Борзнянський районний суд Чернігівської області
16 лютого 2010 року справа №2-53/10
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі

головуючого судді Тіслюка І.І.

секретаря Циліцької Л.В.

розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до колективного підприємства Борзнянська пересувна шляхово - будівельна механізована колона агропромислового будівництва (КП ПШМК) про виплату колективним підприємством на користь позивача вартості частки трудового вкладу в спільній колективній власності КП ПШМК в сумі 19798 грн.,-

встановив:

ОСОБА_1звернулась до суду з позовом до колективного підприємства Борзнянська пересувна шляхово - будівельна механізована колона агропромислового будівництва (КП ПШМК), в якому просить суд постановити рішення, яким зобов'язати відповідача виплатити їй вартість частки трудового вкладу в спільній колективній власності КП ПШМК в розмірі 19798 грн., оскільки вирішити дане питання в позасудовому порядку керівництво підприємства відмовляється.

В судовому засіданні, позивач, підтримавши позов, пояснила, що вона працювала в Борзнянській ПШМК з 1977 по 2004 роки. Звільнилась з причини скорочення чисельності робітників. У січні 2003 року на загальних зборах трудового колективу було затверджено положення про персоніфікацію колективної власності, список працівників із 44 осіб, які мають право на частку трудового вкладу в спільній колективній власності ПШМК, список індивідуалізованих сум часток трудового вкладу. На підставі списку керівником КП ПШМК ОСОБА_2 були підписані розроблені на підприємстві свідоцтва на пай з визначенням вартості частки в спільній колективній власності та її відсоткового показника. 30 червня 2009 року вона звернулась до керівництва з письмовою заявою про виплату приналежної їй та затвердженої колективом частки вкладу, але звернення залишилось без відповіді. Зазначене спонукало її звернутись до суду з даним позовом.

Представник відповідача, ОСОБА_3, позов не визнав. В пояснення він повідомив, що всі доводи позивача в обгрунтування порушення відповідачем її прав та законних інтересів не грунтуються на належних доказах. Так, позивач посилалась на певні рішення загальних зборів трудового колективу і у тому числі на ті, що відбулись 20.01.2003 року щодо паювання та персоніфікації колективної власності. Однак, належних підтверджень фактів, зазначених у позові, нею в судовому засіданні не надано. Недосвідчені копії рішень загальних зборів трудового колективу підлягають перевірці з оригіналами документів з метою встановлення їх

справжньості.Однак позивач не надала суду відповідних підтверджень.

Одночасно, КП ПШМК не має можливості надати оригінали вказаних документів, оскільки вони не збереглись після зміни керівника КП ПШМК у зв'язку з трагичною загибеллю ОСОБА_2. Вірогідною причиною їх відсутності може бути те, що до вказаної події 26.12.2006 року відбулись загальні збори КП ПШМК на яких було прийнято рішення про скасування рішення загальних зборів КП ПШМК від 20.01.2003 року щодо паювання та персоніфікації колективної власності. Тому, суд повинен розглядати позов користуючись належними доказами.

Він зазначив, що свідоцтво про право на пай статутом підприємства не передбачається. Позивач не згадується в уставі КП ПШМК як його засновник. Тому, посилаючись на чинне законодавство, він заперечив проти поширення позивача прав співзасновника колективного підприємства, у якого б дійсно малось право на виплату вартості паю. Він вважає, що застосування позивачем для порівняння у своїх поясненнях аналогії правового статусу колективного підприємства ПШМК з сільським колективним господарством є неправомірним. Позивач була прийнята до КП ПШМК як звичайний працівник не маючи майнового внеску, а право на частку трудового внеску, яке з'явилось після персоніфікації, не може розглядатись в якості приналежної їй частки майна підприємства. Статут КП ПШМК, діючий на цей час, не містить положень про правовий статус свідоцтва, видане їй керівником КП ПШМК, і посилатись нього як на правовстановлюючий документ неможливо. В статуті також відсутні відомості про ОСОБА_1 як співзасновника підприємства.

Оскільки, з моменту звільнення позивача з роботи у 2004 році пройшло понад три роки і строк позовної давності минув, він запропонував застосовувати його при винесенні рішення. Доводи про те, що у позивача були відсутні можливості займатись вирішенням питання виплати вартості паю з 2003 року, коли виникло таке право, на його думку, не мають об'єктивного обгрунтування.

Заслухавши пояснення позивача, а також прийнявши до відома міркування відповідача, перевіривши їх доказами, що долучені до справи, суд з урахуванням положень ст.60 ЦПК України щодо обов'язку доказування і подання доказів кожною стороною, перевірив, з огляду на встановлені факти, правомірність посилань позивача та відповідача на зазначені ними правові підстави, що підлягають застосуванню при розгляді позову.

Відповідно до змісту записів у трудовій книжці позивача, вона дійсно працювала у колективному підприємстві Борзнянська ПШМК (з урахуванням правонаступництва) з 1977 по 2004 роки.

На підтвердження права на виплату їй вартості частки трудового вкладу в спільній колективній власності КП ПШМК в сумі 19798 грн., позивач надала суду ксерокопії протоколів загальних зборів КП ПШМК: від 26.12.2002р., 10.07.2003 р., положення про персоніфікацію (приватизацію) колективної власності робітниками КП ПШМК, затвердженого загальними зборами КП ПШМК від 26.01.2003 року.

Згідно з п.3.6 статуту КП ПШМК, загальна спільна власність КП ПШМК персоніфікується для визначення розміру, на який в подальшому нараховуються дівіденди.

Відповідно до п.3.7 - право на участь у персоніфікації колективної власності мають робітники ПШМК, які перебувають з підприємством в трудових відносинах на момент персоніфікації пропорційно їх трудовому внеску в майно (колективну власність) підприємства.

Пунктом 4.1 статуту передбачається, що управління ПШМК здійснюється на підставі взаємодії принципів демократичного самоврядування трудового колективу та прав підприємства на господарське використання колективного майна як його власника.

Відповідно до п.4.2 - вищім керівним органом ПШМК є загальні збори трудового колективу.

Згідно з законодавством, що діяло на момент створення КП ПШМК, право колективної власності та його здійснення регулювались законом «Про власність», згідно з яким суб'єктом цього права є колективне підприємство (ст.20), а не члени його колективу.

Статею 20 Закону передбачається, що у майні колективного підприємства визначаються вклади його працівників. Розмір вкладу працівника визначається залежно від його трудової участі у діяльності підприємства, а також участі у збільшенні майна колективного підприємства після його створення. На вклад працівника колективного підприємства нараховуються і виплачуються проценти в розмірі, що визначаються трудовим колективом, виходячи з результатів господарської діяльності підприємства.

Працівникові, який припинив трудові відносини з підприємством, а також спадкоємцям померлого працівника виплачується вартість вкладу.

Тобто, член колективного підприємства, який припинив трудові відносини з ним, має право на одержання вартості визначеного вкладу, а не частку в майні підприємства. Оскільки, відповідно до ст.ЗО Закону «Про власність» право колективної власності здійснюють вищі органи управління власника (загальні збори), які можуть покладати окремі функції по управлінню колективним майном на створені ними органи, встановлення принципів визначення розміру вкладу працівника колективного підприємства у майні підприємства, належить до компетенції зазначених органів.

Зі змісту статуту КП ПШМК вбачається, що він базується на положеннях зазначеного закону. Зокрема у п.п.3.3, 3.4 зазначається, що все майно КП ПШМК є спільною сумісною власністю юридичної особи в формі колективної власності трудового колективу, якому належить право повного його господарського ведення. Здійснюючи це право, ПШМК володіє, використовує та розпоряджається колективною власністю на підставі балансових відомостей за своїм вибіром, впроваджуючи щодо неї будь - яки дії, що не суперечать законодавству України.

Відповідно до п.З.б загальна сумісна власність ПШМК персоніфікується для визначення її розміру, на яку в подальшому нараховуються дівіденди.

Пунктом 13 Положення про персоніфікацію колективної власності передбачається, що персоніфікована власність використовується для здійснення виробничої та фінансово - господарської діяльності, а також для подальшого розширення виробництва та вирішення соціальних потреб колективу.

Згідно з п.14 Положення, облік персоніфікованої власності здійснюється в формі її вартісного показника. На суму паю, розраховану індивідуально на працівника, відкриваються особисті рахунки. Пай може бути переданий власником своїм спадкоємцям у відповідності до чинного законодавства.

Отже, відповідно до ст.20 Закону «Про власність», дія якого поширюється на правові відносини між позивачем та відповідачем, - працівникові, який припинив трудові відносини з підприємством, а такії спадкоємцям померлого працівника, виплачується вартість вкладу.

Проте, представник відповідача заперечив проти застосування доказів, наданих позивачем на підтвердження персоніфікації, оскільки вони надавались позивачу керівництвом КП ПШМК. Ксерокопії цих документів без їх перевірки з оригіналами не мають доказової сили. На його думку у позивача відсутні належні докази порушення його права.

Суд вважає такі доводи правомірними, оскільки вони узгоджуються з положеннями ст.ст. 57-61 ЦПК України.

Одночасно, як вбачається зі змісту наданого відповідачем протоколу загальних зборів КП ПШМК, що відбулось 26.12.2006 року, на цих зборах було прийнято рішення про відміну рішення загальних зборів КП ПШМК від 20.01.2003 року щодо паювання та персоніфікації колективної власності, що з урахуванням інших обставин у справі, свідчить про обгрунтованість доводів відповідача про відсутність ознак порушення права позивача.

Згідно з положеннями ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлені стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представник відповідача, посилаючись на положення ст.ст.256, 257 У України, просив суд застосувати позовну давність при постановленні рішенні мотивуючи це тим, що позивачем пропущено строк позовної давності у три роки, у межах якого вона мала можливість звернутись до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу, рахуючи його з моменту звільнення з роботи у 2004 році.

Суд, виходячи з того, що позивачем не надано доказів наявності підстав зупинення перебігу позовної давності, передбачених ст.263 ЦК України, а також з огляду на положення ст.267 ч.4 ЦК України, якими передбачено що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. підставою для відмови у позові, керуючись ст. 20, 23 Закону «Про власність Законом «Про підпрємства в України», ст.ст.257, 263, 267 ЦК України, ст.ст 10, 61, 212, 214, 215 ЦПК України, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до колективного підприємства Борзнянська пересувна шляхово - будівельна механізована колона агропромислового будівництва (КП ПШМК) про виплату колективним підприємством на користь позивача вартості частки трудового вкладу в спільній колективній власності КП ПШМК в сумі 19798 грн. - залишити без задоволення у повному обсязі вимог.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернігівської області через Борзнянський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня постановлення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги.

Суддя

Борзнянського районного суду ОСОБА_4