Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області
Справа № 2-66/2010 р.
04 березня 2010 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області
в складі: головуючої: судді Ніколаєвої І. К.
при секретарі Карпенко С. М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петропавлівка цивільну справу за позовом:
про визнання договору позики неукладеним
До суду звернувся ОСОБА_1 з позовом про визнання договору позики неукладеним до відповідача ОСОБА_2.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 17 червня 2008 року між ним (надалі позичальник) та ОСОБА_2 (надалі позикодавець) було укладено договір позики грошей. Відповідно до п. 1 даного договору позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у спільну сумісну власність позичальникові гроші в сумі 226700 гривень строком до 25 жовтня 2008 року. За вказаним договором позичальник зобовязується повернути таку ж суму грошових коштів в повній сумі і в строк, передбачений договором. Повернення визначеної суми грошей має бути здійснено в с. Миколаївка Дніпропетровської області, Петропавлівського району. Однак позивач вказує, що ніяких грошей він так і не отримав. Перед тим як укласти договір він пропонував відповідачу передати йому вказану суму грошей, натомість позивач зобовязувався написати відповідну розписку на підтвердження того, що зазначена в договорі грошова сума дійсно ним отримана. Однак відповідач відмовився від такої пропозиції і сказав, що ніякої розписки не потрібно, оскільки в договорі позики буде вказано, що гроші в сумі 226700 гривень ОСОБА_1 вже одержано, після посвідчення договору він передасть позивачеві вказану суму грошей. Після того як він підписав договір і його було посвідчено нотаріусом, відповідач сказав, що передасть позивачеві гроші найближчим часом, позивач погодився з такою пропозицією та поїхав додому. Однак обіцяних грошей відповідач йому так і не надав. Виходячи з вказаних обставин позивач змушений повертати гроші, яких насправді не отримував, а тому змушений звернутися до суду з даним позовом.
Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, проте просить визнати договір позики не неукладеним як вказано в позові, а недійсним.
Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просить його задовольнити.
Відповідач, будучи повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився, про причини неявки до суду не повідомив.
Вислухавши позивача, представника позивача, вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з огляду на наступні обставини.
Судом встановлено, що 17 червня 2008 року між ОСОБА_1 (надалі позичальник) та ОСОБА_2 (надалі позикодавець) було укладено договір позики грошей, який було посвідчено приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу ОСОБА_3, що підтверджується копіє договору. Відповідно до п. 1 даного договору позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у спільну сумісну власність позичальникові гроші в сумі 226700 гривень строком до 25 жовтня 2008 року. За вказаним договором позичальник зобовязується повернути таку ж суму грошових коштів в повній сумі і в строк, передбачений договором. Повернення визначеної суми грошей має бути здійснено в с. Миколаївка Дніпропетровської області, Петропавлівського району. Проте як вказує позивач він вказаних коштів не отримував.
З пояснень позивача судом встановлено, що перед тим як укласти договір позивач пропонував відповідачу передати йому вказану суму грошей, натомість позивач зобовязувався написати відповідну розписку на підтвердження того, що зазначена в договорі грошова сума дійсно ним отримана. Однак відповідач відмовився від такої пропозиції і сказав, що ніякої розписки не потрібно, оскільки в договорі позики буде вказано, що гроші в сумі 226700 гривень ОСОБА_1 вже одержано, після посвідчення договору він передасть позивачеві вказану суму грошей. Після того як він підписав договір і його було посвідчено нотаріусом, відповідач сказав, що передасть позивачеві гроші найближчим часом, позивач погодився з такою пропозицією та поїхав додому. Однак обіцяних грошей позивач так і не отримав.
Відповідач в попередніх судових засіданнях розповів суду про те, що позику в повному розмірі він передав позивачу в березні 2008 року, тобто за три місяці до підписання оскаржуваного договору. Зі слів ОСОБА_2 позика була передана без укладання договору та видачі розписок, однак згодом він довідався, як він каже, про непорядність пана ОСОБА_1, і саме тому, на підтвердження вже існуючого зобов`язання, був укладений договір позики. Відповідач розповів про те, як він передавав грошові кошти пану ОСОБА_1 в своєму автомобілі біля оперного театру в Дніпропетровську. Він навів певні деталі про те, що гроші передавались в поліетиленовому пакеті і що свідком передачі цих грошей був ОСОБА_4 який хоча і не знаходився в автомобілі, але бачив передачу грошей через вікно автомобіля з вулиці.
Під час допиту пана ОСОБА_4 в якості свідка, останній практично дослівно повторював пояснення відповідача, який є його роботодавцем. Проте свідок ОСОБА_4 повідомив суду, що під час передачі позики він знаходився в автомобілі, а не біля автомобіля як вказав відповідач. З огляду на це суд критично відноситься до свідчень вказаного свідка, оскільки вони є неправдивими.
До того ж судом встановлено, що відповідач вже тривалий час намагається в судовому порядку зобов`язати позивача сплатити йому гроші за договором позики. Перша спроба відбулась в Кіровському районному суді м. Дніпропетровська, куди ОСОБА_5 направив заяву про видачу судового наказу. Відповідач зробив це базуючись на праві на вибір підсудності за місцезнаходженням одного з відповідачів, яким є ОСОБА_4, свідок в даній справі. ОСОБА_4 є одним з відповідачів, оскільки в той же день коли між позивачем і відповідачем було укладено договір позики, відповідач уклав з ОСОБА_4 договір поруки, за яким останній поручився за виконання боргового зобов`язання ОСОБА_1. Але ця порука була не повною, а частковою лише на 500 гривень. При розмірі позики 226700 гривень розмір поруки складає 500 гривень, що взагалі є дивним.
Кіровський районний суд м. Дніпропетровська судовий наказ видав, але за заявою ОСОБА_1 цей наказ був скасований, що підтверджується копією содового наказу. Згодом, ця справа, вже в порядку позовного провадження, з`являється в Новомосковському міськрайоному суді, знову ж таки позивач скористався правом на вибір підсудності за місцезнаходженням одного з відповідачів, і знову цей відповідач ОСОБА_4, який тепер мешкає в Новомосковську.
До того ж ОСОБА_4, під час його допиту в якості свідка вже в даній справі, на запитання про те, навіщо було укладати договір поруки на 500 гривень при загальній сумі позики 226700 гривень відповів, що це було необхідною передумовою для отримання ОСОБА_1 позики. Але ж як пояснює ОСОБА_5 та сам ОСОБА_4 сума позики ОСОБА_1 вже давно була отримана.
З пояснень відповідача та вказаного свідка, які є суперечливими, стає очевидно що ніяких грошей позивач в березні 2008 року не отримував. Також стає очевидним той факт що п. 2 договору позики хоча і містить твердження про те, що позика були отримана ОСОБА_1 до підписання цього договору, але не відображає тих правовідносин, що склалися між сторонами цього договору насправді.
До того ж дивним є навіщо було ОСОБА_1, якого ОСОБА_5 записав в непорядні, ставити свій підпис під нотаріально посвідченим договором позики, якщо, як стверджує відповідач позика вже три місяці як була ним отримана. Він міг відмовитися від укладання цього договору і в ОСОБА_2 не було б жодних підстав вимагати повернення цієї позики. З огляду на викладене судом встановлено, що ОСОБА_1 підписував цей договір з однією метою - отримати позику про яку йдеться в цьому договорі. При цьому, як він пояснив, що він особливо не зважав на ту обставину, що в тексті договору вказано що позику він вже отримав. Не зважав, оскільки сподівався таки отримати обіцяні гроші. Однак підписавши договір позивач так нічого і не отримав.
Також підозрілою є ситуація з питанням про походження грошей, які були надані як позика. Сума чимала, однак чітко зазначити походження цих грошей відповідач не може. Він каже, що брав їх в борг у інших людей з тим щоб потім позичити ОСОБА_1. Версія про те, що ОСОБА_5 брав в борг для того щоб позичити гроші малознайомому ОСОБА_1, та ще й без складання жодного документа є сумнівною.
Відповідно до ч. 1 ст. 1051 Цивільного кодексу України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця.
В свою чергу ст. 1046 Цивільного кодексу України встановлює, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що є неукладеним. Таким чином, ст. 204 Цивільного кодексу України встановлює презумпцію правомірності правочину, яка може бути скасована не шляхом визнання його судом неукладеним, а за позовом про визнання його недійсним. Саме тому представник позивача просить визнати вказаний договір позики недійсним.
Частина 2 статті 1051 Цивільного кодексу України визначає, що якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця.
Однак, в даному випадку наведена законодавча норма не є перешкодою для того щоб дати правову оцінку показам свідка ОСОБА_4. Останній, давши свідчення про те, що укладання між ним та відповідачем договору поруки було здійснене за вимогою ОСОБА_2, і було необхідною передумовою для передачі позики ОСОБА_1, фактично підтвердив, що до підписання договору позики, як про це стверджується в самому договорі, ніякі гроші позивачу ОСОБА_1 не передавалися. В даному випадку свідок безпосередньо не підтверджував, що гроші насправді не були одержані позичальником, а дав інші свідчення, з яких суд може зробити висновок про безгрошовість оспорюваного договору. Слід також наголосити, що цей свідок був допитаний за клопотанням відповідача, і в своїх, хоча й неправдивих, показаннях намагався підтвердити факт передачі позики. Отже покази ОСОБА_4 є такими, що цілком можуть бути покладені в основу судового рішення.
Позикодавець не надав суду жодних доказів про передачу грошей позичальнику. Розписка про отримання цих грошей могла б бути доказом фінансових операцій, які підтверджують факт отримання грошових коштів позичальником, однак такої розписки не існує, тому факт передачі грошей відповідачем не доведений.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 212-214, 224 ЦПК України ст.ст. 204, 216, 1046, 1047, 1051, ЦК України, суд
Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним задовольнити.
Визнати договір позики укладений 17 червня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу недійсним.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання копії.
Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області. Заява про апеляційне оскарження подається протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 20 днів з дня подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя