Справа №2-1196/09 24.02.2010 24.02.2010 24.02.2010
Провадження №22-ц-452/10
Справа №22ц- 452/10 Головуюча суду 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія 53 Доповідач апеляційного суду - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

24 лютого 2010 року колегія судів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів - Шаманської Н.О., Шолох З.Л.,

при секретарі судового засідання - Фірсовій Т.В.,

за участю позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 9 листопада 2009 року у справі за

позовом

ОСОБА_3 до відкритого акціонерного товариства «Олександрійський гранітний карєр» про оплату праці у вихідні та святкові дні та стягнення суми вихідної допомоги,

встановила:

24 квітня 2009 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до відкритого акціонерного товариства «Олександрійський гранітний карєр» з вищезазначеним позовом.

Позивач зазначав, що з 26 жовтня 2006 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи начальником відвантажувального цеху.

Наказом № 120 від 14 листопада 2007 року звільнений з роботи з 15 листопада 2007 року за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України на підставі його заяви про порушенням відповідачем законодавства про працю.

Посилаючись на викладене та порушення відповідачем його трудових прав, позивач просив стягнути з відповідача 17 280 грн. заробітку за весь період роботи, в звязку з роботою у вихідні та святкові дні, яка йому не нараховувалася та не сплачувалася, а також вихідну допомогу при звільненні в сумі 4 500 грн.

Представник відповідача посилався на відсутність підстав для задоволення позову та пропуск позивачем строку звернення до суду з зазначеним позовом.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 9 листопада 2009 року позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 4 013,58 грн. вихідної допомоги при звільненні, а також судові витрати на користь держави.

Відмовлено у задоволенні інших позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

При звільненні з зазначених підстав працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП України.

За вирішенням трудового спору про оплату праці працівник може звернутися у тримісячний строк, передбачений ч. ст. 233 КЗпП України, який обчислюється з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Як зазначено у розясненні, що містяться у п.25 Постанови № 13 від 24 грудня 1999 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав.

Вирішуючи спір, суд стягнув на користь позивача суму вихідної допомоги, і в цій частині рішення суду не оскаржується, тому не є предметом апеляційного розгляду.

Водночас, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про оплату праці у вихідні та святкові дні, суд правомірно виходив з того, що такі вимоги є необґрунтованими.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 26 жовтня 2006 року по 15 листопада 2007 року, працюючи начальником відвантажувального цеху.

30 жовтня 2007 року він подав заяву про звільнення його з займаної посади, посилаючись на конкретні порушення роботодавцем трудового законодавства, зокрема зазначав і про неналежне ведення табелю обліку робочого часу.

Згідно запису в трудовій книжці позивача, він звільнений з роботи наказом № 120 від 14 листопада 2007 року з 15 листопада 2007 року за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України.

Первинними обліковими документами бухгалтерського обліку для нарахування заробітної плати є табелі обліку використання робочого часу.

На вимогу суду відповідачем надані копії табелів робочу часу за період роботи позивача (а.с. 59-80), проте в них відсутня інформація про роботу позивача у вихідні та святкові дні. Не встановлено такого і під час перевірки, проведеної Територіальною державною інспекцією праці у Миколаївській області (а.с.7-8).

До того ж, із матеріалів справи вбачається, що Вознесенською міжрайонною прокуратурою 26 грудня 2007 року порушено кримінальну справу по факту порушення законодавства про оплату праці на вказаному підприємстві. Однак, проведена під час досудового слідства по кримінальній справі позапланова ревізія господарсько-фінансової діяльності підприємства також не підтвердила факти на які посилається позивач (а.с. 14).

За такого, суд повно, всебічно дослідивши обставини спору, дав належну оцінку доказам у справі та прийшов до вірного висновку про відсутність законних підстав для задоволення вимог позивача про оплату праці у вихідні та святкові дні.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що суд неповно зясував обставини справи та безпідставно не взяв до уваги свідчення свідків з цього приводу, необгрунтовані, виходячи з такого.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. До того ж, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст. 60 ЦПК України).

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення районного суду, ухваленого з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 9 листопада 2009 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня проголошення.

Головуючий Судді: