Іванківський районний суд Київської області
Справа №2-305 2010 р.
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 червня 2010 року Іванківський районний суд Київської області, у складі головуючої судді Слободян Н.П., при секретарі Салівон Т.І., з участю позивачки, представника позивачки ОСОБА_1, представника відповідачки ОСОБА_2, в смт.Іванків, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа державний нотаріус ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним та визнання права власності на нерухоме майно

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась з позовом до відповідачки про визнання правочину недійсним та про визнання права власності на нерухоме майно. Позивачка посилається на те, що у її власності перебував житловий будинок в с. Макарівка І Банківського району по вул. Радянській. 44. Будинок був збудований нею та її чоловіком у 1076 році. Чоловік помер 01.10.2000 року. В тому ж році померли її сини ОСОБА_6 та ОСОБА_7. Найближчими родичами для неї залишились онуки та дружини синів.

Маючи поганий стан здоров'я, потребуючи постійного стороннього догляду, позивачка поросила свою невістку відповідачку по справі) здійснювати за нею догляд, пообіцявши, що все своє майно заповість своїм онукам - її синам. Відповідачка на це погодилась, з умовою, щоб був не заповіт, а договір дарування.

Перебуваючи під впливом важких обставин, викликаних віком та станом здоровя . вона не вкрай невигідних умовах уклала договір дарування, за яким подарувала свій будинок в с. Макарівка (Банківського району по вул. Радянській, 44 відповідачці. Договір посвідчений нотаріусом.

Після укладення договору дарування поведінка відповідачки відносно позивачки змінилась, вона перестала здійснювати догляд за нею, до будинку приїхав її син - дідівський ОСОБА_8, який зловживає спиртним, влаштовує сварки, створює нестерпні умови проживання. З цього приводу позивачка неодноразово зверталась до ОСОБА_9 Мала намір переселитись до будинку-інтернату для осіб похилого віку, але знайшла місце доля проживання у с. Обуховичі у родичів.

Позивачка вважає, що договір дарування був укладений нею під впливом тяжкої обставини, на вкрай невигідних умовах, під впливом обману з боку позивачки, яка обіцяла здійснювати догляд за нею., але не зробила цього.

У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові. Позивачка стверджувала, що в

Відповідачка та її представник у судовому засіданні позову не визнали і позивачка пояснила, вона хотіла переписати спадщину на онуків. Прийшла до нотаріуса з відповідачкою. Договір підписувала сама, але не знала, що тільки на відповідачку. Потім вона приходила до нотаріуса, з*ясувала, що хата переписана не на онуків, а на відповідачку, яка названа її дочкою. Дізналася, що хата переписана на відповідачку, коли помер син.

В обгрунтування позову представник позивачки вказував, що 229.12.2004 року був укладений договір дарування. Цей договір був укладений під впливом тяжких обставин, бо позивачка потребувала стороннього догляду. Фактично вона хотіла укласти договір довічного утримання, а був укладений договір дарування. Догляд зі сторони відповідачки не надався, навпаки, були створені сином відповідачки нестерпні умови доля проживання. Вони вважають, що договір був укладений під впливом обману внаслідок тяжких обставин на вкрай невигідних умовах для позивачки, тому просив визнати договір недійсним з моменту укладення. Та визнати право власності на позивачкою.

Відповідачка позову не визнала, і пояснила, що вона була дружиною сина позивачки. 2 роки жила у с. Макарівка. Потім переїхали в Київ. Чоловік помер у 2000 ропі, потім свекор, брала участь у їх похованні. У 2004 році по селу ходили слухи, що хату мас позивачка переписати на 4 онуків. Позивачка ж сказала, що її діти вчаться, тому вона хоче, щоб у її дітей був куток. Позивачка розуміла, що вона робить. Все село знало, що вона хоче хату подарувати дітям. Але оскільки сини навчалися, то щоб їх викликати, треба був час. Позивачка сказала: «Ти їх мати, ти нікуди хату не дінеш». Нотаріус питала, чи вона розуміє, що вона робить. Вона нотаріусу казала, що невістка золота, називала донькою. Вона не заставляла позивачку писати договір дарування. Це була її воля. Сам договір вона забрала аж через рік. Ніколи з позивачкою не сварилась, як могла, так і допомагала. На даний час ніхто в хаті не живе. Син жив у 2008 році ( коли згорів сарай) і в серпні-вересні 2009 році там жив. Ніхто не заперечує проти того, щоб відповідачка продовжувала там жити.

Представник відповідачки, підтримуючи її позицію зазначив, що договір укладений за власним бажанням позивачк5и. якій нотаріусом роз'яснювались наслідки укладення саме цього договору, Але позивачка настояла на своєму. Умов при укладенні цього договору ніяких не було, впливу на позивачку також. Просив у задоволенні позову відмовити.

Третя особа, залучена до участі справі за клопотанням сторін - державний нотаріус ОСОБА_5ГІ. у судовому засіданні пояснила, що 29.12.2004 року вона посвідчила спірний договір між сторонами. Були присутні позивачка і відповідачка. Позивачка була у неї не один раз була: як оформляла спадщину після чоловіка, як дарувала невістці ( золотій дочці, як вона її на той час називала. Випадки дарування невісткам майна за 20 років роботи у неї були тільки 1 чи 2 рази), останній час була ще й онукою. Шукала документи, чітко знала, що «дарственну». Документи запитував і суд не один раз. Договір укладений договір у 2004 році, а звертається лише у 2010 року, пройшло аж 6 років. Вона пояснювала позивачці наслідки дарування, розказувала, як завжди всім, що при укладенні цього договору хата стає не їхня. Текст договору складався нотаріусом. Вони не ставили питання довічного проживання і догляду. Позов не визнає, бо договір дійсний. На день посвідчення договору вона все дуже добре розуміла.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні показав, що він є братом відповідачки. Вони після 2000 року до осені 2009 року постійно приїжджали в село, допомагали по сільському господарству, виконували ремонті роботи, привозили продукти. У 2008 році, коли згорів сарай, також ремонтували. З приводу безпосереднього укладення договору, то він особисто возив позивачку і відповідачку до нотаріуса. Позивачка сама настояла на переписані будинку. Ніхто не наполягав на цьому. Після підписання договору продовжували допомагати позивачці весь час. Ніхто не намагався і не намагається її виселяти з будинку. Позивачка сама виїхала з будинку.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні показав, що він є сільським головою в с. Макарівка з 2006 року. До цього був вчителем у місцевій школі. Будинок до 2006 року позивачка подарувала відповідачці. Постійно у будинку проживав онук позивачки, син відповідачки, який неодноразово порушував порядок, і до нього викликали міліцію. Обставини укладення договору йому не відомі. Один час позивачка збирала документи для оформлення до будинку престарілих, але потім сказала, що поїде до інших родичів в с. Обуховичі.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні показав, що позивачка є бабусею його дружини ОСОБА_11. Вони неодноразово були у спірному будинку. Те, що будинок подарований їх ніколи не цікавило. Коли позивачці стало незатишно у будинку ( через поведінку онука), то вона переїхала звідти до матері дружини. Подарунок будинку - це особиста справа позивачки, але треба було відповідачці здійснювати якийсь догляд. Про обставини укладення договору йому нічого не відомо.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає вимоги позивачки задоволенню не підлягають.

Судом установлено, що 29 грудня 2004 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 житловий будинок, що знаходиться в с. Макарівка по вул. Радянська. 44 Іванківського району Київської області. 04.02.2005 року договір був зареєстрований відповідачкою в БТІ.

Договір дарування посвідчений державним ОСОБА_9 районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (с.1 ст. 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо одна сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Постановою № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» пунктом 19, 20, 23 дані розяснення, які мають відношення до цього спору, зокрема, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. На явність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочин скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Як вбачається із матеріалів справи та змісту пояснень позивачки, остання з приводу підтвердження факту наявності щодо неї обману з боку відповідачки при укладенні договору дарування посилалася на те, що вона хотіла будинок переписати на онуків. Не знала, що переписує на невістку. Зазначене категорично заперечили у судовому засіданні відповідачкою та нотаріусом, що посвідчував договір. Добровільність укладення договору дарування підтвердив у судовому засіданні свідок ОСОБА_10, який безпосередньо возив сторони до нотаріуса. Інші свідки про обставини укладення договору нічого не знають.

Належних доказів про факт обману з боку відповідачки позивачка суду не надала.

В той же час як вбачається із договору дарування, в ньому позивачка власноручно написала своє прізвище і поставила підпис.

Зміст договору дарування, зокрема його вступна частина та пункт 9, містять положення про те, що дарувальник діє добровільно, перебуває при здоровому розумі, ознайомлений нотаріусом з нормами цивільного законодавства, що регулюють укладений договір (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину), що вона усвідомлює свої права та обов'язки по даному договору, не помиляється, тощо.

Про ознайомлення позивачки з умовами договору дарування, та погодження з ними і відсутність претензій, свідчить зміст пункту 12 договору та наявний в ньому підпис дарувальника.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачкою не підтверджено належними та допустимими доказами її вимоги щодо вчинення договору дарування під впливом обману з боку відповідачки чи інших осіб, як і укладення договору під впливом тяжких обставин ( чоловік та син позивачки померла у 2000 році, договір вона уклала у 2004 році, наполягала у нотаріуса саме на укладенні договору дарування на відповідачку) тому позов є безпідставним.

На підставі наведеного, ст. 230, 233, 717, 722 ЦК України, п. 20, 23посмтпанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», керуючись ст. 10,

11,209, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Іванківський районний суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а апеляційна скарга подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя: