Справа №2-35/10 01.04.2010 01.04.2010 01.04.2010
Провадження №22-ц-813/10
Справа № 22ц-813/10 Суддя першої інстанції: Ротар М.М.
Категорія 44 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
У Х В А Л А

іменем України

01 квітня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В.,

ОСОБА_2,

при секретарі судового засідання Голубкіній О.О.,

за участю відповідача ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 лютого 2010 року

за позовом

ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

В квітні 2009 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись з позовом до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком № 6 по вулиці Індустріальна в смт. Олександрівка Вознесенського району Миколаївської області.

Позивачі зазначали, що їм на праві власності належить вказаний будинок. В даному будинку також мешкав відповідач, який перебував у шлюбі з бувшою власницею. Однак після розлучення, в вересні 2005 року він переїхав до іншого міста проживання. Речей відповідача в будинку не має, витрати на його утримання він не здійснює. 5 жовтня 2006 року вони придбали цей будинок. Разом з тим, відповідач залишився зареєстрованим в спірному будинку.

Посилаючись на викладене, позивачі просили суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування зазначеним будинком з підстав, передбачених ст.ст. 71, 72 ЖК України.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 лютого 2010 року позов задоволено частково. Постановлено визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування будинком № 6 по вулиці Індустріальна в смт. Олександрівка Вознесенського району Миколаївської області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Із змісту ст.ст. 71, 72 ЖК України вбачається, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, можливе внаслідок відсутності цієї особи в цьому приміщені понад шість місяців без поважних причин.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 проживав в спірному будинку під час перебування у шлюбі з ОСОБА_6 Після розлучення, в вересні 2005 року, відповідач добровільно виїхав з будинку, забрав всі свої речі та проживає в будинку своєї матері. 5 жовтня 2006 року ОСОБА_6 продала спірний будинок позивачам.

Будь-яких доказів того, що ОСОБА_6 створювались перешкоди ОСОБА_3 у користуванні будинком, останній суду не надав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що хоча не з усіма висновками суду першої інстанції, щодо підстав позову, можна погодитись, основний висновок про те, що відповідач втратив право користування спірним будинком, є правильним.

Доводи апелянта про те, що він не може бути визнаний втративши право користування будинком, тому що є його співвласником, суперечать матеріалам справи.

Так, згідно рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 17 грудня 2009 року спірний будинок дійсно може вважатись обєктом спільної власності подружжя.

Разом з тим, на час укладення договору купівлі-продажу, спірний будинок, як придбаний до шлюбу та введений в експлуатацію особисто ОСОБА_6, мав статус її особистої власності. Судового рішення, передбаченого статтями 25 КпШС та 62 СК України, про визнання цього будинку обєктом спільної власності подружжя, не було. До того ж, ОСОБА_6 оформила вказаний будинок на своє імя з відома ОСОБА_3, останній знав про те, що вона має намір продати цей будинок та вони домовились, що ОСОБА_6 сплатить ОСОБА_3 половину вартості будинку після його продажу.

Таким чином, ОСОБА_3 розпорядився своїм правом власності на частку спірного будинку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позову, та визнав його таким, що втратив право користування спірним будинком в звязку з переходом права на будинок до нового власника, не можуть братись до уваги, оскільки судом в-першу чергу досліджувались обставини добровільного виїзду відповідача з будинку та подальше проживання його в іншому житловому приміщенні. Дослідження судом інших обставин, в тому числі повязаних з відчуженням будинку, не можуть слугувати для висновку про те, що суд саме з цих підстав задовольнив позов.

До того ж, перехід права власності на будинок може бути підставою для виселення, а не для визнання особи такою, що втратила право користуванням жилим приміщенням.

Позов же був предявлений до ОСОБА_3 про визнання його втратившим право користування спірним будинком, і саме ці вимоги були задоволенні судом.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального або процесуального права, апеляційна скарга не містить. Тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 лютого 2010 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двох місяців може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України

Головуюча: Судді: