Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська
№ 2- 5063
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2010 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 31 серпня 2009 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири. Позивач в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилалася на те, що з відповідачем знаходилися в шлюбі, мають неповнолітню дитину, перебуваючи в шлюбі придбали квартиру АДРЕСА_1, яка зареєстрована на відповідача і який зараз заперечує будь-яке її право на це житло. Стосунки в сімї не склалися, шлюб розпався, мешкають окремо. Власником спірної квартири значиться відповідач, але це житло придбане в період їх шлюбу і з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини позивачу також належить власність в цьому житлі. Відповідач в спірній квартирі не мешкає тривалий час, в них склалися тривалі неприязні стосунки, в нього є інше житло. Спільне мешкання не можливе. З метою врегулювання конфлікту та можливості користуватися своєю власністю вважає можливим своє мешкання в спірній квартирі, тому просила з урахуванням інтересів дитини визнати її право власності на 2/3 частини вказаної квартири, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що вказана спірна квартира придбана лише за кошти відповідача, є тільки його власністю, з моменту укладення шлюбу пройшло дуже мало часу і вони не могли накопичити спільні збереження для придбання такої квартири. Все ним зроблено при реєстрації договору купівлі-продажу згідно вимог закону. Нічиїх прав відповідач не порушував. Вважає позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача і представника відповідача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 знаходилися в шлюбі з 30 січня 1998 року, що зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис № 31. Від цього шлюбу мають спільну неповнолітню дочку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1. Сумісне життя між сторонами не склалося, в сімї не було взаєморозуміння, виникали сварки, що призвело до розпаду сімї і роздільного мешкання. З 29 липня 2009 року шлюбних і подружніх відносин немає, не мешкають разом з липня 2009 року, спільне господарство не ведуть, стосунки не підтримують. Прийняті наміри до порозуміння та примирення ні до чого не призвели, примирення неможливе. Сторони звернулися з позовом до суду про розірвання шлюбу і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2010 року їх шлюб було розірвано.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 04 травня 1998 року ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1. Сторони оселилися у вказаній квартирі, були зареєстровані і певний час там мешкали однією сімєю. Зараз шлюб розірвано, сторони разом не мешкають, у вказаному житлі мешкає позивачка з неповнолітньою дитиною. Виник спір стосовно власності у вказаному житлі, в добровільному порядку спір не вирішено.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на прав спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що шлюб сторони уклали 30 січня 1998 року, мали свої збереження та доходи, мешкали разом і працювали і 04 травня 1998 року уклали договір купівлі-продажу спірної квартири, що була зареєстрована на відповідача ОСОБА_2 Вказана квартира є їх спільною сумісною власністю і частки майна дружини та чоловіка, тобто власності в цій квартирі є рівними, інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 321 ГК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Об'єкт права власності (спірна квартира) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Суд вважає можливим визначити частки сторін у вказаній спірній квартирі, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інакше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…»

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що позивач сторони мешкали та були зареєстровані у вказаному житлі разом, жодних домовленостей між ними стосовно часток спільної сумісної власності не існувало, а отже ці частки у праві спільної сумісної власності відносно квартири АДРЕСА_2 є рівними для цих сторін.

У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. У відповідності зі ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджається приналежним йому майном. Власник має право робити відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають в частині власності квартиру користуються нею для особистого мешкання і мешкання членів їх

сімей.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника квартири, які проживають з ним в квартирі, яка йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування даним приміщенням.

Крім того, в судовому засіданні позивачем суду не надано доказів того, що відповідач не дбав про матеріальне становище сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї, саме по собі мешкання з позивачкою неповнолітньої дитини не може свідчити про можливість збільшення частки власності позивача в спільній сумісній власності на вказану квартиру, оскільки не доведено, що розмір аліментів, які вона отримує, недостатній для забезпечення фізичного та духовного розвитку дитини, лікування.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі.

При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності на 2/3 частини квартири з метою окремої сплати комунальних послуг і врегулювання конфліктних ситуацій не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, оскільки будуть порушувати права сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості, спори і зобовязання стосовно відповідача, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність таких або інших зобовязань є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не визнання позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується, спірна квартира придбана за час шлюбу і повинна належати сторонам на праві власності в рівних частках.

При таких обставинах суд вважає можливим визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2, в задоволенні решти позовних вимог про визнання права власності на частину вказаної квартири відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги знайшли часткове підтвердження в ході судового засідання і підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 13, 16, 319, 321, 358 ЦК України, ст.ст. 9, 47, 150, 156 ЖК України ст. ст. 10, 11, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -