Апеляційний суд Житомирської області
УХВАЛА

Іменем України

Об липня 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Косигіної А.М.

суддів: Жигановської О.С., Котік Т.С.

при секретарі Порохня М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирської міської ради, ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 25 березня 2010 року, -

встановила:

У лютому 2008 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини після смерті матері - ОСОБА_3, яка померла 13.01.2004 року. Зазначила, що вона є спадкоємцем за заповітом 1/2 частини жилого будинку № 14 по другому провулку Західному у м. Житомирі. Спадкоємцем іншої частини будинку є її брат - ОСОБА_2, який постійно проживав із спадкодавцем, а отже фактично прийняв спадщину. Поважність причин пропуску строку обґрунтовує тим, що вона з 02.07.2003 року знаходилась за межами України /у Польщі/, а тому не могла своєчасно звернутися до нотаріальної контори. Крім того, за станом здоров'я вимушена була проходити численні обстеження та лікування, в тому числі і за кордоном.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 02 квітня 2008 року позов задоволено. ОСОБА_1 визначено додатковий строк для прийняття спадщини - три місяці з дня вступу рішення в законну силу.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 19 лютого 2009 року дане рішення було скасовано на підставі п. 4 ч. 1 ст. 311 ЦПК України, а справу повернуто на новий розгляд.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 25 березня 2010 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне дослідження судом обставин справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_4 Зокрема зазначив, що дата первісного виїзду ОСОБА_1 за межі України не підлягає тлумаченню, а тому у суду не було підстав для відмови у задоволенні позову.

ОСОБА_1 подала заяву про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_2 в порядку ст. 299 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Судом встановлено, що 14.04.2003 року ОСОБА_3 заповіла належний їй житловий будинок № 14 по другому провулку Західному у м. Житомирі та земельну ділянку своїм дітям - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 /а.с. 8, 12, 146/.

ОСОБА_3 померла 13.01.2004 року /а.с. 7/.

Позивачці було відомо про смерть матері, що вона підтвердила під час апеляційного розгляду. ОСОБА_4 протягом 6 місяців після смерті матері заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавала.

Зі спадкової справи № 594/2008 від 17.06.2008 року вбачається, що ОСОБА_4 вперше звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини лише у серпні 2008 року, тобто після винесення судового рішення за її позовом, яке в наступному було скасовано апеляційним судом /а.с. 83, 151, 152/.

На час відкриття спадщини ОСОБА_2 постійно проживав із спадкодавцем, був зареєстрований у спадковому будинку, а отже фактично прийняв спадщину /а.с. 9-11/. Заяву про відмову від прийняття спадщини він не подавав.

За ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Враховуючи те, що в законі не міститься визначення поняття поважності причин пропущення строку для прийняття спадщини, тому їх поважність повинна визначатися судом у кожному випадку, виходячи з конкретних обставин справи і характеру взаємовідносин сторін. При цьому слід брати до уваги те, що поважними є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця саме на вчинення дій із прийняття спадщини, а не наступного оформлення своїх прав на спадкове майно.

В обгрунтування поважності причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_4 посилається на те, що з 02.07.2003 року вона перебувала за кордоном. Крім того, у звязку з поганим станом здоровя вимущена була проходити різні обстеження та лікування.

Проте, вказані обставини спростовуються матеріалами справи.

На підтвердження факту перебування за кордоном з 02.07.2003 року ОСОБА_4 надала ксерокопії двох аркушів закордонного паспорта /а.с. 13-14/. Однак, вони є нечіткими та ніким не засвідчені. Останній запис датовано 02.07.2003 року- виїзд за межі України. Інших відміток про перетин кордону немає, оскільки позивачка не надала ксерокопій інших сторінок паспорту, хоча мала таку можливість на час подання позовної заяви до суду.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 пояснила, що вона виїхала у Польшу в липні 2003 року та у цьому ж році повернулася в Україну. Після смерті матері, вона деякий час перебувала в Україні, а приблизно у травні 2004 року повернулася у Польшу.

Однак, з листів Державної прикордонної служби вбачається, що в період з 01.01.2004 року по квітень 2009 року ОСОБА_4 вперше перетнула державний кордон України 06.08.2005 року /а.с. 125, 131 /. Відомостей про те, що позивачка виїжджала за межі України протягом січня-липня 2004 року /протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України/ в Державній прикордонній службі немає.

Реєстраційна кратка про дозвіл на проживання /знаходження/ на території Польші з 25.07.2003 року по 14.04.2008 року, на яку посилається позивачка, також є незавіреною ксерокопією, а її текст не перекладено українською мовою. За таких обставин, дана картка не може бути прийнята судом до уваги.

На підтвердження проходження медичного обстеження та лікування ОСОБА_4 надала суду ксерокопії:

-протоколу ехокардіографічного дослідження від 02.06.2003 року, проведеного

у консультаційно-діагностичному центрі № 1 м. Житомира / а.с. 17/;

протоколу ультразвукового дослідження без дати, проведеного у

Житомирському обласному медичному центрі відділення діагностики /а.с.

18/; '

-лікарського висновку від 04.07.2003 року, який викладений польською мовою

/а.с. 19/.

Вищезазначені документи ніким не засвідчені та не відносяться до періоду, передбаченого ст. 1270 ЦК України, а тому не можуть бути доказом того, що у позивачки існували обєктивні труднощі на вчинення дій із прийняття спадщини.

Посилання позивачки на те, що суд не розяснив їй про необхідність подання інших доказів на обгрунтування позову - є безпідставними, оскільки суперечать принципам цивільного судочинства, зокрема, принципу диспозитивності /ст. 11 ЦПК України /.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не наведено поважних причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини та не надано доказів, які свідчать про наявність для неї перешкод щодо подачі такої заяви.

Судом не було встановлено фактів, які б свідчили про обєктивні, непереборні та істотні труднощі для подання позивачкою заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини у визначений законом строк.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_4 додатково обгрунтовувала поважність причин пропуску строку тим, що вона отримала недостатньо точну консультацію нотаріуса щодо процедури прийняття спадщини. Однак, позивачка не може точно пояснити, коли і до кого конкретно вона зверталася за такою консультацією.

За таких обставин, з врахуванням часу, який пройшов з дня смерті спадкодавця, перевірити обґрунтованість тверджень позивачки немає можливості. Сама ОСОБА_4 не надала суду жодних доказів на підтвердження своїх слів.

Слід зазначити, що про вказану причину пропуску строку ОСОБА_4 ні в позовній заяві, ні під час розгляду справи в суді першої інстанції не зазначала. Крім того, всі послідуючі дії позивачки протягом 2004-2007 років не свідчать про її намір прийняти спадщину. З позовною заявою до суду вона звернулась тільки у лютому 2008 року, а до нотаріальної контори - у серпні 2008 року.

Також, відповідно до ст. 1272 ЦК України, п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року Про судову практику у справах про спадкування, п.п. 211 Інструкції Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03.03.2004 року за № 283/0002, за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Суди відкривають провадження у справі за позовною заявою про визначення додаткового строку у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину, а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у таких справах можуть бути спадкоємці, які прийняли спадщину, а за їх відсутності - територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_2 фактично прийняв спадщину, оскільки проживав із спадкодавцем на час її смерті /а.с. 10-11/. До нотаріальної контори він не звертався, свідоцтво про право власності на спадкове майно не отримав.

Відповідач позовні вимоги визнав повністю /а.с. 25/. Після ухвалення судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, саме відповідач оскаржив дане рішення. Позивачка апеляційну скаргу не подавала, а тільки приєдналася до скарги ОСОБА_2

За таких обставин, у ОСОБА_4 не було жодних перешкод для звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки ОСОБА_2 - другий спадкоємець за заповітом, визнав її право та не заперечував проти вчинення таких дій. Незгода територіальної громади у даному випадку не має правового значення у звязку з тим, що є інші спадкоємці, які прийняли спадщину.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування судового рішення немає.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 25 березня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуюча Судді