Справа 2-157/10
Номер провадження 2-157/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.10 року.Рахівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючої - судді Бліщ О.Б.

при секретарі - Орос С.Ю.

з участю: представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

адвоката - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засідання в м.Рахів цивільну справу за позовом ОСОБА_1, діючого в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, Рахівської державної нотаріальної контори про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання недійсним договору дарування житлового будинку

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, як представник за дорученням в інтересах ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_3, Рахівської державної нотаріально' контори про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом та визнаній; недійсним договору дарування житлового будинку, посилаючись на наступні обставини.

ОСОБА_9 та ОСОБА_10 б/б, відповідно до рішення виконкому Рахівської міської ради депутатів трудящих № 233 від 22 жовтня 1980 року на праві особистої власності належала домобудівля № 25, розташована в м. Рахів, по вул. Довженка. 13 листопада 1986 року ОСОБА_9 помер. ОСОБА_10 б/б померла ЗО березня 1954 року, в результаті чого відповідно до положень ст. 525 ЦК України ( в редакції 1963 р. ) відкрилася спадщина на спадкове майно. Після смерті, ОСОБА_10б/б, позивач, ОСОБА_6, відповідно до вище зазначених положень Цивільного кодекс України прийняв спадщину шляхом вступу у оперативне володіння спадковий майном, оскільки на день смерті своєї матері ОСОБА_10 б/б, йому виповнилося лише один рік. У листопаді 2008 року, позивач ОСОБА_9 отримав через свого представника копію позовної заяви в матеріалах якої знаходилися документи (свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.11.1994 року та копія договору дарування від 02.12.1994 року), які свідчать про те, що спадковий будинок переоформлений в цілій частині за ОСОБА_11 та відчужений нею в користь третіх осіб, відповідачів по даному позову, чим порушується приватне право ОСОБА_6 на частину нерухомого майна. Вважає, що дані документи підлягають скасуванню, оскільки ОСОБА_11 отримуючи свідоцтво про право на спадщину за законом свідомо не повідомила та ввела в оману нотаріуса про наявність інших спадкоємців, які б мали право на спадкове майно, і в результаті навмисних її дій позивача позбавлено права володіння, користування та розпорядження спадковим будинком. Таким чином, представник позивача просив скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від ЗО листопада 1994 року № 1861, видане на ім'я ОСОБА_11, договір дарування від 02.12.1994 року та враховуючи, що про порушене право на спадкування його довіритель дізнався лише в листопаді 2008 року, просив поновити строк для звернення в суд з даним позовом.

В судовому засіданні представники позивачів, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Позовні вимоги просять задоволити в повному обсязі.

Допитаний в одному із судових засідань позивач ОСОБА_9 ствердив, що ОСОБА_11 була його рідною сестрою, їх в сім'ї було багато дітей. Після смерті матері він проживав у спадковому будинку, аж доки не вступив до Збройних Сил України. Від своєї частини у спадковому майні він ніяким чином не відмовлявся. Щодо заяви, на яку посилаєтьтся відповідачка про нібито відмову від спадкового майна, то така не написана в нотаріальну контору, а стосувалася попередньої судової справи і в цій заяві він просив попередню справу залишити без розгляду. Вважає, що він мав рівне право з ОСОБА_11 на спадкування вказаного майна. Просить позов задоволити.

Відповідач, ОСОБА_3, яка водночас, на підставі доручення, діє е інтересах другого відповідача, ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що ОСОБА_11 являлася їй тіткою. Ще у 1994 році вона отримала право на спадкування спірного будинку, після чого розпорядилася ним, подарувавши вказаний будинок їй та її чоловікові в рівних долях. На її думку всій родині ОСОБА_11 було відомо про те, що саме вона успадкувала майно та подарувала його, в тому числі дане було відомо і ОСОБА_9 Окрім того вваажає, що по позивач не довів поважність пропуску строку, просить в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача, Рахівської державної нотаріальної контори. ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала, зазначивши, що позивачем пропущено строк позовної давності. Вважає, що позивач знав, кому належить будинок, так як віь приїздив у гості. В задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Суд вислухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, приходить до наступного.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва на право особистої власності № 1043 від 24.10.1980 року, виданого на підставі рішення виконкому Рахівської міської ради депутатів трудящих № 233 від 22 жовтня 1980 року, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 б/б володіли домобудівлею № 25 по вул Довженка в м. Рахів Закарпатської області.

30 березня 1954 року ОСОБА_10 б/б померла, що стверджено свідоцтвом про смерть, серії І-ФМ № 091607, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області і де зроблено відповідний актовий запис за № 32. Після її смерті відкрилася спадщина на вказаний житловий будинок, спадкоємцями першої черги спадкування за законом якого були її чоловік, ОСОБА_9 та діти ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_6, ОСОБА_11.

Враховуючи, що на дані спадкові правовідносини поширювався Цивільний кодекс УРСР 1963 року, то відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України ( в редакції 2004 року), норми цього кодексу до даних цивільних відносин застосовані бути не можуть, оскільки правовідносини між сторонами виникли та існували до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України. Таким чином, суд, стосовно порядку спадкування, керується цивільним законодавством та іншими нормативними актами, що діяли на момент відкриття спадщини в даному випадку.

Після смерті ОСОБА_10 б/б право на її частину спадщини із зазначеного кола спадкоємців ніхто не оформляв. 13 листопада 1986 року помер ОСОБА_9, про що, згідно свідоцтва про смерть, серії І-ФМ № 091608, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області, зроблено актовий запис за № 94, після смерті якого, спадщину прийняла в цілій частині його дочка, ОСОБА_11. Вказана обставина стверджена свідоцтвом про право на спадщину від ЗО листопада 1994 року, з якого слідує, що на підставі ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР спадкоємцями майна громадянина ОСОБА_9, померлого 13 листопада 1986 року є ОСОБА_11.

Відповідно до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент відкриття спадщини, після смерті матері, ОСОБА_10 б/б, яка, як вже було зазначено, померла 30 березня 1954 року, мав лише один рік, тому прийняти, в установленому порядку, спадщини не міг. Таким чином, оскільки протягом шість місяців з дня смерті матері ОСОБА_6 фактично вступив у володіння і управління частиною спадкового майна ( проживав та залишився проживати), вважається що він прийняв спадщину. При цьому, відповідно до ст. 548 Цивільного Кодексу УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відмови від прийняття спадщини ОСОБА_9 не подавав.

При цьому, посилання відповідачів на те, що ОСОБА_9 відмовився у своїй заяві від прийняття спадщини за померлими батьками, не може бути взята до уваги, оскільки така подана ним у 2009 році і по своєму юридичному змісту містила прохання залишити поданий ним позов без розгляду, що не позбавляло його права на повторне звернення до суду з аналогічним позовом. Окрім того така заява не адресована в нотаріальну контору.

Не зважаючи на вказані обставини, ОСОБА_11, яка 14.10.2000 року померла, згідно свідоцтва про смерть, серії І-ФМ № 014156, отримуючи свідоцтво про право на спадщину за законом свідомо не повідомила та ввела в оману нотаріуса про наявність інших спадкоємців.

За змістом ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено» що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

За таких обставин, аналізуючи пояснення учасників судового розгляду, докази, що містяться в матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_11 не мала права спадкувати майно, в цілій частині, оскільки був і наразі наявний другий спадкоємець першої черги спадкування за законом, який відповідно до норм Цивільного кодексу Української РСР, що діяв на той момент, вступив у фактичне володіння спадковим майном, а тому суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Разом з цим, з врахуванням того, що свідоцтво про спадщину, видане ЗО листопада 1994 року на ОСОБА_11 було підставою для договору дарування від 2 грудня 1994 року і є похідним правочином, суд вважає, що слід визнати недійсним вказаний договір дарування від 2 грудня 1994 року, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_7, ОСОБА_3.

Крім того стаття 71 ЦК України 1963 року, ст. 257 ЦК України встановлюють загальний строк позовної давності у три роки, а ст. 76 ЦК України 1963 року, ст. 261 ЦК України вказують, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. ОСОБА_4 на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Зважаючи на те, що позивач та його представник надав суду обгрунтовані докази поважності пропуску позовної давності, зокрема, дані про те, що пре існування свідоцтва про право на спадщину за законом та договору дарування позивачу стало відомо лише в листопаді 2008 року, під час слухання судової справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Рахівської міської ради про скасування рішення органу місцевого самоврядування, справа № 2-32/10, яка на даний час зупинена провадженням, суд знаходить поважними причини пропуску позовної давності та поновлює його строк.

Керуючись ст.ст. З, 11, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Поновити строк для звернення в суд з даним позовом.

Позов задовольнити.

Скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 30 листопада 1994 року на ім'я ОСОБА_11, зареєстроване в реєстрі за № 1426.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку № 25, розташованого в м. Рахів по вул. Довженка Закарпатської області, укладений 02.12.1994 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_7, ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 1874.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до цивільної палати апеляційного суду Закарпатської області через Рахівський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не булу присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть податі апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Бліщ О.Б.