Апеляційний суд Житомирської області
УХВАЛА

Іменем України

29 грудня 2010 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Житомирської області у складі:

головуючого Рафальської І.М..

суддів Зарицької Г.В., Кашапової Л.М.,

при секретарі Ганько Ю.І.,

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди за апеляційними скаргами позивачки навішення Корольовського райсуду м.Житомира від 14 вересня 2010 року та додаткове рішення цього ж суду від 8 лиетопада 2010 року

встановила:

У квітні 2010 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати неправомірними дії відповідача ОСОБА_2 по відношенню до неї, сім'ї та стягнути з нього на її користь 20000 грн. на відшкодування заподіяної цими діями у 2007-2010 роках їй моральної шкоди. Зазначала, що тривалий час перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого у них двоє дітей, з якими вони разом проживали у ІНФОРМАЦІЯ_1. У подальшому їхнє подружнє життя не склалося, шлюб був розірваний, а між ними стали виникати суперечки щодо поділу квартири, відповідач створював конфліктні ситуації на її робочому місці та за місцем її проживання. Поведінка відповідача змушувала її звертатися до правоохоронних органів для вжиття відносно нього заходів адміністративного впливу.

Рішенням Корольовського райсуду м.Житомира від 14 вересня 2010 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 8 листопада 2010 року відмовлено у задоволенні вимоги про визнання дій відповідача неправомірними.

У апеляційних скаргах позивачка просить рішення та додаткове рішення райсуду скасувати, оскільки вважає їх незаконними, та ухвалити нове рішення; посилається на порушення райсудом норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд не дав належну оцінку доказам по справі.

Розглянувши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Як видно з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1984 року, рішенням Корольовського райсуду м.Житомира від 4 квітня 2007 року шлюб між ними було розірвано/а.с.10/.

Після розірвання шлюбу відносини між сторонами не склалися, виникали конфліктні ситуації, що стало підставою для звернення позивачки до правоохоронних органів.

У листах-відповідях органів прокуратури, органів внутрішніх справ, постановах про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_2 /а.с.22-32/, зазначено, що між ОСОБА_1 та її колишнім чоловіком /відповідачем по справі/ склалися стійкі неприязні відносини на побутовому ґрунті, в результаті чого періодично виникають конфлікти з приводу поділу спільного майна, користування квартирою та з інших причин.

Позивачка просила визнати дії відповідача відносно неї, сім'ї неправомірними, посилаючись на те, що відповідач притягувався до адміністративної відповідальності, і, крім цього, у постановах про відмову у порушенні кримінальної справи вказувалося, що по деяких фактах вбачалися ознаки злочину, дізнання та досудове слідство по яких не проводиться.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.59 ЦПК України /допустимість доказів/, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За ч.4 ст.61 ЦПК України /підстави звільнення від доказування/, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно- правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Доказів про притягнення відповідача до кримінальної чи адміністративної відповідальності позивачка суду не надала, посилання її на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи не є підставою для звільнення від доказування в розумінні ч.4 ст.61 ЦПК України, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що підстав для визнання по даній справі дій відповідача неправомірними та відшкодування у зв'язку з цим моральної шкоди немає.

Клопотань з приводу витребування необхідних доказів ні позивачкою, ні її представником суду не заявлялося.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення райсуду немає.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Корольовського райсуду м.Житомира від 14 вересня 2010 року та додаткове рішення цього ж суду від 8 листопада 2010 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з дня проголошення і з цього часу може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий:

Судді: