Справа № 2-5/2010
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2010 року Буринський районний суд Сумської області

в складі: головуючого судді Куцан В.М.

при секретарі Кошелєвій Н.В. з участю позивачки - відповідачки ОСОБА_1 та її представника

адвоката ОСОБА_2

відповідача - позивача ОСОБА_3 та його представника

адвокат ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Буринь справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання рішення виконкому міської ради недійсним і зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_6 міської ради та державного нотаріуса ОСОБА_6 державної нотаріальної- контори ОСОБА_7 про скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом,

встановив:

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка загальною площею 0,18га, з яких 0,15га - для ведення особистого селянського підсобного господарства та 0,03га - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, і це її право посвідчено свідоцтвом про право власності на спадщину за заповітом. Право спадкодавця на вказану земельну ділянку було підтверджено рішенням ОСОБА_6 міської ради від 20.03.1998 року «Про передачу громадянам земельних ділянок у приватну власність». Навесні 2008 року для виготовлення державного акту на право приватної власності на земельну ділянку вона звернулася до землевпорядних органів, які прибувши на місце розташування ділянки та зробивши відповідні заміри встановили, що частина земельної ділянки, яка належить їй, площею 0,0537 перебуває у користуванні відповідача ОСОБА_3, при цьому останній надав рішення міської ради від 13.04.1995 року, про те що вказана земельна ділянка передана йому в користування. Посилаючись на те, що спадкодавець заяв про відмову від вказаної частини земельної ділянки не подавав, а вона належним чином оформила свої спадкові права, просила зобовязати ОСОБА_3 звільнити земельну ділянку площею 0,0537га для ведення особистого селянського підсобного господарства та визнати рішення виконавчого комітету ОСОБА_6 міської ради від 13.04.1995 року №62, в частині передачі ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,05га у тимчасове користування, таким, що втратило чинність.

В судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала і в своїх поясненнях підтвердила обставини викладені в позовній заяві, уточнивши та доповнивши, що спадкодавець - ОСОБА_8 з 1975 року користувалася вказаною земельною ділянкою, і не повідомляла їй, що вона відмовлялася від її частини на користь ОСОБА_3 чи іншої особи. Дружина ОСОБА_9 в той час працювала головним бухгалтером в міській раді, а тому яким ся чином без погодження з ОСОБА_9 вирішила питання про користування частиною її земельної ділянки. Про те, що її право порушено вона дізналася тільки навесні 2008 року, коли робили обміри для видачі їй Державного акту, а тому вважала, що строків позовної давності вона не пропустила. Рішення виконкому про надання земельної ділянки ОСОБА_3 є не конкретним, не зазначено адресу ділянки і воно порушує її право а тому просила визнати його незаконним та скасувати.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав та звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_6 міської ради та державного нотаріуса ОСОБА_6 РДНК ОСОБА_7, зазначивши, що на підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_6 міської ради від 13.04.1995 року №62 він користується земельною ділянкою площею 0.05га під городництво по вулиці Демяна Бідного, яка була вилучена з користування ОСОБА_9. У жовтні 2008 року йому стало відомо, що на неї претендує і ОСОБА_1. яка оформивши спадщину після смерті ОСОБА_8 отримавши свідоцтво про право на спадщину на неї. При цьому право спадкодавця було підтверджено рішенням виконавчого комітету ОСОБА_6 міської ради №51 від 20.03.1998 року «Про передачу громадянам земельних ділянок у приватну власність». Однак в рішенні під цим номером взагалі відсутні будь-які посилання на передачу цієї землі ОСОБА_8, а насправді це рішення було під номером 52. Але ОСОБА_1 надала виписку нотаріусу з рішення №51 і той видав на цій підставі свідоцтво про право на спадщину. Однак вважає, що цього він не мав право робити, так як спадкодавець не отримав за життя Державного акту на цю земельну ділянку, а номер рішення взагалі був іншим. Крім того приймаючи рішення про передачу земельної ділянки ОСОБА_8 міська раде не вилучила її з його користування, а тому просив скасувати рішення виконкому ОСОБА_6 міської ради від 20.03.1998 року №52 в частині передачі земельної ділянки площею 0,05га у приватну власність ОСОБА_8 та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16.08.2000 року зареєстроване в реєстрі за номером 1552.

Представник відповідачів ОСОБА_6 міської ради та виконавчого комітету ОСОБА_6 міської ради ОСОБА_5 не визнаючи позову ОСОБА_1 та визнаючи вимоги ОСОБА_3 покладався на рішення суду, обґрунтованих пояснень, щодо суті спору не надав, однак зазначив, що договір оренди земельної ділянки із ОСОБА_3 не укладався.

Відповідач ОСОБА_7 пояснив, що після смерті ОСОБА_8 була заведена спадкова справа. Спадкоємцем майна останньої за заповітом була ОСОБА_1. Видаючи їй свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку він жодних порушень не вчинив, так як в даному випадку норми земельного законодавства, які діяли та той час, при прийнятті земельної ділянки в спадщину не вимагали від спадкодавця наявності державного акта на землю. При цьому ОСОБА_1 успадкувала житловий будинок і разом з ним до неї перейшло і право власності на земельну ділянкою без зміни її цільовогс призначення. Видане ним свідоцтво про право на спадщину є підставою для одержання ОСОБА_1 державного акту на право приватної власності на землю. Просив у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що зазначена сторонами земельна ділянка колись відносилась до земель ОСОБА_6 радгоспу, на які велися земельно - шнурові книги. В 1988 році землі були передані міській раді

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що він мав дружні відносини з ОСОБА_8 приблизно у 1985 році вона передала йому близько пяти соток свого городу для його користування, при цьому вона написала заяву, якою відмовилася від цієї частини земельної ділянки. Межі земельної ділянки як такої не було, він показав ОСОБА_3 де фактично вона знаходилася і той приступив до її використання.

Свідок ОСОБА_11 пояснив, що він працює заступником начальника ОСОБА_6 районного відділу земельних ресурсів. ОСОБА_3 мав право приступити до користування спірною земельною ділянкою тільки після встановлення її меж в натурі. Рішення виконавчого комітету про передачу ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,05 га взагалі не конкретизоване, до нього обовязково повинен був бути абрис.

Свідок ОСОБА_12 пояснив, що на протязі 1991-1997 років працював землевпорядником ОСОБА_6 міської ради. Після рішення виконавчого комітету про передачу ОСОБА_3 земельної ділянки під городництво він особисто ходив до ОСОБА_8 та уточняв чи не заперечує вона щоб останній її використовував, але вона була повністю згодна. Акту відведення та встановлення меж не складалося. Підтвердив, що дружина ОСОБА_9 на той час працювала головним бухгалтером ОСОБА_6 міської ради.

Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 пояснили, що ОСОБА_3 користується спірною земельною ділянкою з 1995 року і жодних спорів з ОСОБА_8 з цього приводу в нього не було.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши обставини справи, представлені докази та давши їм оцінку, прийшов до наступних висновків.

Так, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку та господарських споруд розташованих за адресою м. Буринь, вул. Демяна Бєдного,35, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_8 від 16.08.2000 року реєстраційний №1550 (т.1 а.с.7) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т.1 а.с.5).

Крім того, спадкодавцю (ОСОБА_8Г.) за вказаною адресою також на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 0,18га, з яких 0,03га - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а 0,15га - для ведення особистого селянського господарства, а в подальшому право власності на яку в порядку спадкування набула позивачка ОСОБА_1, що вбачається з рішення виконавчого комітету ОСОБА_6 міської ради від 20.03.1998 року №52 та додатку до нього (т.1а.с.104- 106), свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.08.2000 року реєстраційний №1552 (т.1а.с.8).

При виготовленні технічної документації з питань землеустрою на вищевказану земельну ділянку для отримання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку навесні 2008 року було встановлено (т.1а.с.9-12), що частиною зазначеної ділянки, а саме 0,0447га користується ОСОБА_3 на підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_6 міської ради від 13.04.1995 року №62 «Про надання земельних ділянок у користування»(т.1а.с.13).

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з частини другої статті 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В обгрунтування своїх вимог по зустрічному позову ОСОБА_3 посилався на рішення виконавчого комітету ОСОБА_6 міської ради від 13.04.1995 року №62 «Про надання земельних ділянок у користування», яким йому в тимчасове користування для городництва була надана земельна ділянка в районі вулиці Демяна Бедного, площею 0,05га із земель ОСОБА_9.

Згідно ст.ст.22,23,24 ЗК Української PCP (в редакції Закону який діяв на час прийняття рішення) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором.

?

Схожа правова позиція висловлена і Пленумом Верховного Суду України в п.п. «в - п.18 Постанови від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами внесеними ППВС України від 19.03.2010 р. №2).

Однак відповідачем ОСОБА_3 не надано жодного передбаченого законом доказу (договору оренди земельної ділянки, акту відведення встановлення меж, іншої технічної документації із землеустрою), який би підтверджував його право на використання спірної земельної ділянкою для городництва. На думку суду не можуть такими бути і доводи останнього щодо внесення плати за землю до податкової інспекції.

При цьому суд також не приймає до уваги і його твердження, що попередній власник цієї земельної ділянки (ОСОБА_8Г.) відмовилася від її частини на користь ОСОБА_9, із землекористування якого в подальшому вона була передана йому, і ця обставина, як і те, що йому виділялася на місцевості земельна ділянка в натурі, про ще зазначили свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_9., також не була доведена відповідно до вимог ст.ст.59,60 ЦПК України та приписів ст.22 ЗК Української PCP.

Аналіз змісту вищенаведених норм закону в їх сукупності дає підстави для висновку суду про те, що ОСОБА_3 не набув права користування вказаною земельною ділянкою, а тому його посилання на положення ч.6 ст.19, ст.ст.27, 31 ЗК, як; регламентують порядок припинення користування земельною ділянкою, безпідставними.

Крім того, описки, які були допущені нотаріусом при видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 (вказане рішенні виконкому №51, а не №52) юридичного значення для вирішення даного спору не мають, так як спірною є частина земельної ділянки, якої спадкодавець (ОСОБА_8Г.) користувалася ще з 1975 року, що підтверджується викопіровкою з квартального плану забудови (т.1а.с.41)3 свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок від 10.07.1969 року(т.2а.с.46), свідоцтвом про право на спадщину від 10.10.1969 року(т.1 а.с.95), частково, оглянутою в судовому засіданні, кадастровою книгою обліку земельних ділянок (земельно-шнурова книга).

Є безпідставним і вимоги ОСОБА_3 щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого нотаріусом ОСОБА_6 РДНК (реєстраційний №1552) на його думку з порушенням ним Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом МЮ України від 18.06.1994 року №18/5, бо спадкодавець за життя не отримав державного акта на право приватної власності на землю, так як ця вимога, на час його видачі, була обовязковою лише при посвідчення договорів про відчудження житлового будинку та іншого нерухомого майна (ст.49 Інструкції).

Відповідно до ч.2 ст.6 ЗК України (в редакції від 08.06.2000 року), громадяни України набувають право власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину.

Статтею ЗО цього Кодексу визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими обєктами переходить у розмірах визначених ст.67 цього Кодексу і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення...

При цьому суд вважає, що у відповідача взагалі відсутні правові підстави на звернення до суду за захистом свого права на користування спірною земельною ділянкою, так як він не довів набуття ним згідно з вимогами земельного законодавства такого права. Крім того, суд не може захищати право однієї особи за рахунок порушення прав іншої особи.

Разом з тим і позивачка не довела, що ОСОБА_3 чинить перешкоди їй у користуванні земельною ділянкою загальною площею саме 0,0537га, так як судом встановлено, що у користуванні останнього без належних правових підстав перебуває земельна ділянка площею 0,0447га, і саме на цю частину підлягає судовому захисту право позивачки як власника, так як судом встановлено та не спростовувалося відповідачем ОСОБА_3, що він дійсно обробляє зазначену земельну ділянку, ці обставини підтверджуються і кадастровими планами земельних ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (т.2 а.с.56-58).

За замістом ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь - яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянко, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування...

За таких обставин суд вважає, що ОСОБА_3 слід зобовязати не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні земельною ділянкою площею 0,0447га, яка розташована по вулиці Д.Бедного,35 в м. Буринь, шляхом її звільнення, задовольнивши таким чином частково позовні вимоги останньої і відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_3 в повному обсязі. При цьому суд вважає, що ОСОБА_1 не порушено строку позовної

/

давності для звернення до суду за захистом своїх прав, так як про їх порушення вона довідалася лише навесні 2008 року.

Також, враховуючи, що виконавчий комітет ОСОБА_6 міської ради приймаючи рішення від 13.04.1995 року №62 щодо передачі ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,05га в районі вулиці Демяна Бєдного із землекористування ОСОБА_9 порушив вимоги ст.7 ЗК УРСР ( в редакції від 13.03.1992 p.), так як не зазначив в ньому вид тимчасового користування (короткострокове, довгострокове) та термін на який передавалася земельна ділянка в користування, а також не перевіривши хто ж був належним її користувачем на той час ОСОБА_9 чи ОСОБА_8, так як доказів відмови останньої від частини земельної ділянки на користь ОСОБА_9 не надано і судом не добуто, суд вважає, що рішення не відповідає законові і порушує права ОСОБА_1, а тому в цій частині підлягає скасуванню.

У відповідності до ст.88 ЦПК України з ОСОБА_3 відповідачки підлягає стягненню на користь позивачки судові витрати в сумі 16 грн. (8,50 грн. - судовий збір. 7,50 грн. ш витрати на ІТЗ), та на користь Сумської регіональної філії ДП «Центр земельного Кадастру при державному комітеті України по земельним ресурсам» 260 грн.62 коп. - за складання кадастрового плану.

Керуючись ст.ст.5,6,10,15,212 ЦПК України, ст.ст.6,19,22-24,27,30,31ЦК УРСР. ст.152 ЗК України, ППВС України 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», суд -

вирішив:

f

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_3 звільнити земельну ділянку площею 0,447 га для ведення особистого селянського господарства розташовану по вулиці Демяна Бідного,35 в м. Буринь Сумської області та не чинити перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні нею ОСОБА_1.

Визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету ОСОБА_6 міської ради від 13.04.1995 року №62 «Про надання земельних ділянок у користування в частині надання ОСОБА_3 в тимчасове користування для городництва земельне: ділянки в районі вулиці Демяна Бєдного, площею 0,05га із земель ОСОБА_9.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1. ОСОБА_6 міської ради та державного нотаріуса ОСОБА_6 державної нотаріальне: контори ОСОБА_7 про скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати в сумі 11 грн.75 коп. та на користь Сумської регіонально: філії ДП «Центр земельного Кадастру при державному комітеті України по земельним ресурсам» 260 грн.62 коп. - за складання кадастрового плану.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Сумської області через Буринський районний суд шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20-ти днів апеляційної скарги, з поданням її копії до апеляційної інстанції, або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.

Головуючий