Іванківський районний суд Київської області
Справа № 474/10 p.
РІШЕННЯ іменем України

13 липня 2010 року Іванківський районний суд Київської області в складі головуючого судді Гавриленка В.Г., при секретарі Онищенко В.В.., розглянувши у відкритому судовому засіданні в с.м.т. справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства по забезпеченню життєдіяльності зони відчуження і зони бузумовного (обов'язкового відселення) Чорнобильсервіс про стягнення невиплаченої частини доплати за роботу в зоні відчуження із 1 січня 2003 року по 1 січня 2006 року,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась із позовом до суду посилаючись на те, що вона працює в зоні відчуження в Державному підприємстві Чорнобильсервіс в м Чорнобиль, в тому числі постійно працювала там в період 2003-2006 років, за який їй повинна була виплачуватись доплата за роботу у зоні відчуження відповідно до ст.39 Закону України від 28.02,1991 року № 796 - XII „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Розмір цієї доплати у період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2006 року був визначений Постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003 року № 137 Про доплати і компенсації особам, які працюють в зоні відчуження і зоні безумовного( обов'язкового) відселення після повного відселення жителів і дорівнює 9-ти кратному розміру доплати, встановленої для громадян, які працюють у зоні безумовного ( обов'язкового ) відселення, плюс премія в розмірі 50 відсотків тарифної ставки (посадового окладу) з врахуванням доплат і надбавок, передбачених законодавством. Відповідно до ст.39 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи доплата громадянам, які працюють у зоні безумовного (обов'язкового) відселення становить три мінімальні заробітні плати

Розмір мінімальної заробітної плати в Україні за період з 01.01.2003 року по 01.01.2006 року становив;

-з 01.01.2003 року - 185 грн.,

-з 01.12.2003 року-205 грн.,

-з 01.09.2004 року-237 грн.,

-з 01.01,2005 року - 262 грн.,

-з 01.04.2005 року - 290 грн.,

-з 01.07.2005 року - 310 грн.,

-з 01.09.2005 року по 31.12.2005 року -332 грн.

Позивач вважає, що виходячи із положень ст.39 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та Постанови КМ України від 29 січня 2003 року № 137 розмір щомісячної доплати за роботу в зоні відчуження дорівнює 27 мінімальних заробітних плат плюс 50 відсотків премії від цієї суми. Вона вважає, що із збільшенням розміру мінімальної заробітної плати повинен був збільшуватись відповідно і розмір доплат.

Позивач вказує, що незважаючи на наявність вищевказаних законодавчих актів, які регламентують розмір доплати за роботу в зоні відчуження, встановлюючи його в залежності від розміру мінімальної робітної плати, адміністрація ДП Чорнобильсервіс неправомірно сплачу вала їй доплату за роботу в зоні відчуження в значно нижчому розмірі, при цьому керуючись Постановою КМ України від 26 липня 6 року № 836 Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської кастрофи, в якій встановлено, що громадянам які працюють у зоні безумовного ( обов'язкового) відселеелення установлюється доплата в розмірі 1320 крб. ( з урахуванням грошової реформи - 13 грн.20

Постановою КМ України від 26 липня 1996 року № 836 усупереч Закону „Про статус і соціальний страхування громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, який визначив суму доплати за доплату у зоні безумовного ( обов'язкового відселення) в залежності від розміру мінімальної заробітної плати, яка визначається законом, встановлено конкретні розміри таких доплат. Позивач вважає це неправомірним виходячи із засад пріорітетності Законів над урядовими постановами.

Позивач просять стягнути із відповідача на свою користь невиплачену частину доплати за роботу в відчуження та премію за період із 1 січня 2003 року по 31 грудня 2006 року згідно з її розрахунками загальну суму 335 620 грн. 33 коп.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала свої позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені вище.

Представник відповідача (ДП Чорнобильсервіс) ОСОБА_2 позов не визнала, посилаючись що нарахування і виплату грошових коштів позивачам підприємство проводило відповідно до законодавства. Пояснила, що підприємство виконувало постанови уряду, які відповідно до ст. 117

Конституції України, є обов'язковим для виконання, в тому числі і діючу постанову КМ України від. 26.07.1996 року № 836. ДП Чорнобильсервіс фактично не може відповідати за вказаним позовом, оскільки кошти на доплату за роботу у зоні відчуження не є коштами підприємства ( вони не передбачались у кошторисі видатків на забезпечення діяльності підприємства, затвердженого власником ( МНС). Відшкодування витрат, пов'язаних з проведенням цих доплат проводились через територіальні органи Державного казначейства підприємству ( в даному випадку - ДП Чорнобильсервіс ) у межах Комплексної програми, затвердженої МНС за рахунок коштів Фонду, передбачених на виплату компенсацій та надання пільг, на підставі поданих підприємством розрахунків, погоджених з Адміністрацією зони відчуження. Оскільки Підприємство діяло в межах Комплексної програми, Адміністрація зони відчуження погоджувала для Підприємства обсяги видатків на проведення доплати і допомоги на кожен бюджетний рік. Обсяги доплат за роботу в зоні відчуження визначаються Адміністрацією зони відчуження, виходячи із діючих постанов Уряду. Підприємство позбавлено можливості збільшувати або зменшувати розмір доплат. Відповідно до Бюджетного Кодексу України одержувач бюджетних коштів ( Підприємство) не може брати зобов'язання ( у тому числі з оплати праці, пільг та компенсацій), більше ніж передбачені бюджетні призначення на ці цілі. Нарахування доплати за роботу у зоні відчуження у розмірах понад передбачених постановами КМ України, кваліфікувалось би як нецільове використання бюджетних коштів. Підприємство ( ДП Чорнобильсервіс) не може впливати на визначення розміру доплати за роботу у зоні відчуження, а є тільки інстанцією, яка проводить розрахунок з працівниками.

Вислухавши позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступного:

В ст.39 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи зазначено, що громадянам, які працюють у зоні безумовного(обов'язкового ) відселення провадиться доплата в розмірі трьох мінімальних заробітних плат. Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обовязкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 62 вказаного Закону роз'яснення порядку застосування цього Закону проводиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обов'язковими для виконання міністерствами та іншими центральними органами державної виконавчої влади України, місцевими органами виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання незалежно від їх відомчої підпорядкованості і форми власності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003 року № 137 Про доплати і компенсації особам, які працюють в зоні відчуження і зоні безумовного (обов'язкового) відселення після повного відселення жителів встановлено, що у період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2006 року особам, які постійно працюють у зоні відчуження проводиться доплата у 9-ти кратному розмірі доплати, встановленої для громадян, які працюють у зоні безумовного (обов'язкового) відселення .

Постановою КМ України від 26 липня 1996 року № 836 Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи встановлено, що громадянам які працюють у зоні безумовного ( обов'язкового) відселення установлюється доплата в розмірі 1320 тис.крб. ( Після грошової реформи- це відповідно 13 грн.20 коп.). Вказана Постанова була прийнята відповідно до Програми іяльності Кабінету Міністрів України, схваленої постановою Верховної Ради України від 11.10.1995 року. Вона була введена у дію з 01.08.1996 року і не втратила чинності.

Крім того, зазначена постанова прийнята відповідно до норм та вимог, встановлених постановою Верховної Ради України від 20.02.1996 року № 49/96 „Про порядок введення в дію статей 10, 33, 34 Закону України „Про оплату праці та встановлення мінімального розміру пенсій за віком, пунктом 3 якої передбачено, що до внесення відповідних змін до чинного законодавства виплати, крім пенсій, тарифні ставки та оклади, розраховані на основі мінімальної заробітної плати, здійснюються (застосовуються) у мірах, які діють станом на 01.02.1996 року.

Пунктом 1 постанови Верховної Ради України від 20.02.1996 року № 49/96 встановлено з 03.1996 року мінімальний розмір заробітної плати у розмірі 1 мільон 500 тис. крб. Вказано, що мінімальний розмір переглядається відповідно до законодавства України з метою поступового його наближення до межі малозабезпеченості, затвердженої у встановленому Законом порядку.

Пунктом 4 зазначеної постанови зобов'язано Кабінет Міністрів України до 01.10.1996 року внести і Верховної Ради України пропозиції щодо приведення актів законодавства України у відповідність з цією постановою.

ОСОБА_3 України „Про встановлення мінімальної заробітної плати на 2002 рок від 13.12.2001 року (2896-III , ні Закони України „ Про Державний бюджет України на 2003, 2004, 2005 роки, які встановлювали мінімальну заробітну плату на відповідні роки, не передбачали внесення змін для обрахування розміру соціальних виплат, та скасування постанови Верховної Ради України від 20.02.1996

Законом України „Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2002 рік в ст. 2 7 передбачено, що до прийняття Верховною Радою України змін до законів, у нормах яких для розрахунків застосовується мінімальна заробітна плата, Кабінет Міністрів України здійснює перегляд цих норм, виходячи з реальних можливостей видаткової частини бюджетів на ці роки, тому введені розміри мінімальної заробітної плати не застосовуються як розрахункова величина для визначення доплат, допомоги, компенсаційних виплат та інших виплат.

Ст.2 Закону України від 26.12.2002 року № 372-ІУ „Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2003 рік вказує, що до 01.03.2003 року Кабінету Міністрів України слід було внести пропозиції про поетапне наближення розміру мінімальної заробітної плати до прожиткового мінімуму та про внесення змін до Законів України, у нормах яких для розрахунків застосовується мінімальна заробітна плата. Оскільки це не було в послідуючому зроблено, то відповідно застосовуються чинні на час прийняття та застосування відповідних законів норми законодавства України.

Ст. 4 ч.2 Бюджетного Кодексу України від 21.06.2001 року № 2542-ІІІ зазначає, що „при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать положенням Конституції України, цього кодексу та Закону України „Про Державний бюджет України. Ст. 23 ч.І вказує, що „Будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідних бюджетних призначень (які відповідно встановлюються Законом про Державний бюджет України і порядку, визначеному цим кодексом).

Посилання позивачів на зміни розміру мінімальної заробітної плати, як підставу для збільшення пільгових виплат, згідно 39 Закону України „Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи є безпідставним, оскільки на час прийняття даного Закону мінімальна заробітна плата мала один розмір, а її збільшення відповідно до чинного законодавства не передбачало автоматичного застосування нової мінімальної заробітної плати при нарахував і і виплаті соціальних виплат.

Суд вважає, що при здійсненні вищевказаних грошових доплат позивачам, відповідач виплати проводив згідно діючого законодавства, а отже у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.10, 60, 212, 213, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Іванківський районний суд. Заяву про апеляційне оскарження може бути подано протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя: