13.10.10 ,
Апеляційний суд Херсонської області
Справа № 22ц-6440, 2010 р. Головуючий в І інстанції
Категорія 37 Доповідач: Прокопчук Л.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2010 року жовтня місяця «13» дня колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого Прокопчук Л.П.

Суддів Закарян К.Г., Бугрика В.В.

при секретарі Борисовій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 10 червня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Білозерська державна нотаріальна контора про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними,

в с т а н о в и л а:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з надалі неодноразово уточненим і доповненим позовом про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину, посилаючись на те, що 27 жовтня 2003 року померла її мати ОСОБА_5.

Після її смерті відкрилася спадщина, яку позивачка прийняла.

З листа державного нотаріуса Білозерської державної нотаріальної контори дізналася, що спадкодавець заповіла 23 квітня 1999 року все своє майно відповідачці ОСОБА_3, яка 22 лютого 2008 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Вважає, що її мати не могла скласти заповіт на відповідачку, з якою була в поганих стосунках. Він є фіктивним, складеним під впливом обману та насильства, а такий правочин є недійсним згідно зі ст.ст.230,231,203,215 ЦК України.

Посвідчений приватним нотаріусом заповіт не відповідає також вимогам Закону України «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, в ньому невірно зазначено прізвище спадкодавця, дату народження. Крім того, на дату складання заповіту її мати не мала паспорту громадянина України.

Відсутність заповіту серед інших документів спадкодавця свідчить, на думку позивачки, про те, що вона його не складала, а якби й складала, то скасувала б через поведінку відповідачки.

Спадкодавець потребувала догляду через похилий вік та хвороби, якого ОСОБА_3 їх матері не надавала, тому вона повинна бути позбавлена права на спадкування відповідно до ч.2 ст.1224 ЦК України.

Просила визнати заповіт від 23 квітня 1999 року на імя ОСОБА_3 недійсним, оскільки він вчинений під впливом обману, а також просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане на імя ОСОБА_3

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 10 червня 2010 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом вимог матеріального і процесуального права, просила його скасувати і ухвалити нове про задоволення її позовних вимог.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник, апеляційну скаргу підтримали з підстав, викладених у ній.

Вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, ОСОБА_3 просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що 27 жовтня 2003 року померла ОСОБА_5.

Після її смерті відкрилася спадщина на ? частини домобудівлі, розташованої по вул. Рибальській, 13 в с. Чорнобаївка Білозерського району.

Все своє майно ОСОБА_5 заповіла відповідачці ОСОБА_3, що підтверджується заповітом від 23 квітня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу і зареєстрованого в реєстрі за №612.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року розяснено, що «відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема: відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, в тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом».

Оскільки позивачка ОСОБА_2 поставила питання про визнання заповіту, посвідченого 23 квітня 1999 року недійсним, то на ці правовідносини мають застосовуватися норми ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Відповідно до ст.541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Доказів того, що оспорюваний заповіт не відповідає вимогам зазначеної норми закону на думку колегії, позивачка ОСОБА_2 не надала.

Її посилання на допущені порушення Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій правильно не прийняті до уваги судом першої інстанції, оскільки вказані нею порушення не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а крім того, з ними закон не повязує недійсність заповіту.

Заповіт є односторонньою угодою, на нього поширюються загальні положення про угоди, оскільки у розділі VІІ спадкове право не врегульовано питання щодо визнання заповіту недійсним.

Неодноразово змінюючи та уточнюючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 остаточно просила визнати заповіт недійсним т.я. він, на її думку, здійснений під впливом обману.

Згідно ст.57 ЦК України (в редакції 1963 року) угода, укладена внаслідок обману може бути визнана недійсною за позовом потерпілого.

Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.

На думку колегії позивачкою не підтверджено належними та допустимими доказами того, що, укладаючи заповіт ОСОБА_5 діяла під впливом обману, а наведені нею обставини ґрунтуються лише на припущеннях, які обґрунтовано не прийняті до уваги судом першої інстанції.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає правильним висновок суду про відсутність підстав для визнання вчиненого спадкодавцем 23 квітня 1999 року заповіту недійсним.

Крім вказаної вимоги, позивачка також просила усунути відповідачку ОСОБА_3 від права на спадкування з підстав, передбачених ч.2 ст.1224 ЦК України, відповідно до якої не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.

Оскільки позивакою не доведено факту умисного перешкоджання ОСОБА_5 скласти новий заповіт, чи скасувати складений або внести в нього зміни, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про безпідставність заявленої вимоги позивачки ОСОБА_2, а наведені нею обставини, на думку колегії, є лише припущеннями, які не можуть бути прийняті до уваги судом.

Т.я. підстав для визнання заповіту недійсним не встановлено, то правильним є і висновок суду про безпідставність вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то підстав для її задоволення і скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Білозерського районного суду від 10 червня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього ж часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий Л.П.Прокопчук

Судді: К.Г.Закарян, В.В.Бугрик

Копія вірна: ОСОБА_6