Апеляційний суд Житомирської області
РІШЕННЯ

Іменем України

01 червня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Жигановської О.С.

суддів Косигіної Л.М., Котік Т.С.

при секретарі судового засідання Порохня М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 31 березня 2010 року

встановила :

В січні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до. суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 1843 грн. 27 коп. витрат, пов'язаних з оплатою квартирної плати і комунальних послуг. В обґрунтування позову зазначив, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 13.10.2004 року по 26.11.2006 року. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишилась зареєстрованою в ІНФОРМАЦІЯ_1. За період 2007-2009 років він самостійно сплатив квартирну плату і за надані комунальні послуги за трьох зареєстрованих у квартирі осіб, включаючи відповідачку і їх неповнолітнього сина, в розмірі 368 6 грн. 54 коп. Половину вказаної суми відповідачка повинна відшкодувати на підставі ст.156, 162 ЖК України. Враховуючи наведене, просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 31 березня 2010 року в задоволенні позову ОСОБА_1 .0.Г. відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд 1 інстанції виходив з того, що відповідачка у спірній квартирі не проживає і наданими послугами не користується. Крім того, між сторонами не укладалась угода щодо користування . спірною квартирою, а тому неможливо встановити у кількісному відношенні розмір використаних позивачем наданих йому послуг комунальними організаціями.

Проте, з таким висновком суду не можна погодитись з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі з 13.10.2004 року по 26.11.2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого на ім'я ОСОБА_1 була придбана квартира АДРЕСА_1 (а.с.26, 28). Вказана квартира набута на підставі оплатної цивільно-правової угоди, а тому відповідно до змісту ст.60 СК України, є спільною сумісною власністю сторін поки не буде доведено зворотнє (п.З ч.1, ч.6,7 ст.57 СК).

Як передбачено ч.1 ст.151 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Відповідно до ч.4 ст.319 ЦК України власність зобов'язує.

Житловим законодавством України, зокрема, Правилами користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572 /надалі Правила/, на власника квартири покладено ряд обов'язків, в тому числі, укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору, та оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно довідки КЖРЕП №11 у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_1 /ОСОБА_2/ І.О. (а.с.27).

Оскільки за період з 2007-2009 років позивач сплатив 3686 грн. 54 коп. за квартирну плату та надані комунальні послуги (а.с.6-11), тому ОСОБА_2 повинна відшкодувати йому половину понесених витрат.

Та обставина, що відповідачка не проживає у даній квартирі і не користується житлово-комунальними послугами, не звільняє її як співвласника від обов'язку їх оплати або відшкодування іншому співвласнику частини фактично сплачених ним коштів за надані послуги.

Посилання представника відповідачки в запереченнях (а.с.13) на відсутність між сторонами угоди про оплату квартирної плати і комунальних послуг, як це передбачено ст.162 ЖК України, є безпідставними. Названа норма закону дійсно визначає, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві власності, встановлюється угодою сторін (ч.І ст.162 ЖК) . Однак, під сторонами в даному випадку слід розуміти власника (власників) житла та наймача цього приміщення. Відповідачка, в контексті вимог ст.158 ЖК України не є таким наймачем.

Доводи ОСОБА_2 І.0. про те, що вона внаслідок неправомірної поведінки позивача позбавлена можливості проживати у квартирі, не мають правового значення для вирішення даного спору. Так, житлові права позивачки можуть бути захищені у спосіб, передбачений законом, зокрема, пред'явленням позову про вселення тощо.

Оскільки при ухваленні рішення, судом 1 інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, тому дане рішення підлягає скасуванню в порядку п.4 ч.І ст.309 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.209, 218, п.1 ч.1 ст.205, ст.303, 307, 307, 310, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 31 березня 2010 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1843 грн. 27 коп. витрат, пов'язаних з оплатою квартирної плати та комунальних послуг та 316 грн. 50 коп. понесених судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді