Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
Справа № 2-315/10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2010 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді: Маймур Ф.Ф.,

при секретарі: Чоха К.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу №2-315/10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4, про визнання права власності, визначення порядку користування житловим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна,

В С Т А Н О В И В:

11 лютого 2008 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності (а.с. 3-4).

27 січня 2009 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_2 з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про розподіл майна (а.с. 68-69).

Ухвалою суду від 31 серпня 2010 року до участі у справі в якості третьої особи за первісним позовом було притягнуто ОСОБА_4 (а.с. 126).

Позивач за первісним позовом у своїй позовній заяві з урахуванням уточнень від 25.04.2008 року, 28.10.2008 року, 17.09.2009 року та у судовому засіданні послалась на те, що вона з відповідачем з 22.09.1984 року по 31.01.2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними було придбано квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстрував відповідач, тому вона просить суд встановити факт, що спірна квартира належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності, визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та встановити порядок користування спірною квартирою, відповідно до якого надати їй у користування житлові кімнати № 2 та № 5, відповідачу надати у користування кімнату № 6 та залишити у спільному користуванні кухню, коридор, ванну кімнату, туалет та кладову (а.с. 3-4, 18-19, 68-69, 91-92).

Відповідач за первісним позовом у зустрічній позовній заяві та у судовому засіданні посилався на те, що під час перебування у шлюбі ним та позивачем було придбано у власність квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2, після розірвання шлюбу у сторін виник спір щодо розподілу майна, тому він звернувся до суду з позовом в якому просить розділити спільне сумісне майно подружжя виділивши йому у власність квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 виділити у власність квартиру АДРЕСА_2.

У судовому засіданні позивач за первісним позовом заявлені вимоги, щодо визнання права власності, визначення порядку користування житловим приміщенням підтримала та наполягала на їх задоволенні у повному обсязі, проти зустрічного позову заперечувала, посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_2 не може бути визнана спільним сумісним майном подружжя, оскільки, отримана нею у порядку приватизації та фактично належить її братові та просила відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач за первісним позовом та його представник у судовому засіданні заявлені позивачем вимоги, щодо визнання права власності, визначення порядку користування житловим приміщенням не визнали, з тих підстав, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 виплатив в якості компенсації вартості 1/2 частини спільного майна грошові кошти в сумі 16 200 грн., крім того, наголошували на тому, що позивач пропустила строки позовної давності, тому просили суд відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог (а.с. 136).

Третя особа ОСОБА_4, проти задоволення первісного позову заперечував, зустрічний позов вважав обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Суд вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали даної цивільної справи, приходить до наступного висновку з таких підстав.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 22 вересня 1984 року по 31 січня 2005 року перебували у шлюбі, зареєстрованому Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 1017, від шлюбу мають синів ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджено письмовими доказами та не заперечувалось сторонами у судовому засіданні (а.с. 5-7, 70, 76).

Встановлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_1, зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі довідки ЖБК від 11.05.1995 року, про що 05.01.1996 року видано реєстраційне посвідчення, дані обставини підтверджуються копією довідки КП «ДМБТІ» (а.с. 42, 55).

Також встановлено, що квартира АДРЕСА_2, належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 29 січня 1999 року ВАТ «Будівельно-монтажний трест №17», що підтверджується копією вказаного свідоцтва (а.с. 49, 73).

Встановлено, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 16 200 грн. для придбання садової ділянки, її облаштування та будівництва будинку, що підтверджується копіями відповідних розписок від 04.07.2006 року (а.с. 46-48, 132-134).

Встановлено, що ОСОБА_1 була членом садівничого кооперативу та землекористувачем ділянки № 182 з квітня 2006 року по жовтень 2007 року, що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 135).

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 складається з таких приміщень: коридор №1, площею 11,4 кв.м., житлова №2, площею 11,5 кв.м., туалет №3, площею 1,2 кв.м., ванна №4, площею 2,7 кв.м., житлова №5, площею 7,9 кв.м., житлова №6, площею 16,2 кв.м., кухня №7, площею 7,7 кв.м., кладовка №8, площею 0,9 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорта, складеного станом на 09 січня 2006 року (а.с. 8-10).

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Конституції України, Сімейного Кодексу України, Житлового Кодексу України та Цивільного Кодексу України.

Згідно з вимогами ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановлених ст.ст. 253-255 ЦК України.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобовязаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливу строку виконання.

Згідно з вимогами ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення і сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається з пояснень сторін по справі, після розірвання шлюбу між ними протягом тривалого часу існували перемови, щодо вирішення питання про розподіл спільного сумісного майна, тобто сторони мали намір вирішити спір в позасудовому порядку, проте не дійшли своїми діями взаємної згоди, за таких обставин суд вважає, що клопотання про застосування позовної давності задоволенню не підлягає.

Статтею 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до норм ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК визначено, що особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно ст. 5 Закону якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні в їх сукупності, та вирішуючи вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя, суд виходив з того, що при визначенні обсягу набутого подружжям майна, що є їх спільною сумісною власністю, обовязковому врахуванню підлягає як час набуття такого майна, так і підстави та джерела його придбання, а також факт часткової компенсації відповідачем вартості частки у спільного майна у грошовому виразі в сумі 16 200 грн., що були отримані ОСОБА_1

З огляду на встановлені у судовому засіданні фактичні обставини, відповідач набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 реалізувавши під час перебування у шлюбі із позивачем своє право на приватизацію в порядку передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», а відтак суд приходить до висновку, що підстави та джерела придбання позивачем у власність квартири АДРЕСА_2 не дозволяють вважати вищевказану квартиру в розумінні ст. 60 СК України такою, що належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Між тим, у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт того, що квартира АДРЕСА_3 придбана сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі та є у спільній сумісній власності позивача та відповідача.

За наведених обставин суд приходить до висновку, що вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню, та вважає за можливе визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 у порядку розподілу майна подружжя право власності на 1/3 частину вказаної квартири.

Щодо зустрічного позову, то за вищенаведених обставин суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя відсутні.

Вирішуючи вимоги ОСОБА_1 про визначення порядку користування житловим приміщенням, суд бере до уваги, що відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 є власником 1/3 спірної квартири та не може бути позбавлена права користуватися нею, також враховуючи планування спірної квартири, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги позивача в даній частині, а саме: визначити порядок користування квартирою № № 12 в будинку № 14-а по проспекту Героїв в м. Дніпропетровську, у відповідності до якого: ОСОБА_1 виділити у користування кімнату №2 площею 11,5 кв.м.; ОСОБА_2 та ОСОБА_4 виділити у користування кімнати № 5 площею 7,9 кв.м. та № 6 площею 16,2 кв.м.; коридор № 1 площею 11,4 кв.м., кухню № 7 площею 7,7 кв.м., ванну № 4 площею 2,7 кв.м., кладову № 8 площею 0,9 кв.м., вбиральню № 3 площею 1,2 кв.м. залишити в загальному користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат та враховуючи результат розгляду справи, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок повернення судових витрат 89,50 грн., оскільки позивачем за первісним позовом було сплачено 59,50 грн. судового збору та 30 грн. витрат на інформаційне забезпечення судового процесу (а.с. 1, 2, 96а).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1,5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст. 41,47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст.ст. 10,11,60,88,212,213,215,224,233 ЦПК України, ст.ст. 257,260,261,267,358,372,391 ЦК України, ст.ст. 57,60,69, СК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 у порядку розподілу майна подружжя право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

Визначити порядок користування квартирою № 12 в будинку № 14-а по проспекту Героїв в м. Дніпропетровську відповідно до якого:

-ОСОБА_1 виділити у користування кімнату №2 площею 11,5 кв.м.

-ОСОБА_2 та ОСОБА_4 виділити у користування кімнати № 5 площею 7,9 кв.м. та № 6 площею 16,2 кв.м.

-Коридор № 1 площею 11,4 кв.м., кухню № 7 площею 7,7 кв.м., ванну № 4 площею 2,7 кв.м., кладову № 8 площею 0,9 кв.м., вбиральню № 3 площею 1,2 кв.м. залишити в загальному користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4.

ОСОБА_1 у задоволенні іншої частини позовних вимог до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4, про визнання права власності, визначення порядку користування житловим приміщенням - відмовити.

ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про розподіл майна відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок повернення судових витрат 89,50 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ф.Ф. Маймур