Справа №22-ц-2641 Суддя-доповідач - Гагін
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2010 року м.Суми

колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого Гагіна М.В.,

суддів: Смирнової Т.В., Білецького О.М.,

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 29 жовтня 2009 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту населення Сумської міської ради

про визнання дій неправомірними та зобовязання провести перерахунок виплат державної допомоги по догляду за дитиною,

в с т а н о в и л а :

Постановою Зарічного районного суду м.Суми від 29 жовтня 2009 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

При цьому зазначає, що суд не зясував усіх обставин справи і строк звернення до суду не є пропущеним, а Закон України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» суперечить Конституції України і звужує її права.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є матірю малолітньої доньки Владислави, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4).

В 2007 році позивачці була нарахована та виплачена допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що підтверджується довідкою управління праці та соціального захисту населення Сумської міської ради.

Крім того, позивачці виплачено одноразову допомогу при народженні у розмірі 5100 грн. (а.с.22).

Вказані факти правильно і з достатньою повнотою встановлені судом першої інстанції на підставі належним чином досліджених доказів та не оспорюються сторонами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині зобовязання відповідача провести перерахунок та виплату заборгованості по державній допомозі по догляду за дитиною за 2007 рік, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено річний строк для звернення з позовом до адміністративного суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України встановлений річний строк звернення до адміністративного суду.

Позивач звернувся до суду з позовом 29.01.2009 року, а тому, враховуючи річний строк на звернення до суду, права позивача підлягають захисту з 29.01.2008року.

Відповідно до ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом.

Пропуск строку звернення до суду позивачка мотивує тим, що вона дізнався про порушення її прав в січні 2009 року від знайомих мам малолітніх дітей.

Між тим, доводи щодо необізнаності не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду, тому колегія суддів вважає, що позивач пропустила його без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач наполягав на відмові в задоволенні позову з підстав пропущення строку для звернення до адміністративного суду, встановленою ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України ( а.с 16).

Таким чином, колегія суддів, вважає, що позивачем без поважних причин пропущено строк звернення до суду з позовом про зобовязання відповідача провести перерахунок та виплату заборгованості по державній допомозі по догляду за дитиною за 2007 рік, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Пунктом 23 розділу II Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»», внесено зміни до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми».

В даному положенні зазначено, що допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається в розмірі, що дорівнює різниці між прожитковим мінімумом, встановленим для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сімї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше 130 грн.

Рішенням Конституційного суду України №10-рп/08 від 22.05.2008 року у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень ст.65 розділу 1, пунктів 61, 62, 63, 66 розділу 2, пункту 3 розділу 3 Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» і 101 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 67 розділу 1, п.п. 1-4, 6-22, 24-100 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), положення п. 23 розділу II Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» визнано неконституційним не було.

Отже, при нарахуванні та виплаті допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у 2008 році, відповідач правомірно керувався відповідними положеннями Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік», а суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушення прав позивача.

Інші доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обгрунтованою, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а постанову Зарічного районного суду м.Суми від 29 жовтня 2009 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двох місяців може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України.

Головуючий:

Судді: