 16.03.2010 року складає: квітень 2009 року - 1733,36 грн., травень 2009 року - 138,16 грн., червень 2009 року - 1340,46 грн., липень 2009 року - 1873,68 грн., серпень 2009 року - 1657,46 грн., січень 2010 року - 58,91 грн., лютий 2010 року-351,63 грн. Всього - 7153,66 грн.

Листом № 579 від 17.03.2010 року прокурор Ленінського району м. Полтави на звернення ОСОБА_1 повідомив, що по результатам проведеної перевірки встановлено, що з боку керівництва ВАТ "ТРЗ" вбачається невиконання вимог законодавства про працю та систематичного його порушення. Розслідується кримінальна справа відносно генерального директора ВАТ "ТРЗ" за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 175 КК України безпідставна невиплата заробітної плати більш, ніж на один місяць.

Враховуючи викладене, суд вважає доведеним факт порушення трудового законодавства, а відповідно, - обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 про необхідність змін формулювання причин звільнення на "звільнений за власним бажанням у звязку з невиконанням законодавства про працю, ч. З ст. 38 КЗпП України".

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за затримку виплати заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного.

Згідно довідки ВАТ "Тепловозоремонтний завод" № 70-15/463 від 16.03.2010 року, станом на

16.03.2010року загальний розмір заборгованості з невиплаченої заробітної плати ОСОБА_1 складає 7153 грн. 66 коп.

Разом з тим, відповідно до довідки ВАТ "ТРЗ" № 70-15/911 від 18.06.2010 року, станом на

10.06.2010року заборгованість з виплат заробітної плати ОСОБА_1 погашена в повному обсязі.

А тому позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з заробітної плати задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до довідки ВАТ "Тепловозоремонтний завод" № 70-15/463 від 16.03.2010 року середній заробіток ОСОБА_1 становить 1716 грн. 76 коп.

Враховуючи те, що на час проведення повного розрахунку з ОСОБА_1, тобто станом на

10.06.2010року термін затримки розрахунку становить 4 місяця та 1 день, з ВАТ "ТРЗ" на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 6945 грн. 07 коп.

В ч. З ст. 235 КЗпП України встановлено, якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті

Як вбачається з наказу ВАМ "Електромотор" № 64 від 25.05.2010 року, ОСОБА_1 прийнятий на роботу на посаду слюсаря-ремонтника 6 розряду.

Враховуючи викладене, те, що ОСОБА_1 на час розгляду справи судом працює, тобто наявність запису в його трудовій книжці про звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України не стало перешкодою в працевлаштуванні, суд не знаходить підстав для задоволення його позовних вимог та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати" № 2050-111 від 19.10.2000 року (ст. ст. 1, 2) встановлено, що підприємства, установи

і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ст. З вищевказаного Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання

податків і обовязкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення на його користь компенсації частини заробітної плати в звязку з порушенням строків її виплати в сумі 17 грн. 48 коп.

За змістом ст. 237-1 КЗпП України якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, власником або уповноваженим ним органом провадиться відшкодування моральної шкоди.

Так, згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1195 року обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Між тим, позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні не доведено факт заподіяння моральної шкоди внаслідок порушення строків виплати йому заробітної плати відповідачем та звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Враховуючи те, що пд. час судового розгляду справи знайшов підтвердження факт вчинення прогулу позивачем, а звільнення його на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України не призвело до обмеження його трудових прав на працевлаштування на іншу роботу, не надано доказів того, що він зазнав моральної шкоди внаслідок будь-яких дій ВАТ "ТРЗ", суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування завданої йому моральної шкоди є такими, що не підлягають задоволенню.

За змістом статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати; якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплату судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 60, 61, 130, 213-215 ЦПК України, ст. ст. 115-117, 233, 235, 237-1 КЗпП України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" про зміну формулювання причини та дати звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за затримку виплати заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Змінити формулювання причини та дати звільнення ОСОБА_1, вкладене в п. 28 трудової книжки з "09.02.2010 року, звільнений за прогул без поважної причини, п. 4 ст. 40 КЗпП " на "21.05.2010 року, звільнений за власним бажанням у звязку з невиконанням законодавства про працю, ч. З ст. 38 КЗпП України".

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" (р/р 9067 в ПРУ КБ "Приватбанк" м. Полтава, МФО 331401, код ЄДРПО 13962568) на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати в сумі 17 грн. 48 коп., середню заробітну плату за затримку розрахунку в сумі 6945 грн. 07 коп., а всього 6962 (шість тисяч девятсот шістдесят дві) грн. 55 коп.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" на користь держави судовий збір в сумі 69 грн. 62 коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. 00 коп., а всього 189 грн. 62 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Полтавської області через Ленінський районний суд м. Полтави шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням протягом 20 днів після цього апеляційної скарги.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_7