Справа № 2-2814/10
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2010 року м. Київ

Соломянський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Шевченко Л. В.,

при секретареві Прохоровій К. Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и в:

У травні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання договору дарування недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачеві передана у власність квартира АДРЕСА_1 на підставі розпорядження № 3813 від 20.08.1993 та видано свідоцтво про право власності на житло.

Позивач є пенсіонером за віком, ІНФОРМАЦІЯ_1. У травні 1996 року до нього звернулися його син ОСОБА_2, відповідач у справі, та його дружина Лада, які почали доводити йому, що він є старою людиною, йому дуже важко мешкати одному і зараз багато випадків, коли шахраї заволодівають житлом одиноких пенсіонерів.

У звязку з похилим віком позивачеві дійсно було важко справлятися по господарству і його син з дружиною запропонували свою постійну допомогу. При цьому вони запропонували йому укласти договір, за яким вони будуть довічно опікувати його, а він буде мешкати в своїй квартирі і передасть її їм після своєї смерті.

Позивач не мав підстав не довіряти своєму сину і, враховуючи свій поганий стан здоровя, погодився укласти з ними договір.

Підготовкою всіх документів займався відповідач, а позивач лише ходив з ним по всім інстанціям і підписував документи, які просили.

31.05.1996 позивач з сином та його дружиною прийшли на робоче місце нотаріуса ОСОБА_4, якій син розповів про угоду, яку вони бажали укласти. Позивач поставив свій підпис під документами, які підготувала нотаріус. Оригінал та копія зазначеної угоди залишились у відповідача.

Починаючи з 2009 року син почав приходити дуже рідко, практично не надавав ніякої допомоги, як фізичної, так і матеріальної, а його дружина Лада з цього часу взагалі не відвідувала позивача.

Коли позивач став наполягати на тому, щоб його син виконував умови договору, зі слів сина йому стало відомо, що 31.05.1996 між ними було укладено не договір довічного утримання, а договір дарування, за яким позивач подарував свою квартиру своєму неповнолітньому онуку, ІНФОРМАЦІЯ_2, в інтересах якого діяв його батько відповідач у справі.

Позивач зазначив, що при укладенні цієї угоди діяв під впливом помилки, так як помилявся щодо обставин, які мають істотне значення щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, і вважав, що підписує договір довічного утримання та очікував від цього правові наслідки, які передбачені саме цим договором. Тому позивач звернувся до суду та просить визнати договір дарування від 31.05.1996 недійсним.

У судовому засіданні позивач підтримав позов та просив його задовольнити з підстав, наведених у ньому.

Відповідач позов визнав у повному обсязі та пояснив суду, що позивач дійсно вважав, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування. Вчинити так його змусила його дружина Лада, яка сказала, що це буде краще для їх сина.

Третя особа при вирішенні спору поклалася на розсуд суду.

Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивачеві на підставі розпорядження № 3813 від 20.08.1993 була передана у власність квартира АДРЕСА_1 та Відділом приватизації Залізничної районної державної адміністрації м. Києва було видано свідоцтво про право власності від 20.08.1993.

31.05.1996 між позивачем та відповідачем, який діяв, як законний представник свого неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, був укладений договір дарування вищезазначеної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (а.с. 6).

Згідно з вимогами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як пояснив у судовому засіданні позивач, підписуючи договір від 31.05.1996, він вважав, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування. Укладати договір дарування він наміру не мав. Маючи поганий зір, він навіть не вичитав, що укладає договір не з сином, а з онуком. Він намагався забезпечити свою старість і сподівався, що укладення договору довічного утримання спонукає його сина більш ретельно та регулярно допомагати йому до самої смерті.

Відповідач зазначену обставину визнав, та пояснив, що вчинити так його умовила дружина, яка у даний час перебуває в місцях позбавлення волі. Він вважав, що так буде краще для їх сина, тому не став переконувати батька в тому, що він укладає договір дарування, а не договір довічного утримання.

Приватний нотаріус ОСОБА_4 пояснила, що обставин укладення саме цієї угоди вона не памятає, однак перед вчиненням кожної нотаріальної дії вона розяснює особам відповідні наслідки.

Суд виходить з того, що будь-який правочин реалізується субєктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення. Однак форма зовнішнього волевиявлення може не відповідати внутрішній волі субєкта правочину внаслідок неправомірних дій контрагента чи третіх осіб, а також внаслідок юридично значущої помилки у сприйнятті субєктом правочину його очікуваного юридичного результату. За таких обставин дії особи не можуть обєктивно відображати внутрішню волю субєкта цивільних правовідносин досягти бажаного юридичного результату. Тому у ч. 3 ст. 203 ЦК України законодавець прямо передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правові наслідки недотримання цієї вимоги закону передбачені, зокрема, ст. 229 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що укладаючи договір від 31.05.1996, позивач діяв під впливом помилки, так як помилявся щодо обставин, які мають істотне значення щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, оскільки очікував від цього правові наслідки, передбачені договором довічного утримання. Адже до цього часу він проживає у цій квартирі, впродовж 1996 2009 років його син з дружиною часто відвідували його, допомагали по господарству, надавали матеріальну допомогу і позивача не було ніяких питань щодо виконання ними умов договору, як він вважав, довічного утримання.

Повно та всебічно зясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, тому підлягають задоволенню.

З урахуванням задоволення позовних вимог відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 8,50 грн. судового збору, 37,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 203, 229 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 174, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 31 травня 1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за номером 1644.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8 гривень 50 копійок судового збору та 37 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви протягом десяти днів з дня проголошення рішення або протягом двадцяти днів з дня подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий