АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 1434 Головуючий суддя І інстанції Страхова
Провадження № Суддя доповідач Даниленко В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2010 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Малінської С.М.,

Суддів: Даниленка В.М., Швецової Л.А.,

при секретарі: Білицькій Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 22 січня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що 13 вересня 2008 року відповідач ОСОБА_1 позичив у нього грошові кошти в сумі 10 000 грн., які зобов'язався повернути в строк до 01 січня 2009 року, про що видав йому відповідну боргову розписку.

Однак взятих на себе зобовязань відповідач не виконав і запозичені грошові кошти у визначений сторонами строк позивачу не повернув.

Посилаючись на вказані обставини, позивач ОСОБА_2 просив суд в порядку ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь заборговану грошову суму у вищевказаному розмірі, а також судові витрати, понесені ним по справі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник підтримали заявлені ним позовні вимоги в повному обсязі й наполягали на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_1 заявлених до нього позовних вимог не визнав та заперечуючи проти їх задоволення посилався на те, що 13 вересня 2008 року будь-яких грошових коштів від ОСОБА_2 в борг він не отримував, а наявна в позивача боргова розписка про отримання позики була написана під тиском останнього в звязку з виявленою нестачею грошових коштів та матеріальних цінностей у належному дружині позивача магазині «Комфорт», де він працював.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 22 січня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

Суд стягнув з відповідача на користь позивача існуючий борг за договором позики в сумі 10 000 грн., а також судові витрати, понесені останнім по справі.

Не погодившись із таким рішенням міськрайонного суду, відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог за їх безпідставністю.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, та порушення судом першої інстанції норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що безгрошевість укладеної між сторонами угоди, яка є предметом спору, підтверджується показаннями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, допитаних під присягою в межах кримінальної справи про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за скоєний злочин - привласнення чужого майна в період роботи продавцем - консультантом у магазині «Комфорт», однак суд першої інстанції на вказане належної уваги не звернув, а тому безпідставно задовольнив заявлені позивачем вимоги

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення міськрайонного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суде колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, які встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальні міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, місьрайонний суд, вирішуючи цивільно-правовий спір, повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст. 203 ЦК.

Згідно з правилом ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) правочин (правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими-ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ІДК України.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає предявлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК).

Як убачається з матеріалів справи, згідно з розпискою 13.09.2008 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримав у борг 10 000 грн., які зобовязався повернути до 01.01.2009 року, але у визначений строк борг не повернув.

Надаючи оцінку наданому позивачем на підтвердження укладення договору позики письмового доказу (боргової розписки), суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказана розписка є документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення між сторонами договору позики, а тому обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача заборговану грошову суму.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про безгрошевість укладеної між сторонами угоди посиланням на свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки підстави виникнення між сторонами боргового зобовязання відповідачем не спростовані, дійсність боргової розписки, тобто написання її саме відповідачем, останнім визнається і не заперечується, а правочин, що мав місце між сторонами спору, відповідачем в установленому порядку не оспорювався і недійсним не визнаний.

Крім того слід зазначити, що на відносини щодо оспорювання договору позики поширюються положення ЦК України про наслідки недотримання обовязкової письмової форми такого договору.

У цьому разі безвалютність позики може доводитися будь-якими доказами, крім свідчень свідків.

Разом із тим, у випадку, коли договір позики повинен був укладатися у письмовій формі відповідно до ст. 1047 ЦК України і ця вимога сторонами не додержана, позичальник не має права використовувати свідчення свідків як докази у судовій справі, і має надати інші докази для обґрунтування укладення безвалютної позики з урахуванням вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України такими доказами, зокрема, можуть бути письмові докази (різного роду документи, акти, листування службового або особистого характеру) і речові докази (зокрема звуко- та відеозаписи), висновки експертів, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи, однак в матеріалах цивільної справи такі докази відсутні й до суду апеляційної інстанції вони також не представлені.

Інші доводи апеляційної скарги, наведені в її обґрунтування, є несуттєвими, рішення суду, ухвалене по справі, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 -315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 22 січня 2010 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: