28.07.10 ,
Апеляційний суд Херсонської області
Справа №22ц-2919 Головуючої в 1 інстанції Котьо І.В.
Категорія 11 Доповідач Вадзінський П.О.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2010 року колегія судців судової палати з цивільних справ апеляційного Херсонської області в складі:

Головуючого: Капітан І.А.,

суддів: Вадзінського П.О., Цуканової І.В.,

при секретарі: Перевознік В.В.,

з участю адвоката: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні справу за справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 Радієвий, яка діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 13 квітня 2010 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4. ОСОБА_5, третя особа яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_6 про визнання права на 35/400 частин домоволодіння в порядку спадкування за законом і визнання договору дарування і договору купівлі-продажу недійсними та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_6, про визнання договору дарування удаваним і визнання договору купівлі-продажу дійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2005 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом посилаюч нате, що згідно рішення Комсомольського райвиконкому м. Херсона №97 від 18 жовтня 2005 року були оформлені документи щодо визнання права іуіасності за її батьком ОСОБА_7 на 70/100 частин домоволодіння розташованого по вулиці Сорокіна 38 в м. Херсоні. 28 жовтня 2005 року*між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування спірного житла. Після оформлення оскаржуваного договору дарування, ОСОБА_4 поселив дарувальника в приватному будинку в с.Інгулець Білозерського району, Херсонської області. Вважає, що вказана угода є незаконною, оскільки порушені її права. Після неодноразового уточнення позовних вимог та зміни підстав позову /а.с.52, 373/, просила суд визнати договір дарування укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 від 28 жовтня 2005 року недійсним, повернути сторони в первісний стан і визнати за нею право власності на 35/400 частин домоволодіння в порядку спадкування за законом.

В жовтні 2006 року, ОСОБА_8, правонаступником після смерті якого було визнано ОСОБА_3, звернувся до суду з зустрічним позовом посилаючись на те, що договір дарування укладений 28.10.2005 року між ним та ОСОБА_4Л, був здійснений у звязку з його важким матеріальним становищем. Вважав, що цей договір був вчинений на невигідних умовах для нього. Просив визнати вказаний договір недійсним, оскільки ця угода була вчинена під впливом тяжких для нього обставин та вкрай невигідних умовах. Також просив застосувати правові наслідки недійсності право чину.

В травні 2006 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_8, правонаступником після смерті якого було визнано ОСОБА_3, з залученням в якості третіх осіб ОСОБА_9 та ОСОБА_6 про визнання договору дарування укладеного 28.10.2005 року між ним та ОСОБА_7, удаваним та визнання вказаного договору, договором купівлі-продажу.

В обгрунтування зазначених посилався на те, що фактично між ним та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу спірної частини домоволодіння, оскільки ця угода була укладена на умовах того, що він повинен був сплатити за ОСОБА_8, комунальні послуги в загальній сумі 8918 гривень 26 копійок, узаконити господарські будівлі, придбати для ОСОБА_8, жилий будинок в с. Інгулець Білозерського району Херсонської області. Все це ним було виконано належним чином. На виконання зазначеного ним були понесені витрати в загальній сумі 27618 гривень. Просив суд визнати договір дарування, укладений 28.10.2005 року між ним та ОСОБА_7, удаваним та визнати дійсною фактично укладену угоду купівлі-продажу спірної частини домоволодіння визнавши його покупцем, а ОСОБА_8 - продавцем.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 13 квітня 2010 року, заявлені позовні вимоги позивачки ОСОБА_3, в частині визнання договору дарувани і договору купівлі-продажу недійсними, задоволені частково, а в задоволенні вимог щодо визнання за нею права на 35/400 частин спірного домоволодіння в порядку спадкування за законом, відмовлено за безпідставністю. Позовні вимоги ОСОБА_10 задоволені в повної обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність та необгрунтованість рішення суду. Просила постановлене рішення скасувати з ухваленням нового рішення яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Письмових заперечень на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшло.

Заслухавши суддю-доповідача та осіб, що зявились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення у визначених законом межах, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 та ОСОБА_11 перебували у шлюбі з 05.05.1972 року. 28.03.1974 року у ОСОБА_8 та ОСОБА_11 народилась дочка ОСОБА_12, яка згодом змінила прізвище на ОСОБА_3. 28.06.1973 року ОСОБА_8 за договором купівлі продажу придбано 28/100 часток домоволодіння № 38 по вул. Сорокіна у м.Херсоні. 29.12.1977 року ним же також на підставі договору купівлі-продажу придбано ще 34/100 часток того ж домоволодіння. 26.11.2000 року ОСОБА_11 померла. Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_3, на час відкриття спадщини ОСОБА_11 постійно мешкала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_13 та його батьками за місцем їх проживання, а після її смерті поїхала працювати за кордон, де перебуває і до цього часу, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_14

Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних спадкових правовідносин спадщину можна було прийняти двома способами - шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном та шляхом подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_3 у своїй позовній заяві, а гакож у змінах та доповненнях до неї жодного разу не зазначала які саме факти свідчать про прийняття нею спадщини після смерті матері та якими доказами це підтверджується. Крім того, вона не ставила питання щодо встановлення фактів, які б дозволяли дійти висновку про наявність у неї права на спадщину після смерті ОСОБА_11 та не надавала відповідних доказів цьому. У зазначеному аспекті, колегія відзначає, що ОСОБА_3 також не оспорювалось свідоцтво про право власності на 70/100 часток спірного домоволодіння, на підставі якого ОСОБА_8 був одноосібним власником спірного майна та на підставі якого він здійснив його відчуження. Враховуючи наведене, а також положення ст.ст.10.11,60 ЦПК України колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову ОСОБА_3 у задоволенні її вимог про визнання за нею права власності на 35/400 часток спірного домоволодіння та визнання недійсними договорів дарування та купівлі-продажу.

Доводи апеляційної скарги щодо достатності лише факту прописки у спірному домоволодінні для визнання права на спадщину до уваги прийнятими бути не можуть, оскільки на час відкриття спадщини спірне домоволодіння на підставі договорів купівлі- продажу належало ОСОБА_8 і наявність права спільної власності подружжя, а також факт прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 М.1. підлягали встановленії передбаченому законом порядку, а тому сам по собі факт прописки не мав с татусу безспірного юридичного факту, який би давав підстави для автоматичного оформлення спадкових прав.

Також матеріали справи свідчать про те, що 28.10.2005 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування належних ОСОБА_8 70/100 часток, домоволодіння № 38 по вул. Сорокіна у м. Херсоні. Як встановлено судом першої інстанції вказаний правочин був удаваним, оскільки при його укладенні та виконання обидві сторони мали на увазі договір купівлі-продажу. Той факт, що договір дарування, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 насправді прикривав договір купівлі-продажу визнавався обома сторонами, оскільки і ОСОБА_3 і ОСОБА_8 у своїх позовних заяв та доповненнях до них визнавали цей факт та просили визнати фактично укладений між сторонами договір купівлі-продажу недійсним. З огляду на положення ч.1 ст.61 ЦПК України вказана обставина доказуванню не підлягає і є встановленою.

Відповідно до ст.235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Судом першої інстанції встановлено, що між власником 70/100 домоволодіння №38 по вул. Сорокіна у м. Херсоні ОСОБА_8 як продавцем та ОСОБА_4 як покупцем було досягнуто домовленості про те, що ОСОБА_4 в рахунок сплати за договором здійснює погашення всіх боргів за комунальними платежами та рахунків за електроенергію, сплачує витрати пов'язані із належним оформленням прибудов у домоволодінні та видачу свідоцтва, про право власності, купує на ім'я ОСОБА_8 будинок у с. Інгулець та додатково передає йому грошові кошти. Натомість ОСОБА_8 передає у власність ОСОБА_4 70/100 часток домоволодіння. Також судом встановлено, що умови договору виконані сторонами: загалом кошти, сплачені ОСОБА_4 на виконання досягнутих домовленостей дорівнювали вартості спірної частки домоволодіння, визначеної судовою будівельно- технічною експертизою від 12.07.2006 року, а ОСОБА_8 передав ОСОБА_4 70/100 частин домоволодіння. Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду про те, що 28.10.2005 року ОСОБА_8 та ОСОБА_4 насправді уклали міжсобою договір купівлі-продажу, оскільки їх волевиявлення, цілком узгоджується із положеннями ст.655 ЦК України та засадами цивільного законодавства щодо свободи договорів.

Разом з тим, вирішуючи позов ОСОБА_4, в частині визнання дійсним фактично укладеного договору купівлі-продажу 70/100 часток спірного домоволодіння суд не звернув уваги на те ,що спірні правовідносини регулюються нормами ст.235 ЦК України, а не нормами ст.220 ЦК України і дійшов помилкового висновку про визнання правочину дійсним на підставі ст.220 ЦК. Зважаючи на це, рішення суду у вказаній частині, підлягає зміні на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову, пред'явленого ОСОБА_8 процесуальним правонаступником за яким судом допущено ОСОБА_3 про визнання недійсним з підстав його удаваності договору дарування 70/100 часток спірного домоволодіння від 28.10.2005 року та визнання недійсним фактично укладеного між сторонами договору купівлі-продажу з підстав, передбачених ст.233 ЦК України, колегія суддів відзначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови № 9 від 06.11.2009

року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»

тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сімї, родичів, смерть

годувальника, загроза банкрутства та інші обставин, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутностї тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких

умовах.

Як видно зі змісту позовної заяви ОСОБА_8, а також пояснень даних ним у ході

розгляду справи, заявляючи свої позовні вимоги позивач обгрунтовував їх тим, що ОСОБА_4

СЛ. після укладення та виконання договору, не виконав всіх домовленостей, досягнутих між

сторонами на час укладення договору про відчуження належних йому 70/100 частко спірного

домоволодіння, а зокрема не завіз палива до придбаного ним будинку у с. Інгулець, та не

купив ОСОБА_3 і ОСОБА_6 однокімнатної квартири, при цьому він наполягав на

тому, що він не бажає припинення договору, а лише хоче, щоб ОСОБА_15 виконав всі

домовленості (а.с.141). Таким чином обставини на які посилався ОСОБА_8 в

обгрунтування своїх позовних вимог та підстави його позову не стосуються предмету потову,

в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної частки домоволодіння, як

вчиненого під впливом тяжких обставин. Той факт, що такі обставини мали місце і вони вплинули на волевиявлення сторін при укладенні договору купівлі-продажу позивачем та

його правонаступницею належно не обґрунтований та не доведений.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду про необґрунтованість вимог, заявлених ОСОБА_8, в частині визнання фактично укладеного 28.10.2005 року договору купівлі-продажу недійсним.

Разом з тим, доводи позивача щодо удаваності договору дарування, укладеного між сторонами 28.10.2005 року і фактичного укладення договору купівлі-продажу спірної частки домоволодіння є обґрунтованими і колегія вважає правильним висновок суду про задоволення позову, предявленого ОСОБА_8, у цій частині.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду у межах, визначених ст..303ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що у резолютивній частині рішенням судом помилково двічі зазначено про відмову ОСОБА_3 у задоволенні її позовних вимог про визнання за нею права власності на 35/400 часток спірного домоволодіння, тому вказане посилання підлягає виключенню з резолютивної частини рішення, а рішення суду у цій частині підлягає зміні.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 Радієвни, яка діє в інтересах ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 13 квітня 2010 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу 70/100 часток домоволодіння № 38 по вул. Сорокіна у м Херсоні, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 28.10.2005 року змінити, зазначивши про визнання того, що 28.10.2005 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу 70/100 часток домоволодіння № 38 по вул. Сорокіна у м.Херсоні.

Включити з мотивувальної частини рішення суду посилання на ст.220 ЦК України.

Виключити з абзацу шостого резолютивної частини рішення суду посилання на відмову ОСОБА_3 у задоволенні вимог про визнання за нею права власності на 34/100 часток домоволодіння у порядку спадкування за законом.

В іншій частині рішення, залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту його проголошення, однак воно може бути оскаржене протягом двох місяців до Верховного Суду України шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий: підпис

Судді: підписи

Згідно оригіналу: суддя підпис