АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2010 року місто Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Колтунової А.І.,

суддів колегії ОСОБА_2, ОСОБА_3,

при секретарі Костенко Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 вересня 2010 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа: пята Харківська державна нотаріальна контора про визнання договору купівлі-продажу, свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2008 року ОСОБА_7 звернулась у суд з позовом до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22 квітня 1987 року 48/100 частин жилого будинку з прибудовою та надвірними будівлями, розташованого в м. Харкові по вул. Третій, будинок 12, свідоцтва про право на спадщину від 04 липня 1997 року, посилаючись на ті обставини, що вищевказаний договір між нею та ОСОБА_8 був укладений внаслідок омани, оскільки у неї не було наміру проводити відчуження належної їй на праві власності 48/100 частин житлового будинку. Вона була впевнена в тому, що 22 квітня 1987 року був укладений договір найму.

20 листопада 1996 року ОСОБА_8 померла. Її спадкоємницею стала ОСОБА_6, яка поселилась у вказаній частині будинку та проти чого ніяких заперечень не було.

В січні 2008 року ОСОБА_7 стало відомо, що ОСОБА_6 є власницею спірної частини будинку та має намір провести розподіл земельної ділянки.

В звязку з чим позивачка просила суд рахувати строк позовної давності з січня 2008 року, коли їй достовірно стало відомо про наявність вказаних правовстановлюючих документів, визнати недійсними договір купівлі-продажу від 22 квітня 1987 року, свідоцтво на право на спадщину від 04 липня 1997 року на 48/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташовані за адресою: м. Харків, вул. Третя, 12, повернути сторони до первинного стану, визнати за нею право власності на вищевказану частину житлового будинку.

27 жовтня 2008 року ОСОБА_7 померла (а.с. 49).

Після її смерті спадщину у встановленому законом порядку прийняли ОСОБА_4, ОСОБА_5, які і були залучені до участі в справі в якості правонаступників померлої.

03 липня 2009 року ними були предявлені додаткові позовні вимоги, в яких просили визнати за ними право власності в порядку успадкування по 24/100 частин вказаного житлового будинку та надвірних будівель (а.с. 81).

Ухвалою суду від 02 жовтня 2008 року для участі у справі в якості 3-ої особи була залучена Пята Державна нотаріальна контора м. Харкова (а.с. 41).

Представник відповідача ОСОБА_6 позовні вимоги не визнав, посилаючись на ті обставини, що договір купівлі-продажу спірної частини будинку між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 оформлений у відповідності до вимог законодавства, що діяло на момент укладення вказаного договору.

Волевиявлення ОСОБА_7 було направлено саме на відчуження спірної частини будинку та надвірних будівель, що підтверджується письмовими доказами.

ОСОБА_8, з моменту придбання та до самої смерті, користувалася вказаною частиною будинку, потім нею користувалась відповідач ОСОБА_6, прийнявши у встановленому законом порядку спадщину.

Представники Пятої Державної нотаріальної контори м. Харкова в судове засідання не зявилися, про час та місце слухання справи повідомлені, просили суд слухати справу за їх відсутності.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 вересня 2010 року у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа: пята Харківська державна нотаріальна контора про визнання договору купівлі-продажу, свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права власності відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на ті обставини, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На думку апелянтів, судом в якості доказів по справі необґрунтовано прийняті копії документів, які не були посвідчені у встановленому законом порядку, а також при відсутності їх оригіналів.

Крім того, висновки суду про те, що угода, яка оспорюється, відповідала волевиявленню продавця, зроблені за відсутності будь-яких доказів. Відповідачем не доведений той факт, що ОСОБА_8 виплатила ОСОБА_7 гроші за спірну частину будинку. Разом з тим, суд не дав належної оцінки поясненням свідків, які підтвердили, що ці гроші не передавалися.

В звязку з чим, судом першої інстанції не здобуто достовірних даних, які б спростовували доводи позивачів щодо укладення ОСОБА_7 договору купівлі-продажу спірної частини будинку саме внаслідок омани з боку ОСОБА_8, умисел якої був направлений на заволодіння житлом.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_5 та представник ОСОБА_4 підтримали апеляційні скарги.

Представники ОСОБА_6 проти задоволення апеляційних скарг заперечували.

Вислухавши пояснення ОСОБА_5, представників ОСОБА_4 та ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу та свідоцтва на право власності в порядку спадкування 48/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді справи позивачами не було надано достовірних і допустимих доказів того, що договір купівлі-продажу, який оспорюється, був укладений ОСОБА_7 внаслідок омани з боку ОСОБА_8

Всі наступні дії сторін цього договору свідчили про те, що після його укладення покупець ОСОБА_8 розпоряджалась частиною будинку як своєю власністю, а ОСОБА_7 ніколи ніяких претензій на спірну частину будинку не заявляла.

Колегія суддів з даними висновками суду першої інстанції погоджується, так як вони відповідають зібраним по справі доказам, вимогам ст. 57 ЦК України (в редакції 1963 року), розясненням, що містяться в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» з подальшими змінами та доповненнями, що діяли на момент укладення договору купівлі-продажу, який оспорюється сторонами.

Відповідно до розяснень, що містяться в п. 12 вищевказаної постанови Пленуму вбачається, що при вирішенні спорів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК України, суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів омани, насильства, погрози, зловмисної угоди однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього звязку з волевиявленням сторони укласти угоди на вкрай невигідних для неї умовах.

Під обманом в таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, які мають істотне значення для угоди, що укладається.

З матеріалів справи вбачається, що 22 квітня 1987 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу 48/100 частин житлового будинку з прибудовою та з відповідною частиною надвірних будівель, який розташований в м. Харкові, по вул. Третій, 12.

З наявних в матеріалах справи належним чином засвідчених фотокопій договору купівлі-продажу вказаної частини будинку видно, що він оформлений в нотаріальному порядку, підписаний сторонами в присутності нотаріуса.

Сторонам угоди розяснений порядок та правові наслідки засвідчення вказаного договору купівлі-продажу (а.с. 136-138).

Відповідно до п. 2 цього договору, продаж житлового будинку вчинено за 6 000 карбованців, гроші продавець ОСОБА_7 одержала від продавця ОСОБА_8 повністю, ще до підписання та укладення цього договору (а.с. 7).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апелянтів про те, що гроші за спірний будинок ОСОБА_8 передані не були, є необґрунтованими, оскільки цей факт прямо зафіксовано в договору купівлі-продажу та допустимих доказів щодо спростування вказаного факту не приведено.

Посилання апелянтів на показання свідків не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України відомості, викладені в нотаріально засвідченому договорі, не можуть бути спростовані показаннями свідків.

Як в суді першої, так і апеляційної інстанції позивачами не надано доказів того, що ОСОБА_7 мала намір укласти саме договір найму, а не договір купівлі-продажу, який був укладений нею внаслідок омани зі сторони ОСОБА_8

Вимогами ст. 277 ЦПК України (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення договору найму не передбачено, він не був зареєстрований у встановленому законом порядку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 постійно проживала в приналежній їй частині будинку, утримувала його, проводила капітальний та поточний ремонт, звела прибудову, сплачувала податки (а.с. 118, 120-121).

Після смерті ОСОБА_8 спадщину у встановленому порядку прийняла її донька, племінниця ОСОБА_7 ОСОБА_6, що вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом № 2-1669 від 04 липня 1997 року (а.с. 81).

ОСОБА_6 також поселилась у спірній частині будинку та здійснювала всі права та обовязки власника, приватизувала земельну ділянку (119-121, 124).

Безспірно встановлено, що ОСОБА_6 надавала згоду на приватизацію вказаної земельної ділянки співвласнику та позивачу по справі ОСОБА_4 (а.с. 123).

ОСОБА_7 постійно проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1 та ніяких витрат на утримання спірного будинку не здійснювала.

ОСОБА_6 після виїзду з вказаного житлового приміщення, здавала його в оренду, в тому числі і за життя ОСОБА_7

Викладені обставини свідчать про те, що ОСОБА_7 з моменту укладення оспорюваного договору, ніяких дій щодо здійснення прав власника не виконала, що свідчить про дійсність цього договору купівлі-продажу.

Доводи апеляційної скарги про те, що угода по відчуженню 48/100 частин вищевказаного будинку була укладена внаслідок омани, не заснована на доказах, які містяться в матеріалах справи та встановлених судом фактах, в звязку з чим зазначені доводи не є обґрунтованими.

В підтвердження дійсності укладення саме договору купівлі-продажу представники відповідача надали копії заяви ОСОБА_7 від 23 жовтня 1986 року до виконкому про надання дозволу на продаж спірного будинку та відповідне рішення виконкому від 05 грудня 1986 року. Суд вказані копії документів прийняв як докази по справі.

Разом з тим, на підставі ст.ст. 57, 59 ЦПК України зазначені докази не можуть бути визнані допустимими доказами, оскільки не надані оригінали цих документів та не заявлено клопотання про витребування їх засвідчених копій з відповідних органів.

Проте, неприйняття до уваги вказаних документів не впливає на висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для визнання оспорюваної угоди недійсною внаслідок омани з боку покупця, оскільки в матеріалах справи достатньо інших даних, що спростовують доводи позивачів.

Крім того, судом встановлено, що 22 квітня 1987 року ОСОБА_7, окрім договору купівлі-продажу, був укладений договір дарування 52/100 частин вищевказаного житлового будинку на імя доньки ОСОБА_4, що також підтверджує волевиявлення ОСОБА_7 на відчуження належної їй на праві власності частини в житловому будинку.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи, що викладені в апеляційних скаргах, були предметом розгляду суду першої інстанції та їм дана відповідна оцінка.

У звязку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, ч. 1 ст. 324 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 вересня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді -