Справа № 2-7327/10/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2010 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Шишкіна О.В.,

при секретарях - Деркач М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просить поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, виділивши йому автомобіль ВАЗ-2101 д/н 298-43, 1994 року випуску, телевізор «Супра», 2007 року випуску, пральну машину «Арістон», 2007 року випуску, загальною вартістю 9475 грн., а відповідачці інше майно на загальну вартість 19620, 72 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається не те, що з 10 травня 1991 року зареєстрував шлюб з відповідачкою під час якого сторонами було придбано майно на загальну вартість 29095, 72 грн. наведену суму позивач вказав виходячи з вартості аналогічних предметів, що є у їх власності, на вторинному ринку.

Оскільки шлюб між сторонами згідно рішення суду від 19 серпня 2008 року розірваний, а спільної згоди стосовно розподілу майна не досягнуто, позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в матеріалах справи.

Відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти такого розподілу майна, вказуючи, що їй не зрозуміло чому позивач вирішив його розподілити саме таким чином.

Вивчивши матеріали позовної заяви, дослідивши докази, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, суд дійшов наступного висновку.

Матеріалами справи достовірно підтверджується, що 10 травня 1991 року між сторонами було укладено шлюб, який розірваний згідно рішення суду, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-ВЛ № 078708.

Суд звертає особливу увагу на те, що в матеріалах справи відсутня інформація стосовно загальної вартості майна на даний час, а проти проведення товарознавчої експертизи задля визначення реальної вартості майна подружжя позивач категорично заперечував, посилаючись на те, що наведених на його розсуд даних про вартість аналогічних предметів на вторинному ринку України достатньо для правильного вирішення спору по суті.

Виходячи з наведеного суд, погоджуючись з відповідачкою, не знаходить підстав для розподілу майна способом, що запропонований позивачем, оскільки він ґрунтується лише на його припущеннях, а реальна вартість майна, що залишиться кожному з подружжя, за таким варіантом може бути діаметрально протилежною вартості вказаної позивачем.

Сприяючи всебічному і повному зясуванню обставин справи, суд, відповідно до ст. 10 ЦПК України, яка вказує на принцип змагальності сторін, розяснював позивачеві текст ч. З цієї статті та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, згідно якого, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, також в ч. 2 ст. 60 ЦПК України зазначено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, але позивачем, як вже зазначено вище, в супереч вищенаведених вимог, будь-які відомості, щодо реальної вартості майна, суду надано не було.

Також, суд звертає увагу на те, що нині діючий ЦПК України закріплює незалежність, безсторонність та обєктивність суду, який не може бути ініціатором витребування доказів, оскільки такий обовязок законодавцем покладений на сторони, суд - не виявляючи ініціативи, може лише сприяти сторонам на їх клопотання у витребуванні доказів, при цьому він зобовязаний розяснити особам, які беруть участь у справі їх процесуальні права та обовязки, попередити про наслідки вчинюваних процесуальних дій та розяснити наслідки у випадку не вчинення ними тих процесуальних дій виконання яких згідно із законом є обовязковим.

Саме тому, розяснюючи позивачеві процесуальні права, які закріплені у ст. 27 ЦПК України, одне з яких право на подання доказів, суд звертався до ч. З ст. 10 ЦПК України акцентувавши увагу на тому, що кожному праву кореспондуються обовязки, тобто, що особа повинна довести суду свої вимоги або заперечення, а для цього потрібно подати суду докази, бо в противному разі, якщо вимоги позивача не будуть доведені, суд відмовить у задоволенні позову.

Стаття 11 ЦПК України закріплює принцип диспозитивності цивільного процесу, ч. 1 зазначеної статті вказує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З положення цієї статті також випливає, що суд, за загальним правилом, не повинен виявляти ініціативи у збиранні доказів, про докази, їх кількість та якість повинні піклуватися сторони, оскільки саме на них законом покладений обовязок доказування суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд, знову таки, тільки сприяє сторонам у витребуванню таких доказів.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, з матеріалів справи вбачається, що доводи заявника окрім позовної заяви та поясненнях останнього не на чому не ґрунтуються.

З огляду на вищевикладене, враховуючи наведені норми, керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 60, 169, 212-215 ЦПК, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення складено і віддруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Головуючий: суддя