Справа № 2-1193/10
РІШЕННЯ

іменем України

"06" липня 2010 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді - Вуїва О.В., при секретарі - Огренда І.М.,

за участю: позивачки ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, про визнання договору дійсним та визнання права власності на житловий будинок із земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2010 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2. ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності на житловий будинок із земельною ділянкою в якому вказувала, що в 2007 році між нею та ОСОБА_2 було укладено письмовий договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивачка придбала у нього 4/25 частин житлового будинку №81 по вул. Тимірязєва в м. Вознесенську Миколаївської області, а також відповідну частину земельної ділянки за цією ж адресою, площею 209 кв.м., призначену для обслуговування будинку, що згідно Державного акту на право власності на землю належить попередньому власнику майна - ОСОБА_3

Всі істотні умови договору купівлі-продажу були виконані, а саме продавець передав покупцю майно, а покупець прийняла його та сплатила за нього певну грошову суму, обумовлену сторонами договору.

Разом з тим сторони домовилися про його нотаріальне посвідчення до кінця 2007 року, проте свої зобов'язання не виконали.

Оскільки продавець не бажає нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу, а тому позивачка на підставі ст. 16, ч. 2 ст. 220 ЦК України просила суд визнати нікчемний договір дійсним та визнати за нею право власності щодо цього нерухомого майна.

Також, враховуючи вимоги ст. 120 ЗК України, а саме те, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором, а в разі якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, позивачка просила визнати її власником 4/25 частин земельної ділянки, площею 209 кв.м., розташованої по вул. Тимірязєва, 81 в м. Вознесенську Миколаївської області.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 свої вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнали повністю, проте не заперечували проти належного посвідчення договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки в нотаріальному порядку.

Третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, судом належним чином про час та місце розгляду справи повідомлений, причину неявки суду не повідомив.

Суд вважає за можливе розглянути справу без участі третьої особи, оскільки матеріали справи містять всі необхідні докази про права та взаємовідносини сторін.

Заслухавши пояснення позивачки, відповідачів, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про необхідність відмови в прийнятті визнання позову відповідачами, оскільки таке визнання суперечить вимогам закону.

Зокрема, судом встановлено, що 28 серпня 2007 року позивачка та відповідач ОСОБА_2 уклали між собою письмовий договір купівлі-продажу.

За цим договором ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 належні йому 4/25 часток житлового будинку №81 по вул. Тимірязєва в м. Вознесенську Миколаївської області, а також відповідну частку земельної ділянки за цією ж адресою, площею 209 кв.м., призначену для обслуговування будинку, що згідно Державного акту на право власності на землю належить взагал іншій особі, а саме попередньому власнику майна - ОСОБА_3

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (ст. 657 ЦК України).

Положення ст. 220 ЦК України вказують на те, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України за №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» : підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальном) посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Тому суд виходить з того, що спірний договір купівлі-продажу підлягав не тільки обовязковому нотаріальному посвідченню, а й державній реєстрації, сторони, як власники спірного майна не заперечували проти нотаріального посвідчення договору та не надали доказів втрати такої можливості.

Разом з тим договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 взагалі не міг стосуватися земельної ділянки по вул. Тимірязєва, 81 в м. Вознесенську Миколаївської області, оскільки останній не переоформив її на своє імя, не отримав правовстановлюючого документа, а тому не є її власником.

Виходячи з цих обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, про визнання договору дійсним та визнання права власності на житловий будинок із земельною ділянкою - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня проголошення рішення та подачі апеляційної скарги протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя :