АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Категорія: право власності Доповідач - Ситнік О.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2010 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

Головуючого, судді Овсяннікової А.І.

Суддів Ситнік О.М., Сащенка І.С.

За участі секретаря Москаленко Е.А.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, представник ОСОБА_3

На рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 березня 2010 року За позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Харківської міської ради. ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на самочинно збудовану будівлю, 3 особа -11 Харківська Державно нотаріальна контора та за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3. ОСОБА_6, Харківської міської ради, виконавчого комітету Московської районної у м. Харкові ради, про визнання права власності на самочинно збудовану будівлю, -

ВСТАНОВИЛА:

До суду з позовом звернувся ОСОБА_3, який вказував, що він є власником ѕ частин житлового будинку з надвірними будівлями по вулиці Сахалінській, 6 «б», у м. Харкові, відповідно до свідоцтва про спадщину за заповітом від 13 червня 2006 року. ј частина вказаного домоволодіння належить його батькові, ОСОБА_7 відповідно до свідоцтва на спадщину за законом від 13 січня 1984 року. За життя його бабуся, яка залишила заповіт і спадкоємцем усього її майна є позивач, збудувала прибудову, однак не встигла належним чином оформити на неї право власності. ОСОБА_4 чинить йому перепони у встановленні права власності на прибудову, у зв*язку з чим він змушений звернутися до суду і просив визнати за ним право власності на ѕ частини житлового будинку №6»б» з відповідною частиною надвірних будівель по вулиці сахалінській у м. Харкові, літ. «А-1», загальною площею 41 кв. м. із самочинно збудованою житловою прибудовою літ «А-1-2» загальною площею 130 кв. м., як спадкоємця за заповітом після ОСОБА_8. Зобовязати КП «ХМБТІ» зареєструвати за ним право власності на ѕ частини житлового будинку по вулиці Сахалінській. 6 «б» у м. Харкові з відповідною частиною надвірних будівель у літ. «А-1» загальною площею 41 кв. м. тадгіїг «А1-2» загальною площею 130 кв. м.. як за спадкоємцем за заповітом.

У наступному уточнив позовні вимоги і просив визнати за ним право власності на 208/300 частини вказаного домоволодіння та за ОСОБА_7 - на 92/300 цього домоволодіння.

Із зустрічним позовом до суду звернулися ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які вказували, що ОСОБА_8 належало лише 3А частини будинку літ. «А-1», з відповідною частиною надвірних будівель: літ. Г- вбиральні, літ. Ж льоху та огорожі 1-3.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за власні кошти побудували без необхідних дозволів прибудову літ. «А-1-2». Вважали, що відповідно до ч,4 ст.367 ЦК України , є власниками вказаної добудови і просили визнати за ними право власності на неї.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 березня 2010 року у задоволенні позову та-зустрічного позову відмовлено.

Додатковим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 березня 2010 року допущено поворот виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2008 року та скасування реєстрації права власності на 208/300 частин домоволодіння 6»Б» по вулиці Сахалінській у м. Харкові за ОСОБА_3.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду у частині відмови йому у позові скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог. При цьому посилався на те, що невірно встановлено предмет позову, оскільки він просив визнати право власності на усе домоволодіння. А не лише на прибудову. Він не може оформити поза судом своє право власності, оскільки при зверненні до міської ради у нього вимагають згоду на узаконення прибудови від іншого співвласника, який такої згоди не надає. ОСОБА_5 зайняла усю прибудову і не допускає його до користування нею, у зв*язку з чим він позбавлений можливості виготовити технічну документацію, на час виготовлення техпаспорту у 1996 році прибудова уже існувала, отже повинен застосовуватися ЦК від 1963 року. Суд невірно послався на ЗК України від 2001 року. Суд не зробив перерозподілу часток між новими співвласниками домоволодіння. Просив визнати право власності на житлову прибудову по 68/300 частин за ОСОБА_5 А Г.. ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 Перерахувати ідеальні частки і визнати за ним право власності на 208/300 частин спірного домоволодіння.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, які зявилися, вивчивши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає.

При цьому колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції вірно встановлено факти та відповідні їм правовідносини, застосовано закон, який регулює вказані правовідносини.

При цьому суд першої інстанції врахував, що житлова прибудова була зведена до 1996 року, однак у експлуатацію відповідно до чинного на той час законодавства введена не була, також відсутні і дозволи на її зведення. Про щ не заперечували самі сторони. Отже, на час набрання чинності ЦК України від 2003 року,

житлова прибудова не вважалася річчю. Таким чином, відповідно до ч.2 ч.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК на вказані правовідносини поширюється дія ЦК від 2003 року.

За п.п.6 п. б ч.І ст.31 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні вирішення відповідно до законодавства спорів з питань містобудування належить до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів.

Статтею 376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього і встановлено випадки, коли право власності може бути визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво. З урахуванням вимог ст.ст. 331, 332, 373, 375 ЦК випливає, що визнання права власності на самочинне будівництво судом повинно відбуватися за наявності спору та у виняткових випадках.

Згідно ч.І ст.14 Закону України „Про основи містобудування до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належать: надання відповідно до закону дозволу на будівництво об'єктів містобудування незалежно від форми власності у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, проведення робіт з прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів у порядку, встановленому законодавством.

За ст.24 Закону України „Про планування і забудову територій дозвіл на будівництво обєктів містобудування фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво обєктів містобудування, зобовязані отримати від виконавчих органів відповідних рад у разі делегування їм таких повноважень.

Порядок подачі документів та їх розгляду визначається регіональними та /або місцевими правилами забудови.

У Типових регіональних правилах забудови, затверджених наказом Держбуду України за №219 від 10.12.2001 року також закріплено, що забезпечення забудовників проектами житлових будинків та інше здійснюється підприємствами, установами, організаціями, що надають послуги у сфері містобудування та архітектури за угодою із забудовниками та погодженням місцевого органу містобудування та архітектури згідно з рішенням ради.

У ст. 24 Закону України „Про планування і забудову територій, п.1.1 загальних положень Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом Держбуду України від 5 грудня 2000 року за №273, передбачено, що дозвіл на будівництво обєкта містобудування не дає права на початок виконання будівельних робіт без одержання відповідного дозволу Державної архітектурно-будівельної інспекції України або її територіальних органів. (далі інспекції ДАБК).

Дозвіл на виконання будівельних робіт, у тому числі і реконструкції, є документом, що посвідчу є право забудовника ( замовника) на виконання будівельних робіт, у відповідності до затвердженої проектної документації.

Дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями ДАБК, які одночасно ведуть реєстр наданих дозволів.

Виконання будівельних робіт без вищезазначеного дозволу забороняється.

На час звернення до суду жодна із сторін не надала доказів звернення до відповідних органів із заявами про узаконення самочинно збудованої житлової прибудову. При цьому, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що відповідно до ст.,120 ЗК України від 2001 року та ЦК України. ст..377 , у редакціях, які діяли на 20 травня 2005 року, відкриття спадщини після смерті ОСОБА_9, право власності на земельну ділянку чи право користування нею при переході права власності на будівлю, споруду переходило лише у межах, на яких розташовані вказані обєкти нерухомого майна та необхідні для їх обслуговування. Тобто, право користування 3/4 частинами земельної ділянки після смерті ОСОБА_9 до ОСОБА_3 не перейшло. Також матеріали цивільної справи не містять доказів, що ОСОБА_3 вертався до міської ради про виділення йому відповідної частини земельної ділянки.

Крім того, відповідно до постанови КМУ від 9 вересня 2009 року за №1035 « Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт». Вказаним Тимчасовим порядком передбачена як процедура звернення та необхідні документи, які особи, що бажають прийняти в експлуатацію закінчені будівництвом житлові будинки садибного типу, подати до відповідних органів, так і органи, які наділені повноваженнями вирішувати вказані питання. Оскільки суд не може підміняти собою органи державної влади чи місцевого самоврядування, суд вірно відмовив сторонам у задоволенні їх позовних вимог

Крім того, не реалізувавши право на узаконенім самочинно збудованої прибудови до житлового будинку садибного типу, сторони не мають права говорити про наявність спору у них із питання про визнання права власності. Жодних доказів того, що будь-яка сторона не мала змоги реалізувати вказане право у зв*язку із діями протилежної сторони чи її бездіяльністю, також матеріали справи не містять

За таких обставин рішення суду є законним і обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

Керуючись ст.. ст.. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 березня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Верховного Суду України протягом 2 місяців від дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя судді