Справа № 2-194/10
Провадження № 2-194/10
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2010 року Заводський районний суд м.Миколаєва у складі головуючого судді Павлової Ж.П., секретаря Іваненко Г.В., представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, представників третіх осіб ОСОБА_3, та ОСОБА_4, розглянувши в відкритому судовому засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та третіх осіб , що не заявляють самостійних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання не дійсним договору про надання споживчого кредиту,

ВСТАНОВИВ

10.11.2009р. ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та третьої особи, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 0.0. про визнання не дійсним договору про надання споживчого кредиту.

В заяві він вказав, що між відповідачем, від імені якого на підставі доручення діяла начальник відділення №163 м.Миколаєва ОСОБА_8 та ОСОБА_5 В.0. було укладено 16.11.2007р. договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого банк прийняв зобов'язання надати йому кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 180000, 00 долари СІЛА строком до 16.11.2017р.

Відповідно до положення ст. 524 ч.1 ЦК України зобов'язання повинні бути виконані в грошовій одиниці України - гривні, тому банк не мав права надавати йому кредит в доларах СІЛА, а зобов'язаний був надати в гривні.

Крім того, позивач посилався на порушення відповідачем при укладанні вищезазначеного договору положення Інструкції «Про порядок видачі міністерствам та іншим центральним органам виконавчої влади, підприємствам, установам, організаціям, господарським обєднанням та громадянам дозволів на право відкриття та функціонування штемпельно-граверних майстерень, виготовлення печаток і штампів, а також затвердження Умов і правил провадження діяльності з відкриття та функціонування штемпельно-граверних майстерень, виготовлення печаток і штампів», затверджених наказом МВС України №17 від 11.01.1999p., відповідно до якої організації та установи можуть мати тільки по одному примірнику основної каучукової або металевої печатки, на якій повинен зазначатись ідентифікаційний код суб'єкта підприємницької діяльності- юридичної особи.

Але оскільки договір про надання споживчого кредиту від 16.11.2007р. не скріплений печаткою юридичної особи, а саме основною печаткою банку, тому на підставі положення ст.203 та ст.204 ЦК України він є не дійсним.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та доповнив в частині його обґрунтування. Просив їх задовольнити, посилаючись також на ст.47 ЗУ «Про банки ібанківську діяльність», ст.ст.2,5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», п.2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій», п.4 Положення «Про порядок та умови торгівлі іноземною валютою», ,п.6.2 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, відповідно до яких банк не мав права видавати грошові кошти в іноземній валюті, не отримавши індивідуальну ліцензію на використання іноземної валюти на території України.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість та незаконність вимог позивача та просив відмовити в задоволенні позову.

Представники третіх осіб підтримали позовні вимоги позивача та просили їх задовольнити.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Між Акціонерним комерційним інноваційним банком в особі начальника відділення №163 ОСОБА_8, яка діяла на підставі довіреності , посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу з однієї сторони та ОСОБА_5 було укладено 16.11.2007р. договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого банк прийняв зобов'язання надати йому кредитні кошти в іноземній валюті -в сумі 180000, 00 долари США строком до 16.11.2017р.

Договір було укладено в письмовій формі, в договорі сторони узгодили всі його умови.

Відповідно до ч.2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, що Д було зафіксовано в укладеному між сторонами договорі.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог зазначеного кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Стаття 47 та ст.4 9 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» визначають перелік операцій банків із розміщенням залучених коштів від свого імені , на власних умовах, та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу(генеральної ліцензії)на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України « Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.93р. Статтею 5 Декрету передбачено, що національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України національних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу , використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк.

Положенням «Про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій», затвердженого постановою НБ України №275 від 17 липня 2001 року встановлено порядок і умови видачі банкам і банківським корпораціям банківських ліцензій на здійснення банківських операцій та письмових дозволів на здійснення інших операцій і банківським корпораціям- ліцензій на виконання окремих операцій.

Згідно з п.п.2.1,2.3 даного Положення на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції, як розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, а також операції з валютними цінностями. Відповідно до п.5.3 Положення , письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно із Декретом Кабінету Міністрів України « Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993р.

Статтею 3 Декрету передбачено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території . України, який приймається без обмежень, для оплати будь-яких вимог по зобов'язанням, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства.

Пунктом 4 ст.5 цього ж Декрету передбачено , що надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті потребує індивідуальної ліцензії, які видає Національний банк України, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Але даний або ж інший нормативний акт, в тому числі й закон не встановлює таких обмежень.

Валютними операціями, серед інших є операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України. Таким чином видача кредиту в іноземній валюті є одночасно кредитною та валютною операцією, оскільки пов'язана з переходом до позичальника права власності на іноземну валюту.

24 грудня 2001 року Банком було отримано банківську ліцензію №7 5 на право здійснювати банківські операції, визначені ч.І та п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

19.11.2002р. банком отримано дозвіл НБУ №75-2 на право здійснювати операції , визначені п.1-4 частини другої та ч. четвертої ст.47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність».

Щодо доводів позивача про відсутність належної печатки на договорі про надання споживчого кредиту, то судом встановлено, що на печатці банку , якою скріплено договір зазначено ідентифікаційний код суб'єкта підприємницької діяльності, юридичної особи АКІБ «УкрСиббанк» , а саме 09807750.

Крім того, відповідно до п.1.6 Положення про відділення №163 АКІБ «УкрСиббанк», затвердженого рішенням правління банку від 03.08.2004р. за №25 та погодженого з НБУ, відділення - це структурна одиниця банку та не є юридичною особою, в договірних відносинах із юридичними та фізичними особами виступає від імені АКІБ «УкрСиббанк» на основі цього положення та в межах повноважень довіреності, яка видана начальнику відділення. При цьому банк несе повну відповідальність по зобов'язанням, що виникають із операцій відділення.

Таким, чином судом встановлено, що при укладанні договору з ОСОБА_5 банком було дотримано всіх вимог законодавства і підстав для визнання договору не дійсним з підстав, перелічених позивачем судом не вбачається.

Положення чинного законодавства, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог є загальними правовими нормами, які застосовуються до правовідносин. Оскільки банк є фінансовою установою, діяльність якої регулюють спеціальні правові норми, до відносин між банком та позичальником також необхідно застосовувати спеціальні правові норми- спеціальні правила, які регулюють відносини між банком , як фінансовою установою та позичальником.

Таким чином, враховуючи викладене, наявність у кредитному договорі грошових зобов'язань між ОСОБА_5 та Банком в доларах США та використання долару СІЛА як засобу платежу за Кредитним договором не суперечить приписам ст.99 Конституції України, ст. 524 ЦК України, ст. 35 ЗУ «Про національний банк України» , ст.47 та ст. 49 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ст. З Декрету Кабінету Міністрів України « Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.93р.

На підставі вищевикладеного, підстав для задоволення позову судом не встановлено і тому в його задоволенні ОСОБА_5 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10,11,60,212,213, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ

В задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.

Рішення вступає в законну силу через 10 днів з дня його проголошення.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м.Миколаєва в порядку, передбаченому ст. 294 , ст.295 ЦПК України.

Суддя: Ж.П. Павлова