Справа №2-1315/10 15.06.2010
Справа № 22ц- 3490/10 Головуючий у 1 -й інстанції ОСОБА_1
Категорія: 57 Суддя - доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА іменем України

2010 року червня місяця 15 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі: головуючої: Вовненко Г.Ю., суддів: Паліюка В.П., Кутової Т.З. при секретарі: Аніщенко Д.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві справу

за апеляційною скаргою

управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва (далі -

УПФ)

на постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 3 березня 2010 року за позовом ОСОБА_3 до УПФ про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

встановила:

У жовтні 2010 р. ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до УПФ, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неперерахування йому як особі, яка має правовий статус потерпілого першої категорії внаслідок аварії на Чорнобильській АЄС, пенсії, в розмірі передбаченому Законом України від 28 лютого 1991 року «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме не нижче восьми мінімальних пенсій за віком, та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю , в розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком, та зобов'язати УПФ здійснити відповідні перерахування і забезпечити виплату заборгованості.

Постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 3 березня 2010 р. позов задоволено, визнано дії УПФ неправомірними.

Зобов'язано УПФ здійснити перерахунок та виплату пенсії в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю в розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком з 1 вересня 2008 р.

В апеляційній скарзі УПФ, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, просило постанову скасувати і ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність постанови в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які Иостраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, творення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення ериторій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту

потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України « Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон від 28 лютого 1991 року ).

Як видно з матеріалів справи, позивач є особою, яка віднесена до першої категорії потерпілих від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, про що видано посвідчення від 20 січня 1993 року і йому встановлено 2 групу інвалідності по захворюванню пов'язаному з роботою по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до ст. 50 Закону від 28 лютого 1993 року особам, віднесеним до постраждалих першої категорії, що є інвалідами 2 групи, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю в розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком.

Частиною четвертою ст. 54 вищезгаданого Закону встановлено, що в усіх випадках розмір пенсії для інвалідів 2 групи , щодо яких встановлено зв'язок Чорнобильською катастрофою, не може бути нижчим 8 мінімальних пенсій за віком .

Наявність такого права у позивача є визначальним для вирішення даного спору, крім цього вказане право гарантується Конституцією України ( ч. 2 ст. 46).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України в разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України , закону України , міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною радою України , або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, виходячи з принципу пріоритетності законів над підзаконними актами суд першої інстанції дійшов правильного висновку , що при визначенні розміру пенсії позивачеві застосуванню підлягають ст. ст. 50, 54 Закону від 28 лютого 1991 року, а не постанова Кабінету міністрів України № 1 від 3 січня 2002 року «Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету», на підставі якої була нарахована пенсія позивачу, оскільки остання істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Також суд правильно не взяв до уваги посилання відповідача на ч. 5 ст. 54 вищезгаданого Закону, якою передбачено, що порядок обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначається Кабінетом міністрів України , оскільки надання законодавством такого права Кабміну України не означає, що останній, встановлюючи такий порядок, може допустити звуження змісту та обсяг прав позивача, встановлених цим же законом. Тобто Кабінет Міністрів України повинен був встановити зазначений порядок, не порушуючи положень цього Закону, в тому числі й інших законів, якими встановлено розмір мінімальних пенсій за віком.

Зі змісту ст. 50, 54 Закону від 28 лютого 1991 року, випливає, що за основу нарахування пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, береться мінімальна пенсія за віком, розмір якої згідно з чинним законодавством, визначається лише за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

З огляду на викладене правильним є висновок суду щодо не взяття до уваги положень ч. З ст. 28 закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно, для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в

реалізації позивачем конституційної гарантії та права на отримання пенсії і щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком , що передбачено статтями 49, 50, 54 Закону від 28 лютого 1991 року.

Відповідно до ч. З ст. 67 зазначеного Закону в разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, визначений відповідно до ст. 54 цього Закону, а також розмір додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, віднесеним до 1, 2, 3, 4 категорій, та розмір щомісячної компенсації сім'ям за втрату годувальника внаслідок чорнобильської катастрофи. Перерахунок пенсії здійснюється з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму.

Частиною першою ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Таким чином, новий мінімальний розмір пенсії за віком залежить від нового розміру прожиткового мінімуму.

Оскільки позивачеві слід визначити пенсію виходячи з мінімальної пенсії за віком, яка встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, то в разі збільшення розміру цього прожиткового мінімуму перерахунок пенсії позивачеві повинен проводитись виходячи з нового розміру мінімальної пенсії за віком.

Тому правильними є також висновки суду щодо протиправності відмови відповідача у перерахунку пенсії в разі встановлення нового розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність .

Доводи апеляційної скарги зроблених судом висновків не спростовують.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає , що судом першої інстанції прийнято законні та обгрунтовані рішення , а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається .

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 316 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва області відхилити.

Постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 3 березня 2010 р. залишити без змій.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двох місяців з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України.

Головуючий

Судді: