РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2010 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.

При секретарі: Панчук І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 жовтня 2009 року, -

ВСТАНОВЛЕНО:

Оскаржуваним рішенням відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи. Стверджує, що укладення договору дарування було неправомірним та фіктивним, оскільки 21 лютого 2006 року постановою державної виконавчої служби у Шевченківському районі м. Львова накладено арешт на спірну квартиру та оголошено заборону на її відчуження, однак всупереч даній постанові відповідачі 23 лютого 2006 року, знаючи про ухвалу суду та постанову виконавчої служби уклали договір дарування, який був нотаріально посвідчений і в цей же день обдарована особа видала дарувальникові генеральне доручення на розпорядження всім її майном. Тобто сторони уклали договір дарування квартири без наміру створити юридичні наслідки. А тому даний договір слід визнати недійсним.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін на підтримання та заперечення скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, така підлягає до задоволення.

Статтею 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, що законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, а обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1976 року №11 "Про судове рішення", також містить роз'яснення про те, що обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування від 23.02.2006 року, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 23 лютого 2006 року жодної інформації, як в єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, так і в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна про податкові застави, як щодо квартири АДРЕСА_1, так і самого відповідача ОСОБА_2 не було. А тому і підстав для визнання договору дарування недійсним суд не вбачав.

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами існував спір щодо договору позики і рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28.11.2006 року стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 400 000 грн. боргу. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 07.05.2007 року рішення суду першої інстанції змінено зменшено суму стягнення до 395 000 грн.

Під час розгляду даної справи, в порядку забезпечення позову, 20.02.2006 року, Шевченківським районним судом м. Львова винесено ухвалу якою накладено арешт на все майно ОСОБА_2, який проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Львові.

21 лютого 2006 року державним виконавцем ДВС у Шевченківському районі м. Львова винесено постанову про арешт всього майна ОСОБА_2

Укладаючи 23 лютого 2006 року договір дарування квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_2 на праві власності, та відчужуючи її ОСОБА_3 (матері своєї дружини) ОСОБА_2 зазначав, що дана квартира під забороною (арештом) та в заставі не перебуває.

В цей же день ОСОБА_3 видала ОСОБА_2 доручення на розпорядження всім її майном.

Таке ж доручення ОСОБА_3 давала ОСОБА_2 і 02 квітня 2009 року.

З зазначених документів вбачається, що ОСОБА_3, як і в 2006 році так і в 2009 році проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, а ОСОБА_2 проживав і продовжує проживати в спірній квартирі.

Все вищенаведене свідчить про те, що на час укладення договору дарування, існувала заборона на відчуження спірної квартири, даний договір був укладений з метою ухилення від виконання рішення суду про стягнення боргу у відповідача. Сторонами договору не вчинено будь яких дій на виконання даного правочину і у них не було наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

А отже такий правочин є фіктивним і його слід визнати недійсним.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції усупереч ст ст. 213, 214 ЦПК України неповно з'ясував обставини справи і висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. А тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 203 п.5, 234, 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 1-4, 314 ч. 2, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

РішенняШевченківського районного суду м. Львова від 12 жовтня 2009 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування. Визнати недійсним договір дарування квартири №73, по вул. Джерельній, 44 у м. Львові, який укладений 23 лютого 2006 року між ОСОБА_2 та гук ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: