Апеляційний суд Житомирської області
Справа №2-364/10 Головуючий у 1-й інст. Чішман
Категорія 52 Доповідач Миніч Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2010 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Миніч Т.І.,

суддів: Трояновської Г.С.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_2,

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 20 вересня 2010 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до КП „Готельне господарство „Житомир" (третя особа Житомирський міський центр зайнятості) про скасування наказів, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та зобов"язання звільнити з роботи за власним бажанням,

встановив:

У січні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом. Під час розгляду справи позивачка неодноразово змінювала та уточнювала свої вимоги. За останньою редакцією заявлених вимог просила визнати незаконним звільнення її з роботи в якості покоївки КП „Готельне господарство „Житомир" на підставі п.2 ст.40 КЗпП, поновити її на попередній роботі, стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу, визнати незаконними накази №94 від 28.10.2008 року та №4 від 21.01.2009 року та зобов"язати відповідача звільнити її з роботи за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП (а.с.218-219). При цьому посилалася на те, що була прийнята на роботу до відповідача у грудні 2007 року шляхом працевлаштування її міським центром зайнятості. Оспорювані накази порушують її права, оскільки за станом здоров"я вона не могла працювати в нічний час. У зв"язку з порушенням відповідачем законодавства про працю просила звільнити її з роботи з 27 січня 2009 року відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП. Проте у задоволенні її заяви було відмовлено. Звільнення з роботи з 10 квітня 2009 року на підставі п.2 ст.40 КЗпП вважала таким, що проведено без належних підстав.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 20 вересня 2010 року - ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову до КП „Готельне господарство „Житомир" про скасування наказів, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та зобов"язання звільнити з роботи за власним бажанням.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 порушує питання про скасування зазначеного рішення з ухваленням нового - про задоволення її вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального права. Зокрема вважає, що відповідач діяв по відношенню до неї упереджено, суд не звернув уваги на заборону звільнення її з роботи протягом двох років. Вважає, що відповідач при прийнятті її на роботу повинен був поцікавитись станом її здоров"я. На думку апелянта, при ухваленні рішення суд мав врахувати її майновий та сімейний стан.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що за направленням Житомирського міського центру зайнятості 11 грудня 2007 року КП „Готельне господарство „Житомир" було працевлаштовано безробітну ОСОБА_3 в якості покоївки з наданням роботодавцю дотації на створення додаткового робочого місця (а.с.6-7).

Наказом № 94 від 28 жовтня 2008 року у зв"язку з виробничою необхідністю з 1 листопада 2008 року встановлено - новий графік роботи для покоївок підприємства (а.с.30).

Із вказаним наказом позивачка ознайомилась в той же день і зазначила, що на підставі довідки ЛКК їй заборонено працювати вночі.

Наказом №4 від 21 січня 2009 року „у зв"язку з виробничою необхідністю" з 21.01.2009 року скорочено тривалість робочого часу покоївок (а.с.7б).

Вважаючи, що зазначені накази порушують її права, позивачка подала заяву про звільнення з роботи з підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що підстав для задоволення позову в цій частині вимог не було, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Як вбачається із табелів обліку робочого часу у листопаді, грудні 2008 року, січні, лютому, березні 2009 року позивачка в нічну зміну не працювала та працювала повний робочий день (а.с.31-35). Ці обставини підтвердив в суді і представник позивачки, який також пояснив, що за вказаний період позивачці нараховувалась заробітна плата за повний робочий день. Тому зазначені накази її прав не порушують і підстав для звільнення її з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП не було.

Рішення суду першої інстанції в частині вимог про скасування наказів, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу є правильним по суті і підстави для його скасування відсутні.

Разом з тим, ухвалюючи рішення в частині вимог про зобов'язання звільнити з роботи за власним бажанням, суд не врахував наступне.

Наказом №8 від 30 січня 2009 року у зв"язку з виробничою необхідністю з 31 березня 2009 року ОСОБА_3 встановлено скорочену тривалість робочого часу (а.с.40).

Відповідно до п.6 ч.1 ст.36 КЗлП однією із підстав припинення трудового договору є відмова від продовження роботи у зв"язку із зміною істотних умов праці. Тобто, підставою для звільнення з роботи із зазначених підстав є відмова працівника від продовження роботи у зв"язку із зміною істотних умов праці. В даному випадку достатньо заяви про відмову від продовження роботи. Заява про звільнення з цих підстав, як то зазначив суд, не потрібна..

Заявами від 31 березня 2009 року позивачка відмовилась від роботи за скороченим робочим днем (а.с.137-138) .

За таких обставин суд мав провести звільнення з роботи позивачки саме на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП.

Проте наказом №2-ВК від 10 квітня 2009 року позивачку звільнено з роботи у зв"язку з виявленою невідповідністю займаній посаді внаслідок стану здоров"я (п.2 ст.40 КЗпП) (а.с.23).

Звільнення позивачки з цих підстав суд безпідставно визнав обгрунтованим. Зокрема суд не звернув уваги, що в такому випадку про невідповідність працівника може свідчити і може бути підставою для розірвання трудового договору висновок медико-соціальної експертної комісії, якщо працівника визнано інвалідом і йому рекомендована інша робота. Може бути також медичний висновок про невідповідність виконуваній роботі за станом здоров"я працівника, зобов'язаного відповідно до законодавства проходити періодичні медичні огляди.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачці інвалідність не встановлена. За специфікою виконуваної роботи вона зобов"язана була проходити періодичні медичні огляди. Проте в особовій медичній книжці позивачки обмежень щодо виконуваної нею роботи за станом здоров"я не зазначено (а.с.90).

Тому відповідач необгрунтовано звільнив позивачку за п.2 ст.40 КЗпП, посилаючись на витяг з протоколу засідання ЛКК поліклініки №1 ЦМЛ №1 Корольовського району м.Житомира, згідно з яким позивачці терміном на один рік лише рекомендована праця не пов"язана з підніманням вантажів більше 5 кг. , переохолодженням, тривалою ходою, роботою в нічний час (а.с.14).

За наведених обставин та враховуючи, що позивачка бажає звільнитися з роботи від відповідача, рішення суду в цій частині вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового - про зміну формулювання причин звільнення ОСОБА_3 з роботи.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.36,40 КЗпП України, ст.ст.209,304,307,309,313,314,316 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити частково.

Скасувати рішення Богунського районного суду м.Житомира від 20 вересня 2010 року в частині вимог про зобов'язання звільнити за власним бажанням, ухваливши в цій частині нове рішення.

Позов задоволити частково. Змінити формулювання підстави звільнення ОСОБА_3 з роботи в якості покоївки КП „Готельне господарство „Житомир" з 10 квітня 2009 року з п.2 ст.40 КЗпП на п.б ст.36 КЗпП (через відмову від продовження роботи у зв"язку із зміною істотних умов праці).

В решті рішення залишити без змін.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий Судді