Рівненський міський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2010 року. м. Рівне.

Рівненський міський суд в складі судді Бердія М.А.,

при секретарі Патій H.A., з участю позивача ОСОБА_1П„

представника відповідача Павлюка В.В., розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райфазен Банк-Аваль» про визнання договору поруки недійсним, суд-

ВСТАНОВИВ:

Представник відповідача Павлюк В.В. позовні вимоги позивача не визнав і пояснив суду, що Рівненським міським судом розглядається, це вже третя позовна заява позивача про визнання договорів поруки недійсними. Договір поруки укладено відповідно до вимог чинного законодавства, підписано сторонами, підстави для його скасування відсутні. Крім того просить суд застосувати, пропущені позивачем строки позовної давності, і відмовити йому в задоволені позовних вимог.

Позивач в судовому засіданні зменшив свої позовні вимоги, просить суд визнати недійсним договір поруки №014/53-05/40919-п/1 від 14 березня 2006 року, укладений між ним та АППБ «Аваль», реорганізованим у Відкрите акціонерне товариство «Райфазен Банк Аваль», в звязку з тим, що кредит боржнику ОСОБА_4 по зобовязанням якого він взяв на себе відповідальність видавався не в гривнях а доларах США, і відповідно до ст.ст. 208, 517 ЦК України, при реорганізації банку з ним повинні були перезаключити договір поруки. Крім того в позовній заяві зазначив, що банк повинен був мати індивідуальну ліцензію НБУ на використання іноземної валюти на території України, як засіб платежу.

Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі приходить до наступного:

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

З договору поруки №014/53-05/40919-п/І, який відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, слідує, що 14 березня 2006 року між Акціонерно поштово-пенсійним банком «Аваль», відповідно до Статуту з 4 листопада 2009 року Публічне акціонерне товариство «Райфазен-Банк-Аваль», та позивачем було укладено вище зазначений договір поруки, згідно якого позивач на добровільних засадах взяв на себе зобовязання перед відповідачем відповідати по зобовязанням боржника ОСОБА_4, які виникають з умов кредитного договору, відповідно до якого ОСОБА_4 надано банком кредит в сумі 3000,00 доларів США., терміном на 36 місяців з 13 березня 2006 року по 12 березня 2009 року. Зазначений правочин вчинений в письмовій формі та з дотриманням всіх вимог, передбачених чинним законодавством, між позивачем і відповідачем погоджено всі істотні умови договору, про що свідчать підписи сторін, договір скріплений печаткою юридичної особи. З умовами договору позивач був згідний.

Посилання позивача на те, що кредит повинен був видаватися не в доларах США а в гривнях, і що банк повинен був з ним перезаключите договір поруки відповідно до ст.ст. 208,517 ЦК України не заслуговують на увагу, тому-що позивач не отримував кредит і не укладав кредитний договір. До кредитного договору, в частині отримання кредиту, він не має ніякого відношення, до нього він має відношення тільки як поручитель-гарант повернення ним кредиту, в разі не повернення кредиту боржником, в даному випадку ОСОБА_4 Презаключення договору поруки ст. 208,517 ЦК України не передбачено.

Згідно ст. ст. 5,11 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління НБУ 14.10.2004 року за № 483, індивідуальні ліцензії видаються на здійснення разової валютної операції, на період необхідний для здійснення такої операції. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінустановам України, на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальна ліцензія потребує такої операції, як надання і одержання кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, що законодавством не встановлено. НБУ у сфері валютного регулювання видає у межах, передбачених цим Декретом, обовязкові для виконання нормативні акти щодо здійснення операцій на валютному ринку України. Використання іноземної валюти як засобу платежу/валютна операція/, це використання іноземної валюти на території України для виконання будь-яких грошових зобовязань. Дозволяється використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк/ ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями/.

З чого слідує, що наявність у банка генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є єдиною правовою підставою для здійснення банком кредитування в іноземній валюті. У відповідача є така ліцензія, яка 27 березня 1992 року, зареєстрована НБУ за №94, номер Банківської ліцензії 10. Надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата відсотків за кредитним договором не потребує наявності індивідуальної ліцензії.

Крім того позивачем пропущено трирічний строк позовної давності звернення до суду з позовом, без поважних на те причин, тому-що посилання позивача на рішення Господарського суду Донецької області про визнання недійсним кредитного договору, укладеного в іноземній валюті, не є поважною причиною пропуску строків позовної давності звернення з позовом до суду. Крім того позивач не просить суд поновити йому строк позовної давності звернення до суду з позовом, а в позовній заяві, ставить позовну вимогу визнати поважною причину пропущення ним трирічного строку позовної давності для звернення до суду, для захисту його порушеного права, що не передбачено чинним ЦПК так-як відповідно до ст 73 ЦПК до суду необхідно звертатися з заявою про поновлення строку позовної давності і в разі його пропуску з поважних причин суд може його поновити. Відповідно до ст. ст. 256, 267 ЦК України загальний строк позовної давності становить три роки, в разі пропуску строку позовної давності без поважних причин і в разі наполягання однієї з сторін на застосуванні строків позовної давності, таке наполягання є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

За таких обставин позовні вимоги позивача ОСОБА_1 є надуманими, необгрунтованими, безпідставними, з якими він звернувся до суду з пропуском трирічного строку позовної давності, а тому в задоволені його позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного,керуючись ст.ст. 10, 60.208-209,212-215,218,223.292,294 ЦПК У країни, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райфазен Банк-Аваль» про визнання недійсним договору поруки №014/53- 05/40919-п/1 від 14 березня 2006 року, укладеного між АППБ «Аваль», реорганізованим у Публічне акціонерне товариство «Райфазен Банк-Аваль» та ОСОБА_1 , відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд за заявою про апеляційне оскарження рішення суду, яка подається

протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана особами, які брали участь у розгляді справи, до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Судця Рівненського

міського суду М.А. Бердій