Іванківський районний суд Київської області
Справа № 2-14/10 p.
РІШЕННЯ

Іменем України

19 квітня 2010 року Іванківський районний суд Київської області в складі головуючого судді Гавриленка В.Г., при секретарі Онищенко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в с.м.т.Іванків справу за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства « Дорожньо-будівельне управління № 39» про стягнення невиплаченої заробітної плати за час простою не з вини працівника

ВСТАНОВИВ:

З врахуванням викладеного в позовній заяві та уточнень і доповнень, зроблених в судовому засіданні, позов ОСОБА_1 зводиться до наступного:

Позивач посилається на те, що він із 17 травня 2007 року був прийнятий на роботу у ВАТ „ДБУ-39" водієм - машиністом автокрана (наказ № 37 від 17.05.07р.) і пропрацював у відповідача до 03.08.2009 року, коли був звільнений за п.1 ст.36 КЗпПУ по угоді сторін ( наказ № 51 від 03.08.209 року).

В період часу з лютого по серпень 2009 року мали місце простої працівників ( в тому числі і позивача) з вини відповідача. Тобто це були простої не з вини працівника ( вимушені простої). В порушення трудового законодавства (ст..113 КЗпПУ) такі простої відповідачем не оплачувались.

Адміністрацією ВАТ „ДБУ-39" було оголошено працівникам підприємства, що у зв'язку із кризовою ситуацією, скороченням заказів на роботи, відсутністю об'ємів робіт вводиться скорочений робочий час, тобто один робочий день на тиждень (для водіїв). В інші робочі дні тижня працівники роботою не забезпечувались і фактично перебували у вимушеному простої.

Він виходив на роботу до відповідача постійно у всі робочі дні. Але роботу надавали тільки в деякі робочі дні, а в решту робочих днів він перебував у вимушеному простої, оскільки відповідач його роботою не забезпечував (незважаючи на готовність та бажання позивача працювати постійно та незважаючи на вимоги позивача забезпечити його роботою).

Так позивач в лютому 2009 року (в якому 28 днів ) по 17 число перебував у відпустці. Потім він повністю відпрацював 4 робочі дні, 4 дні були вихідні, а 4 дні не працював з вини відповідача, перебував у вимушеному простої.

В березні 2009 року всього було 31 календарних днів; з них він повністю відпрацював 10 робочих днів, 9 календарних днів припало на вихідні, а 12 робочих днів він не працював з вини відповідача - в ці дні перебував у вимушеному простої;

В квітні 2009 року всього було 30 календарних днів; з них він повністю відпрацював 5 робочих днів, 8 календарних днів припало на вихідні, а 17 робочих днів він не працював з вини відповідача - в ці дні перебував в простої;

В травні 2009 року всього було 31 календарних днів; з них він повністю відпрацював 3 робочих дня, 11 календарних днів припало на вихідні, а 17 робочих днів він не працював з вини відповідача - в ці дні перебував у вимушеному простої;

В червні 2009 року всього було ЗО календарних днів; з них він повністю відпрацював 4 робочих дня, 8 календарних днів припало на вихідні, а 18 робочих днів він не працював з вини відповідача - в ці дні перебував у вимушеному простої;

В липні 2009 року всього було 31 календарних днів; з них він повністю відпрацював 13 робочих днів, 8 календарних днів припало на вихідні, а 10 робочих днів він не працював з вини відповідача - в ці дні перебував в простої.

Таким чином, позивач за період своєї роботи перебував у вимушеному простої з вини відповідача на протязі 78 робочих днів і цей час вимушеного простою відповідачем не оплачувався позивачу.

Відповідачем не оплачено позивачу за час вимушених простоїв всього - 6780 грн., згідно слідуючого розрахунку:

Згідно положень діючого в період роботи позивача колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ВАТ „ДБУ-№39, простой не з вини працівника повинен оплачуватись у розмірі тарифної ставки

Його ( позивача) тарифна ставка становила 1275 грн. За керування спеціальним автомобілем повинна встановлюватись доплата в розмірі 50% від тарифної ставки. Тобто загалом його повна тарифна ставка сягає розміру - 1275 грн х 1,5 = 1912 грн. 50 коп.

Його щоденна тарифна ставка, враховуючи, що в середньому в місяці 22 робочих дні, сягає наступного розміру : 1912,50 грн : 22 = 86 грн 93 коп.

Невиплачено за дні вимушених прогулів - 86 грн 93 коп. х 78 дн. = 6780 грн.

Позивач просить стягнути із відповідача на свою користь невиплачені грошові кошти зарплати за час вимушеного простою в сумі 6780 грн., а також витрати на правову допомогу (150 грн.).

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Позивач пояснив суду, що в лютому 2009 року адміністрація ВАТ ,ДБУ-39" довела до відома працівників про те, що вводиться скорочений робочий час. Про це розпорядився генеральний директор ВАТ „ДБУ-39" ОСОБА_2. Зокрема доводилось про те, що водії будуть працювати тільки один день в тиждень, в основному по середам. До цього раніше на тиждень було 5 робочих днів. Про необхідність приходити на роботу тільки один раз в неділю водіям казав і начальник автоколони підприємства Сидоренко. Пояснювалось, що водії роботою будуть забезпечуватись тільки один день на тиждень з оплатою, в інші дні робота не буде надаватись і ці дні оплачуватись не будуть. З наказом про встановлення скороченого тижня під підпис не ознайомлювали. Щомісячно на дошку для оголошень вивішували графіки із списками працівників кому в які дні працювати. Він ( позивач) як і деякі інші водії, незважаючи на це, на роботу до ВАТ „ДБУ-39" приходив постійно у всі робочі дні ( тобто кожного тижня з понеділка по п'ятницю) і перебував на території підприємства на робочому місці з 8 до 17 години, але роботою його забезпечували і він реально виконував роботу тільки в деякі дні (тільки в ці дні його табелювали і платили зарплату за ці дні). Він разом з іншими водіями проконсультувавшись і розуміючи, що це робиться адміністрацією незаконно, постійно вимагали від ОСОБА_3, від Сидоренка забезпечити їх роботою, або оплачувати час вимушеного простою. Посадові особи постійно ухилялись від спілкування, ховались від них, пояснювали все відсутністю коштів в результаті скорочення об'ємів робіт для підприємства із-за кризи.

Представник відповідача позов не визнав і попросив суд відмовити в задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_4 показав суду, що він працював в ВАТ „ДБУ-39" водієм разом із позивачем, в тому числі в період лютого-липня 2009 року. Він дав покази, по суті аналогічні вищезазначеним поясненням позивача ОСОБА_1 Свідок підтвердив, що в період лютого-липня 2009 року ОСОБА_1 дійсно постійно приходив на роботу до ВАТ „ДБУ-39" в робочі дні ( з понеділок по п'ятницю кожного тижня).

Свідок ОСОБА_5 показав суду, що він працював в ВАТ „ДБУ-39" водієм бензовозу. Після відпустки вийшов на роботу в березні 2009 року. Директор підприємства ОСОБА_2 сказав, що роботи немає, водії повинні приходити на роботу тільки один раз на тиждень в середу. Але він (свідок) особисто приходив на підприємство на роботу з понеділка по середу кожного тижня. В четвер та п'ятницю не приходив. Він підтверджує, що на протязі березня-липня 2009 року, в ті дні, коли він особисто виходив на роботу, то на території підприємства на роботі також завжди був і позивач ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_3 показав суду, що із серпня 2008 року по кінець липня 2009 року він працював у ВАТ „ДБУ-39" на посаді генерального директора. ОСОБА_2 в цей період на підприємстві працював водієм на автокрані. На початку 2009 року у зв'язку із кризою значно скоротилися об'єми робіт і достатнього для всього колективу підприємства об'єму робіт не було. Тому ним як директором підприємства (за вказівкою керівництва власника - корпорації „Золоті ворота" м.Київ) приблизно в лютому 2009 року був виданий наказ про перехід на неповний ( скорочений) робочий тиждень. . Цей наказ був вивішений на дошці оголошень. В наказі було зазначено перелік працівників по підрозділам і графік їх виходу на роботу. Зокрема для водіїв автоколони встановлювався режим роботи - один день на тиждень. В табелях обліку робочого часу проставлялись тільки дні (по 8 годин) згідно графіку скороченого робочого часу і тільки за ці дні нараховувалась зарплата. В інші ж дні працівники не табелювались ( в табелях нічого за ці дні не проставлялось). Так було постійно до моменту його звільнення. Фактично це було порушенням трудового законодавства. Потрібно було або платити робітникам за час вимушеного простою, або звільняти працівників за скороченням, попередньо за два місяці попередивши їх про наступне скорочення. Але цього не було зроблено. Він міг звичайно не виконувати вказівку керівництва корпорації „Золоті ворота" і поступати відповідно до закону. Але тоді його самого звільнили б з роботи. Деякі працівники, зокрема водії, в тому числі і ОСОБА_2 приходили на підприємство на роботу не тільки в зазначені в графіках скороченого робочого час)' дні, а й в інші робочі дні тижня, вимагали забезпечити їх роботою повний робочий тиждень, в тому числі неодноразово приходили і до нього в кабінет із своїми вимогами.

Вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, допитавши свідків, оглянувши в судовому засіданні документи, витребувані судом у відповідача за клопотанням позивача ( колективний договір з додатками, табелі обліку робочого часу, розрахункові листки), вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, виходячи із наступного.

Вбачається, що наказ про запровадження скороченого робочого тижня директором підприємства було видано всупереч колективному договору, оскільки згідно п.4.3 колективного договору тривалість робочого тижня в ВАТ „ДБУ-39" складає 5 днів (з понеділка по п'ятницю).

(Книга наказів, незважаючи на неодноразові вимоги суду про витребування доказів за клопотанням позивача, відповідачем так і не була суду надана) .

Із табелів обліку робочого часу працівників автоколони ВАТ „ДБУ-39" видно, що за період із 18 лютого по липень 2009 року по водію ОСОБА_1 протабельовано тільки 39 робочих днів ( відмічено, що працював в ці дні по 8 годин). За інші 78 робочих днів у табелях взагалі ніякі відмітки не проставлені. Із розрахункових листків видно, що за цей період заробітна плата нарахована тільки за 39 робочих дні.

Суд на підставі пояснень позивача, показів свідків, змісту табелів обліку робочого часу, розрахункових листків приходить до висновку, що дійсно за період лютого-липня 2009 року мали місце вимушені простої позивача з вини відповідача в кількості 78 робочих днів.

Згідно ст. 113 КЗпПУ час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Тарифна ставка позивача як водія спеціалізованого автотранспортного засобу - автокрана становила 1275 грн. згідно наказу відповідача № 94 від 17 листопада 2008 року „Про введення нових тарифних ставок" (а.с.80).

Із додатка до колективного договору ( Положення по оплаті праці та преміювання робітників ВАТ „ДБУ-39") вбачається, що позивачу як машиністу автокрана за керування спеціальним автомобілем повинна встановлюватись доплата в розмірі 50% від тарифної ставки ( а.с. 49). Також вказаним Положенням передбачено, що оплата часу простою не з вини працівника здійснюється у розмірі тарифної ставки ( що не суперечить ст. 113 КЗпПУ).

Повна тарифна ставка ( оклад) позивача з врахуванням 50% доплати складає 1912,50 грн. в місяць, денна - 86 грн 93 коп. ( виходячи із середньої кількості робочих днів на місяць за 2009 рік - 22 дні ).

Таким чином суд погоджується із розрахунком позивача, що за 78 робочих днів, коли він перебував у вимушеному прогулі із вини відповідача, відповідач мав оплатити йому : 86, 93 грн. х 78 дн. = 6780 грн.

Вказану суму слід стягнути із відповідача на користь позивача.

Також з відповідача слід стягнути витрати на правову допомогу, оскільки вони підтверджені позивачем документально відповідною квитанцією на вказану суму.

Враховуючи наведене, керуючись ст.113 КЗпПУ, ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути із Відкритого акціонерного товариства « Дорожньо-будівельне управління № 39» на користь ОСОБА_1 6780 ( шість тисяч сімсот вісімдесят) грн. невиплаченої заробітної плати за час простою не з вини працівника за період з лютого по липень 2009 року.

Стягнути із Відкритого акціонерного товариства « Дорожньо-будівельне управління № 39» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 150 ( сто п'ятдесят) грн.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Іванківський районний суд.

Заяву про апеляційне оскарження може бути подано протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя: