Кіровський районний суд м.Дніпропетровська
Справа № 2-2340/10
РІШЕННЯ

ІМ ЯМ УКРАЇНИ

01 червня 2010 року Кіровський районний суд

м. Дніпропетровська

у складі:

головуючого судді: - ОСОБА_1

при секретарі: - ОСОБА_2

за участю:

представника позивача: - ОСОБА_3,

представника відповідача: - ОСОБА_4Ю,

представника відповідача ПАТ «УкрСиббанк» - ОСОБА_5,

представника 3-ї особи ПП «Натал»: - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності,

та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_7, Приватне підприємство «НАТАЛ» та приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про визнання недійсним договору іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому посилається на те, що 03.09.2007 року між нею та ОСОБА_8 була укладена угода, відповідно до якої останній продав, а вона купила двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 82,6 кв.м.

Даний продаж було вчинено за 940 000 грн., що еквівалентно 200 000 доларів США, які відповідач (продавець) отримав у повному обсязі під час підписання даної угоди.

Відповідно до угоди від 03.09.2007 року, ОСОБА_8 зобовязався протягом 10 днів, але не пізніше 01.01.2008 року з моменту отримання в Комунальному підприємстві Дніпропетровське Міжміське Бюро технічної інвентарізації усіх необхідних документів, нотаріально посвідчити дану угоду.

З невідомих причин, ОСОБА_8 на протязі останніх років постійно переносив нотаріальне посвідчення договору, обіцяючи посвідчити договір пізніше, чим порушував умови даної угоди та права позивачки на дану квартиру. Фактично ОСОБА_8 ухиляється від укладення нотаріально завіреного договору купівлі-продажу.

З моменту купівлі квартири ОСОБА_7 мешкає в ній, проти цього ніхто не заперечує, нічиїх прав це не порушує.

Оскільки позивач виконала всі умови угоди в повному обсязі, а ОСОБА_8 в односторонньому порядку, безпідставно, відмовляється від нотаріального посвідчення, позивач ОСОБА_7 вважає, що угода, укладена між нею та відповідачем від 03.09.2007 року, повинна бути визнана дійсною.

Крім того, як позивачу стало відомо, 12 жовтня 2007 року, відповідач, без її згоди та відома, уклав з Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» інший договір, що стосується вищевказаної квартири договір іпотеки № 0/3/1, відповідно до якого передав в іпотеку Банку спірну квартиру. Цей договір іпотеки був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9, та було накладено заборону на відчуження даної квартири. Таким чином, відповідач не мав права передавати спірну квартиру в іпотеку банку, так як ОСОБА_7 фактично стала власником даної квартири в момент передачі відповідачу повної суми коштів за придбану нею квартиру.

Крім того, на думку позивача, при укладенні договору купівлі продажу 03.09.2007 року, та отримання суми коштів за продану квартиру, ОСОБА_8 набув певних обовязків, а саме укласти з позивачкою нотаріальний договір купівлі продажу. Дані умови не були виконані відповідачем навмисно, що суперечить моральним засадам суспільства та п.1 ст. 203 ЦК України.

Всі ці обставини вказують на незаконність укладення договору іпотеки між відповідачем та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» від 12 жовтня 2007 року.

Тому, позивач просить суд угоду від 03.09.2007 року, укладену між нею та ОСОБА_8 про купівлю квартири АДРЕСА_2, визнати дійсною. Визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2.

Відповідач ОСОБА_8 надав до суду зустрічний позов, в якому посилається на те, що 03 вересня 2007 року між ним та позивачем за основним позовом була укладена угода купівлі-продажу вищезгаданої квартири у простій письмовій формі, відповідно до якій він продав, а позивач придбала за 200 000 доларів США двохкімнатну квартиру АДРЕСА_3.

Незважаючи на це, між ним та відповідачем за зустрічним позовом - Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» 12 жовтня 2007 року, (у подальшому Публічне Акціонерне Товариство «УкрСиббанк»), був укладений договір іпотеки № 0/З/1, відповідно до якого позивач за зустрічним позовом передав в іпотеку Публічному Акціонерному Товариству «УкрСиббанк» цю квартиру.

У цей договір іпотеки 30 січня 2009 року були внесені зміни, про що між ОСОБА_8 і Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» був укладений додатковий договір № 1 до договору іпотеки № 0/З/1.

ОСОБА_8 також вказує, що вищевказаний договір іпотеки № 0/З/1 від 12.10.07р. та додатковий договір № 1 до нього від 30.01.09р. не містять усіх істотних умов, необхідних для договорів даного виду та вичерпний перелік яких встановлений відповідним спеціальним законом.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір повинен містити такі істотні умови, як зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання.

Вказана умова, відповідно до Узагальнень практики розгляду судами цивільних справ Верховного суду України «Про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2008 року є умовою, яка встановлена законодавством як необхідна умова для укладання вищевказаного договору іпотеки та додаткового договору до нього.

Як вбачається з тексту п. 1.1. Генерального договору про надання кредитних послуг № 0 від 28 грудня 2007 року, умови і порядок надання, сума, строк і порядок виконання зобовязань, розмір і порядок плати за кредитні послуги стосовно кожної послуги в межах цього договору оформлюється додатковою угодою до цього договору у формі окремої індивідуальної угоди, що є невідємною частиною цього договору.

До Генерального договору про надання кредитних послуг № 0 від 12 жовтня 2007 року в подальшому були укладені три додаткових угоди: Додаткова угода № 1 0) від 19 жовтня 2007 року, Додаткова угода № 2 0) від 20 грудня 2007 року; Додаткова угода № 3 0) від 30 січня 2009 року.

Крім того, до додаткової угоди № 2 від 20 грудня 2007 року була укладена додаткова угода № 1, яка датована також 30 січня 2009 року.

Так, п. 3 Додаткової угоди № 1 0) від 19 жовтня 2007 року встановлено, що за користування кредитними коштами з 19 жовтня 2007 року по 18 січня 2008 року процентна ставка встановлюється у розмірі 14 % річних, а за користування кредитними коштами після «18» січня 2008 року процентна ставка встановлюється у розмірі 16 % річних, якщо інша процентна ставка не буде встановлена у відповідності до умов цього договору та/або додаткових угод до договору. За користування кредитними коштами понад встановлений додатковою угодою строк процентна ставка встановлена в розмірі 16,00 % річних.

В свою чергу, п. 3 Додаткової угоди № 2 0) від «20» грудня 2007 року встановлено, що за використання кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування за цією додатковою угодою встановлюється процентна ставка у розмірі 14,00 % річних, якщо не встановлена інша ставка згідно умов Генерального договору, а за користування кредитними коштами понад встановлений додатковою угодою строк процентна ставка встановлюється в розмірі 16,00 % річних.

Додатковою угодою № 1 до додаткової угоди № 2 взагалі був змінений порядок плати за кредит. Так, п. 3 додаткової угоди № 2 був викладений у наступній редакції: «За користування кредитними коштами з 30 січня 2009 року по 12 березня 2009 року процентна ставка встановлюється у розмірі 30 % річних. За користування кредитними коштами після 12 березня 2009 року процентна ставка встановлюється у розмірі 35 % річних, якщо інша процентна ставка не буде встановлена у відповідності до умов цієї Індивідуальної угоди т/або додаткових угод до Генерального договору».

Отже, відповідно до цієї додаткової угоди № 1 до додаткової угоди № 2 встановлений такий порядок плати за кредит, який взагалі не передбачає плати за кредит до 30 січня 2009 року, а нарахування та сплата процентів починаються позичальником саме з 30 січня 2009 року.

У оскарженому договорі іпотеки № 0/З/1 від 12.10.07р. та додатковий договір № 1 до нього від 30.01.09р. встановлені зовсім інший розмір зобовязань, забезпечених іпотекою, а саме:

Так, у визначенні терміну «Кредитний договір» у тексті оскарженого договору розмір зобовязань по сплаті плати за кредит визначений розміром 13,9 % річних, що не відповідає вищенаведеним умовам основного зобовязання, визначеного, ані умовами Генерального договору про надання кредитних послуг № 0 від «28» грудня 2007, ані додаткових угод № 1 і № 2.

Крім того, у визначенні терміну «Кредитний договір» у тексті оскарженого додаткового договору № 1 до договору іпотеки розмір зобовязань по сплаті плати за кредитом визначений розміром 30 % річних, що також не відповідає вищенаведеним умовам основного зобовязання, визначеного ані умовами Генерального договору про надання кредитних послуг № 0 від «28» грудня 2007, ані додаткових угод до нього № 1 і № 2 з урахуванням змін.

Таким чином, враховуючи те, що відповідно до ст. 1054, 10561 ЦК України, проценти є невідємною, істотною та суттєвою складовою частиною кредитного зобовязання, слід вважати, що зміст і розмір кредитного (основного) зобовязання не співпадає зі змістом забезпеченого зобовязання, визначеного у оскаржених договорі іпотеки та додаткового договору до нього, що дозволяє здійснити висновок, про відсутність у тексті оскаржених договорів такої істотної умови як зміст та розмір основного зобов'язання, що суперечить вимогам, встановленим вищенаведеній ст. 18 Закону України «Про іпотеку».

Ці всі розбіжності між існуючим змістом кредитного зобовязання та змістом цього ж зобовязання у договорі іпотеки повністю виключає можливість іпотекодавця належним чином розрахувати загальний розмір забезпеченого іпотекою кредитного зобовязання.

Крім того, саме 30 січня 2009 року ОСОБА_8, як поручителем ОСОБА_10 підприємства «НАТАЛ» було здійснено повне погашення суми кредиту за кредитним зобовязанням, забезпеченим оскарженим договором іпотеки у розмірі 807 427,10 грн. за платіжним дорученням № 1 від 30 січня 2009 року та у розмірі 969 499,65 грн. за платіжним дорученням № 2 від 30 січня 2009 року, що свідчить про припинення основного зобовязання, забезпеченого іпотекою.

Отже, ОСОБА_8 вважає, що зміст оскаржених договорів не відповідає змісту правочину іпотеки, встановленого законом і вищевказаний договір іпотеки та додатковий договір до нього мають бути визнані недійсними у судовому порядку. Наведені у зустрічному позові факти порушують законні права та інтереси позивача за зустрічним позовом, які передбачені цивільним законодавством.

Крім того, відповідно до п. 253 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року N 20/5, нотаріус знімає заборону щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно) і транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, за заявою заставодавця (іпотекодавця) у разі визнання рішенням суду договору застави (іпотеки) недійсним. Таким чином, позивач за зустрічним позовом, вважає, що при задоволенні позовних вимог заборона, яка була накладена третьою особою 3 повинна бути знята.

Тому позивач за зустрічним позовом ОСОБА_8 просить суд визнати недійсним договір іпотеки № 0/З/1, укладений 12.10.07р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк») і ОСОБА_8, визнати недійсним додатковий договір № 1 до договору іпотеки № 0/З/1 від 12.10.07р. укладений 30 січня 2009 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк») і ОСОБА_8, зобовязати приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 здійснити зняття заборони відчуження зазначеної у договорі іпотеки № 0/З/1 від 12.10.07р. квартири № 2 за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Тельмана, буд. № 43 з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек.

З даних підстав позивач за зустрічним позовом ОСОБА_8 просить суд задовольнити його позовні вимоги.

У всіх судових засіданнях представник позивача за основним позовом ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_3 підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просив їх задовольнити при вирішенні зустрічного позову.

У судовому засіданні 21.05.2010 року представник позивача ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_3 надав суду договір купівлі-продажу від 03.09.2007 року, згідно якого між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 була укладена угода, відповідно до якої останній продав, а вона купила двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 82,6 кв.м.

Представник ОСОБА_3 просив суд наданий ним договір від 03.09.2007 року, підписаний дійсно ОСОБА_7 та ОСОБА_8, визнати дійсним доказом, у звязку з тим, що договір, який доданий до позиву на аркуші справи 6, не з»являється дійсним доказом, оскільки той договір помилково доданий до справи за виною його (ОСОБА_3І.) помічника, який за недбалістю додав до позиву договір, підписаний недійсними особами.

Представник ОСОБА_3 пояснив суду, що договір, який він просить додати до позову, та визнати його дійсним доказом, зявляється дійсним, оскільки він дійсно підписаний 03.09.2007 року особисто позивачкою ОСОБА_7 та особисто відповідачем ОСОБА_8.

Допитаний у судовому засіданні відповідач ОСОБА_8 підтвердив, що, дійсно, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, загальною площею 82,6 кв.м., укладений 03.09.2007 року між ним та позивачем ОСОБА_7, і який представник ОСОБА_3 додає до матеріалів справи, підписаний особисто ним ОСОБА_8 та особисто ОСОБА_7

Відповідач ОСОБА_8 надав суду оригінал свого підпису (тричі зробивши підпис свого призвіща у протоколі судового засідання), а також надав суду для огляду свій підпис у паспорті громадянина України, згідно яких суд удосконалився в тому, що підпис від імені ОСОБА_8 у договорі купівлі-продажу, укладеного 03.09.2007 року між позивачем ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_8, який представлений у судовому засіданні 21.05.2010 року представником позивача ОСОБА_3, дійсно підписаний особисто ним ОСОБА_8

Представник відповідача за основним позовом - адвокат ОСОБА_11 в судовому засіданні позовні вимоги позивача ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності визнав, та просив їх задовольнити у повному обсязі,

Представник ОСОБА_11 повністю підтримав зустрічний позов ОСОБА_8 до Акціонерного комерційного інноваційного банка «УкрСиббанк» (Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»), треті особи: ОСОБА_7, Приватне підприємство «НАТАЛ» та приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про визнання недійсним договору іпотеки, і просив суд повністю задовольнити.

Представник третьої особи Акціонерного комерційного інноваційного банка «УкрСиббанк» (Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк») ОСОБА_5 просив суд в основному позові та в зустрічному позові відмовити за такими підставами:

Відповідно до частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Зокрема, такий випадок передбачено частиною 2 статті 220 Кодексу, яка дозволяє суду за певних умов визнати дійсним договір у разі недодержання сторонами вимоги закону про його обов'язкове нотаріальне посвідчення.

Водночас, згідно з вимогами статті 657 Кодексу, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Зі змісту частини 3 статті 640 Кодексу вбачається, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Отже, за частиною 1 статті 210 Кодексу такі правочини є вчиненими з моменту їх державної реєстрації.

Відтак, чинним Цивільним кодексом України не передбачено можливості визнання судом дійсним правочину в разі недодержання сторонами вимог і закону про його обов'язкову державну реєстрацію.

В судовому засіданні 27.04.2010 р. представник Акціонерного комерційного інноваційного банка «УкрСиббанк» (Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»), ОСОБА_5 звернув увагу суду на той факт, що в матеріалах справи (а.с. 6) міститься оригінал договору купівлі-продажу від 03.09.2007 р., підписи на якому не співпадають з підписами на копії цього ж договору, наданому банку.

Представник Акціонерного комерційного інноваційного банка «УкрСиббанк» (Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк») ОСОБА_5 в судовому засіданні 21.05.2010 Р звернув увагу суду на те, що представник позивача за первісним позовом ОСОБА_3 надав суду ще один договір купівлі-продажу, який за його твердженням і є справжнім.

Представник Акціонерного комерційного інноваційного банка «УкрСиббанк» (Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк») ОСОБА_5 вважає, що пояснення представника позивача за первісним позовом ОСОБА_3 про те що, в матеріалах справи міститься зовсім інший документ, є за його висловом «нерадивість» його помічника, який готуючи позовну заяву, роздрукував зазначений договір із комп'ютера, і сам його підписав (!) і за продавця і за покупця, не може бути прийнятий судом, як дійсний доказ.

Представник Акціонерного комерційного інноваційного банка «УкрСиббанк» (Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк») ОСОБА_5О звертав увагу суду на те, що згідно ст. 131 Цивільного процесуального кодексу України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до, або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів.

Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Представник Акціонерного комерційного інноваційного банка «УкрСиббанк» (Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк») ОСОБА_5 заявив суду, що жодної поважної причини в засіданні 21.05.2010 р. представником позивача ОСОБА_3 наведено не було. Тому Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» (Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») вважає, що вважати дійсним договір купівлі-продажу від 03.09.2007 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про купівлю квартири АДРЕСА_2, неможливо.

Представник третьої особи ОСОБА_10 підприємства «НАТАЛ» ОСОБА_6 просив суд основний позов та зустрічний позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_7 та зустрічний позов ОСОБА_8 підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_8 з 29.12.03р. належала двокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 82,6 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26.11.03р. ВВА № 117246 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.12.03р. № 2463703 (а.с. 141-144).

03.09.2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 була укладена угода у письмовій формі, відповідно до якої ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_7 купила вищевказану двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Даний продаж було вчинено за 940 000 грн., що еквівалентно 200 000 доларів США, які продавець отримав у повному обсязі під час підписання даної угоди (а.с.148).

Відповідно до вищевказаної угоди від 03.09.2007 року, ОСОБА_8 зобовязався протягом 10 днів, але не пізніше 01.01.08 р. з моменту отримання в БТІ, усіх необхідних документів, нотаріально посвідчити дану угоду.

ОСОБА_8 на протязі останніх років постійно ухиляється від нотаріального посвідчення договору.

З моменту купівлі квартири ОСОБА_7 мешкає в ній, проти цього ніхто не заперечує, нічиїх прав це не порушує.

Усі ці обставини ОСОБА_8 підтвердив у судовому засіданні особисто.

А також підтвердив, що договір купівлі-продажу квартири, який просить додати до матеріалів справи представник ОСОБА_3 підписаний особисто ним та позивачем ОСОБА_7 та з»являється дійсним.

Суд приймає до уваги, що оскільки позивач виконала всі умови угоди в повному обсязі, а ОСОБА_8 в односторонньому порядку, безпідставно, відмовляється від нотаріального посвідчення, угода, укладена між нею та відповідачем від 03.09.2007 року, повинна бути визнана дійсною.

Крім того, при укладенні договору купівлі продажу 03.09.2007 року, та отримання суми коштів за продану квартиру, ОСОБА_8, набув певних обовязків, а саме укласти з позивачкою нотаріальний договір купівлі продажу. Дані умови не були виконані відповідачем навмисно.

Як позивачу стало відомо, 12 жовтня 2007 року, ОСОБА_8, без її згоди та її відома, уклав з Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є на цей час Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», інший договір, що стосується вищевказаної квартири договір іпотеки № 0/3/1, відповідно до якого передав в іпотеку Банку спірну квартиру (а.с.27-28).

Даний договір іпотеки був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9, та було накладено заборону на відчуження даної квартири. Таким чином, відповідач не мав права передавати спірну квартиру в іпотеку банку, так як ОСОБА_7 фактично стала власником даної квартири в момент передачі відповідачу повної суми коштів за придбану нею квартиру.

У цей договір іпотеки 30 січня 2009 року були внесені зміни, про що між ОСОБА_8 і Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» був укладений додатковий договір № 1 до договору іпотеки № 0/З/1 (а.с.29).

Як встановлено судом, 12 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (Банк) та ОСОБА_10 підприємством «НАТАЛ» («позичальник») був укладений Генеральний договір про надання кредитних послуг № 0, відповідно до п. 1.1. якого, умови і порядок надання, сума, строк і порядок виконання зобовязань, розмір і порядок плати за кредитні послуги стосовно кожної услуги в межах цього договору оформлюється додатковою угодою до цього договору у формі окремої індивідуальної угоди, що є невідємною частиною цього договору (а.с.19-22).

До цього Генерального договору в подальшому були укладені три додаткових угоди: додаткова угода № 1 0) від 19 жовтня 2007 року, додаткова угода № 2 0) від 20 грудня 2007 року; додаткова угода № 3 0) від 30 січня 2009 року (а.с.23,24,26).

Крім того, до додаткової угоди № 2 від 20 грудня 2007 року була укладена додаткова угода № 1, яка датована також 30 січня 2009 року (а.с.25).

Так, п. 3 додаткової угоди № 1 0) від 19 жовтня 2007 року встановлено, що за користування кредитними коштами з 19 жовтня 2007 року по 18 січня 2008 року процентна ставка встановлюється у розмірі 14 % річних, а за користування кредитними коштами після 18 січня 2008 року процентна ставка встановлюється у розмірі 16 % річних, якщо інша процентна ставка не буде встановлена у відповідності до умов цього договору та/або додаткових угод до договору. За користування кредитними коштами понад встановлений додатковою угодою строк процентна ставка встановлена в розмірі 16,00 % річних.

Пунктом 3 додаткової угоди № 2 0) від 20 грудня 2007 року встановлено, що за використання кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування за цією додатковою угодою встановлюється процентна ставка у розмірі 14,00 % річних, якщо не встановлена інша ставка згідно умов Генерального договору, а за користування кредитними коштами понад встановлений додатковою угодою строк процентна ставка встановлюється в розмірі 16,00 % річних.

Додатковою угодою № 1 до додаткової угоди № 2 був змінений порядок плати за кредит. Так, п. 3 додаткової угоди № 2 був викладений у наступній редакції: «За користування кредитними коштами з 30 січня 2009 року по 12 березня 2009 року процентна ставка встановлюється у розмірі 30 % річних. За користування кредитними коштами після 12 березня 2009 року процентна ставка встановлюється у розмірі 35 % річних, якщо інша процентна ставка не буде встановлена у відповідності до умов цієї Індивідуальної угоди та/або додаткових угод до Генерального договору».

З цього суд погоджується з думкою ОСОБА_8 про те, що відповідно до цієї додаткової угоди № 1 до додаткової угоди № 2 встановлений такий порядок плати за кредит, який взагалі не передбачає плати за кредит до 30 січня 2009 року, а нарахування та сплата відсотків починаються позичальником саме з 30 січня 2009 року.

Однак, судом також встановлено той факт, що у договорі іпотеки № 0/З/1 від 12.10.07р. та додатковому договорі № 1 до нього від 30.01.2009р. встановлений зовсім інший розмір зобовязань, забезпечених іпотекою, а саме:

Так, у визначенні терміну «Кредитний договір» у тексті оскарженого договору розмір зобовязань по сплаті плати за кредит визначений розміром 13,9 % річних, що не відповідає вищенаведеним умовам основного зобовязання, визначеного ані умовами Генерального договору про надання кредитних послуг № 0 від 28 грудня 2007, ані додаткових угод № 1 і № 2.

Як вбачається з тексту оскарженого додаткового договору № 1 до договору іпотеки, розмір зобовязань по сплаті плати за кредитом у визначенні терміну «кредитний договір» визначений саме розміром 30 % річних, що також не відповідає вищенаведеним умовам основного зобовязання, визначеного умовами Генерального договору про надання кредитних послуг № 0 від 28 грудня 2007 р., та додаткових угод до нього № 1 і № 2 з урахуванням змін.

Крім того, суд бере до уваги той факт, що 30 січня 2009 року ОСОБА_8, як поручителем ОСОБА_10 підприємства «НАТАЛ» було здійснено повне погашення суми кредиту у розмірі 807 427,10 грн. платіжним дорученням № 1 від 30 січня 2009 року та у розмірі 969 499,65 грн. за платіжним дорученням № 2 від 30 січня 2009 року, що свідчить про припинення кредитного зобовязання, забезпеченого іпотекою.

З вищевказаних фактів суд вважає, що при вирішенні спірних відносин слід керуватися ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», якою встановлений вичерпний перелік істотних умов іпотечного договору, а також зокрема, умова про те, що іпотечний договір повинен містити таку істотну умову, як зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» у разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Аналізуючи вищенаведені обставини справи, суд прийшов до висновку, про те, що, оскільки вищевказаний договір іпотеки № 0/З/1 від 12.10.07р. та додатковий договір № 1 до нього від 30.01.09р. не містять усіх істотних умов, необхідних для договорів даного виду та вичерпний перелік яких встановлений відповідним законом, то позовні вимоги про недійсність оскарженого договору та додаткового договору до нього, заявлені за зустрічним позовом, підлягають задоволенню.

При цьому судом враховано, що його висновки підтверджуються й відповідною судовою практикою. Так, згідно до Узагальнень практики розгляду судами цивільних справ Верховним судом України «Про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2008 року, встановивши, що правочин є неукладеним, суд на цій підставі залишає позов про визнання правочину недійсним без задоволення. Наслідки недійсності правочину до неукладеного правочину не застосовуються, оскільки вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ст. 16 ЦК, відповідно, підстав для його задоволення немає. Однак є випадки, коли відсутність хоча б однієї з істотних умов правочину спеціальним законом визначено як підставу його недійсності. У таких випадках необхідно обґрунтовувати вимогу про недійсність правочину відповідно до спеціального закону, який застосовується до цих правовідносин.

Крім того, на думку суду, про недійсність оскаржених договору іпотеки та додаткового договору до нього також свідчить те, що Генеральним договором про надання кредитних послуг № 0 від 28 грудня 2007 року, його сторонами були визначені лише загальні умови кредитування, про що свідчить те, що порядок надання, сума, строк і порядок виконання зобовязань, розмір і порядок плати за кредитні послуги стосовно кожної услуги в межах цього договору оформлюється додатковою угодою до цього договору у формі окремої індивідуальної угоди (п. 1.1.). Також, Генеральним договором передбачено, що зобовязання за ним і за Індивідуальними угодами забезпечуються іпотекою нерухомості, що належить Позивачу за зустрічним позовом.

Аналізуючи ці обставини, суд виходить з того, що вичерпний перелік істотних умов, необхідних для укладення кредитного договору, імперативно наведений у ч. 2 ст. 345 ГК України, якою встановлено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Враховуючи наведені приписи законодавства та факт того, що на момент підписання Генерального договору про надання кредитних послуг № 0 від 12 жовтня 2007 року, його зміст не містив суттєвих умов, необхідних для договорів даного виду і передбачених законодавством, зокрема таких, як порядок надання коштів, валюта зобовязань, сума, строк і порядок виконання зобовязань, розмір і порядок плати за кредитні послуги, суд дійшов висновку про відсутність укладеного кредитного зобовязання між банком і позичальником на підставі підписаного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_10 підприємством «НАТАЛ» на момент укладання оскарженого договору іпотеки.

З матеріалів справи також вбачається, що підписання вищезгаданого Генерального договору про надання кредитних послуг не створювало конкретних прав та обовязків для сторін цього договору стосовно кредитних відносин між ними, про що свідчить укладення в подальшому між ними, починаючи тільки з «19» жовтня 2007 року, індивідуальних угод, саме в яких визначені конкретні суми кредитування, валюта зобовязань, строки надання кредитних коштів, процентні ставки за користування кредитними коштами, строки повернення кредитних коштів, тобто тих умов, які насправді є істотними умовами кредитного договору.

Як встановлено ч. 2 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З цього суд дійшов висновку що остаточної згоди відносно істотних умов кредитних зобовязань Акціонерного комерційного інноваційного банка «УкрСиббанк» і ОСОБА_10 підприємства «НАТАЛ» дійшли лише в подальшому, а саме - у момент укладання відповідних індивідуальних угод № 1 і № 2, що відбулось саме 19 жовтня 2007 року та 20 грудня 2007 року відповідно, отже кредитні правовідносини виникли та стали дійсними саме під час укладання цих індивідуальних угод.

Отже, з огляду на це та враховуючи, що відповідно до умов оскарженого договору іпотеки, іпотекою забезпечувалось виконання зобовязань саме за Генеральним договором, який в свою чергу не встановлював для сторін конкретних умов кредитного зобовязання та не містив усіх істотних умов, слід дійти висновку про невідповідність спірного договору іпотеки вимогам ч. 2 ст. 548 ЦК України та ч. 4 ст.3 Закону України «Про іпотеку».

Так, відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України забезпеченню підлягають лише дійсні вимоги, а як вбачається з матеріалів справи, на момент укладання спірного договору іпотеки основне зобов'язання ще не існувало внаслідок недотримання та невизначеності змісту правочину, встановленого законом.

Відповідно до ч. 4 ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

П. 253 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року N 20/5, передбачено, що нотаріус знімає заборону щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно) і транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, за заявою заставодавця (іпотекодавця) у разі визнання рішенням суду договору застави (іпотеки) недійсним.

З вищевикладеного суд вважає, що оскільки оскаржений договір іпотеки та додатковий договір до нього є недійсними, та не породжують для сторін цього правочину які-небудь права та обов'язки, таким чином, заборона, яка була накладена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9, повинна бути знята.

Що стосується первісних вимог, заявлених позивачем, суд вважає, що у даному випадку слід керуватися ч. 2 ст. 220 ЦК України, якою передбачено те, що, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Отже, оскільки ОСОБА_7 виконала всі умови угоди в повному обсязі, а ОСОБА_8 в односторонньому порядку, безпідставно, відмовляється від нотаріального посвідчення, угода, укладена між позивачкою за основним позовом та відповідачем за основним позовом від 03.09.2007 року, повинна бути визнана дійсною.

У звязку з тим, що відповідач ОСОБА_8 підтвердив, що він і ОСОБА_7 особисто підписали договір, який представник ОСОБА_3 просив додати до матеріалів справи у судовому засіданні 21.05.2010 року, суд вважає необхідним визнати цей договір дійсним доказом.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання договору купівлі продажу дійсним та визнання права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_4, підлягають задоволенню в повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_8 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_7, Приватне підприємство «НАТАЛ», приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про визнання недійсним договору іпотеки № 0/З/1 від 12.10.2007 року та додаткового договору № 1 від 30.09.2009 року до договору іпотеки № 0/З/1 від 12.10.2007 року по цивільній справі № 2-2808/09, також підлягає задоволенню у повному обсязі позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 209, 214, 215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

1. Визнати договір купівлі-продажу від 03.09.2007 року, підписаний ОСОБА_7 та ОСОБА_8, наданий у судовому засіданні 21.05.2010 року, дійсним доказом.

2. Позовні вимоги ОСОБА_7 задовольнити.

Угоду, від 03.09.2007 року, укладену між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про купівлю квартири АДРЕСА_2, визнати дійсною.

Визнати за ОСОБА_7 (49000, АДРЕСА_5) право власності на квартиру АДРЕСА_2.

3. Зустрічний позов ОСОБА_8 задовольнити у повному обсязі.

Визнати недійсним договір іпотеки № 0/З/1, укладений 12.10.07р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (61050, м. Харків, пров. Московський, 60, МФО 351005, Код ) і ОСОБА_8 (49054, м. Дніпропетровськ, вул. Тельмана, б. 43, кв. 8., ІНН НОМЕР_1).

Визнати недійсним додатковий договір № 1 до договору іпотеки № 0/З/1 від 12.10.07р. укладений 30 січня 2009 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (61050, м. Харків, пров. Московський, 60, МФО 351005, Код ) і ОСОБА_8 (49054, м. Дніпропетровськ, вул. Тельмана, б. 43, кв. 8, ІНН НОМЕР_1)

4. Зобовязати ОСОБА_10 нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 (49000, м. Дніпропетровськ, вул. Сєрова, б.15) здійснити зняття заборони відчуження зазначеної у договорі іпотеки № 0/З/1 від 12.10.2007р. квартири № 2 за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Тельмана, буд. № 43 з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення i подальшої подачі апеляційної скарги протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження, або шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів з дня проголошення даного рішення. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються апеляційному суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя

Кіровського районного суду

м. Дніпропетровська В.К. ОСОБА_1