Справа № 2-30/2010
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2010 року Буринський районний суд Сумської області

в складі: головуючого судді Куцан В.М.

при секретарі Кошелєвій Н.В.

з участю позивачки ОСОБА_1

та її представника ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 представника відповідача ОСОБА_6 1.1.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Буринь справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та відділу ДВС Буринського РУЮ про визнання права власності на майно та виключення його з акта

опису та арешту,

встановив:

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що вона перебувала з ОСОБА_1В, у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано. В період подружнього проживання вони за спільні кошти придбали приміщення гаражу на яке відділом ДВС був накладено арешт. Рахуючи, що це майно є їх спільною сумісною власністю, просила визнати за нею право власності на К частину гаражу, звільнивши його з-під арешту.

В судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала, пояснивши, що вона являється також приватним підприємцем-фізичною особою в сфері роздрібної торгівлі з 2004 року. В період шлюбних відносин з ОСОБА_3, а саме 19.07.2006 року, вони за спільні кошти подружжя придбали приміщення гаражу в м. Буринь по вул. Щорса,6, хоча договір купівлі-продажу був складений тільки від імені ОСОБА_3. Однак відділ ДВС наклав на нього арешт, але вона вважає, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя і вона має право на 14 його частину. Просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 позов визнав, пояснивши, що дійсно приміщення гаражу було придбано за спільні з позивачкою кошти. Оплату по договору купівлі-продажу він проводив з банківського рахунку, який був відкритий як на приватного підприємця. Але ці кошти були їх спільними.

Представник відповідача ОСОБА_6 1.1, позов не визнав, пояснивши, що за виданими виконавчими листами про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 боргу позики відділом ДВС Буринського РУЮ були відкриті провадження, що в подальшому були обєднані. В ході цього виконавчого провадження, так як ОСОБА_3 в добровільному порядку не погасив перед стягувачами заборгованість, було описано його майно, серед якого є приміщення гаражу вартістю 106970 грн. яке було придбано ОСОБА_3 як приватним підприємцем і використовувалося в його господарській діяльності. Вважає, що це майно не входить до обєктів спільної сумісної власності подружжя,тому просив у задоволенні позову відмовити.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_8 пояснили, що рішеннями суду на їх користь стягнуто з ОСОБА_3 грошові кошти, які вони надавали йому в борг. Вже тривалий час він не погашає заборгованості, намагаючись в різний спосіб приховати своє майно. Просили в позові відмовити, так як приміщення гаражу було придбано боржником як приватним підприємцем.

Відповідач ОСОБА_7 позову не визнав, просив справу розглянути без його

участі.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши обставини справи, представлені докази та давши їм оцінку, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 57 СК України передбачено правові підстави визначення майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, а статтею 61 СК України визначено об'єкти права спільної сумісної власності, підстави набуття якого визначені ст.60 цього ж Кодексу..

Згідно положень ст.ст.42,43,44 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється субєктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно ст.52 ЦК України, фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Тобто, відповідно до положень статей 57, 61 СК України, статті 52 ЦК України майно фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Аналогічну правову позицію висловив і Пленум ВСУ в п.29 Постанови №11 від

21.12.2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,

визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на Які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст..61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 28.10.1989 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 04.11.2009 року, що вбачається із свідоцтва про укладення шлюбу та рішення суду про його розірвання.

19 липня 2006 року ОСОБА_3, як фізична особа - підприємець придбав у ВАТ «Буринське підприємство «Агротехсервіс» майно, в тому числі і приміщення гаражу (Ф- 1), який розташований в м. Буринь, вул. Щорса,6, що вбачається з показів сторін, договору купівлі-продажу, довідки БТІ, звіту з оцінки майна, технічного паспорту.

21.08.2009 року державним виконавцем при проведенні виконавчих дій у виконавчому провадженні щодо примусового стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 грошових коштів по виконавчим листам виданих Буринським районним судом було накладено арешт та проведено опис приміщення вищевказаного гаражу, що видно з показів сторін, постанов про відкриття виконавчого провадження, копій виконавчих листів, постанови про арешт майна боржника, акту опису та арешту майна.

Твердження позивачки та відповідача ОСОБА_3 про те, що даний гараж придбаний за їх спільні кошти і входить до обєктів права спільної сумісної власності подружжя, суд вважає безпідставними, так як вони не довели цього в судовому засіданні відповідно до вимог ст.60 ЦПК України.

При цьому судом встановлено, що приміщення гаражу було придбано ОСОБА_3 саме як фізичною особою - підприємцем, що обєктивно стверджується і договором купівлі продажу. Крім того, ОСОБА_3 визнав в судовому засіданні, що оплату по договору частково здійснював шляхом перерахування коштів з банківського рахунку, який був відкритий на приватного підприємця. Не заперечувала цю обставину і позивачка.

їх доводи, що ці кошти також були спільними, суд до уваги не приймає, так як жодних доказів з цього приводу ними надано не було, в порушення вимог ст.60 ЦПК України.

Не були добуті такі докази і судом, незважаючи на прийняті заходи по встановленню фактичних обставин справи.

Твердження позивачки, що придбане майно (гараж) за час їх шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок їх спільних з ОСОБА_3 трудових та грошових затрат, не є правовою підставою для виникнення права спільної сумісної власності, оскільки ця обставина стосується саме спільного майна дружини та чоловіка (ст.62 СК України).

Таким чином, здійснивши системний аналіз норм, що застосовуються до вказаних вище правовідносин, суд вважає, що права позивачки за захистом яких вона звернулася, діями відповідачів не порушувалися, а тому позов задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.5,6,10,11,15,60,212,214-

215Ц11К України, ст.ст.57-62 СК України, ст.52,328 ЦК України, Постановою №11 від

21.12.2007року Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді . справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_7 та відділу ДВС Буринського РУЮ про визнання права власності на У частину гаражу, звільнення його з-під арешту та виключення його з акта опису відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Сумської області через Буринський районний суд шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20-ти днів апеляційної скарги або в порядку 4.4 ст.295 ЦПК України.

Головуючий: