РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2-1487/10

Провадження № 2-1487/10

09.08.2010 р. м. Харків

Московський районний суд міста Харкова у складі головуючого судді Горбунової Я.М., при секретарі Маріновій О.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - приватний нотаріус ОСОБА_2, про визнання несправедливими та недійсними окремих умов договору про надання споживчого кредиту та про визнання повністю недійсним договору споживчого кредиту і договору іпотеки,

ВСТАНОВИ В:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання недійсними окремих умов договору споживчого кредиту та визнання взагалі недійсним даного договору, а також визнання недійсним договору іпотеки квартири.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 14.12.2007 р. між ним та банком був укладений договір про надання споживчого кредиту на суму 32000 швейцарських франків, що в еквіваленті на час укладання договору складало 142226,98 грн. З метою забезпечення даного договору між ним та банком був укладений договір іпотеки належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_2

За вказаним договором він 14.12.2007 р. отримав за власною заявою з відкритого йому рахунку гроші у національній валюті в сумі 138240 грн., після чого купив у відповідача на них 25000 доларів США.

Вважає, що вищевказаний договір кредиту укладений з порушенням вимог законів України, актів цивільного законодавств, містить несправедливі для нього положення, і при укладанні договору його було введено в оману.

Так, банком не дотримані вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, (надалі Правил), оскільки не надана повна інформація про валютні ризики та можливість зростання вартості робот (послуг), не було банком його ознайомлено з орієнтовною сукупною вартістю кредиту та перевагами і недоліками пропонованих схем кредитування.

Крім того, позивач вважає, що визначенням валютою платежу «швейцарський

франк» без фактичного надання цієї валюти, відповідач порушив його права споживача, та положення ст.ст. 524, ч.1 ст. 203, ч.2 ст. 652 ЦК України, ст. З Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.ст.6,7 Постанови НБУ «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України...» щодо використання національної валюти як засобу платежу, в звязку з чим, такі умови договору з підстав, передбачених ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», повинні бути визнані несправедливими.

З викладених підстав позивач просить визнати несправедливими та недійсними положення п.1.1 договору про надання споживчого кредиту щодо того, що валютою зобовязання є швейцарські франки та еквівалентом валюти договору є національна валюта України - гривня.

Також позивач вважає, що при укладанні договору його було введено в оману, оскільки щодо нього відповідачем була застосована нечесна підприємницька практика, а саме, в порушення ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та п.3.8 Правил його не було ознайомлено з орієнтовною сукупною вартістю кредиту та перевагами пропонованих схем кредитування, не було попереджено про те, що він несе валютні фінансові ризики, та не повідомлено про кредитні умови, а в порушення ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в договорі не вказана відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання умов договору. Крім того, банком не було повідомлено позивача про те, що ним не одержано індивідуальної ліцензії НБ необхідної для розрахунку між резидентами України в іноземній валюті, в чому також полягає введення позивача в оману щодо прав та обовязків сторін.

Щодо визнання недійсним договору іпотеки, позивач зазначив що банком при його укладанні не було оприлюднено або надано інформацію, передбачену ст. 2 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», та в порушення вимог ст.5 ЗУ «Про іпотеку», ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» при укладанні договору була відсутня згода органу опіки та піклування на укладення даного договору, при наявності у позивача неповнолітньої дитини. Крім того, вважає, що догорів іпотеки повинен бути визнаний недійсним так як на момент його укладання квартира не належала позивачу на праві власності, так як в договорі відсутнє посилання на витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, яке повинно було бути надане перед укладанням договору іпотеки, чим порушені вимоги ст. 334 ЦК України та ст.4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень».

Крім того, вважає, що зазначені ним договори були укладені не уповноваженою особою, так як в довіреності виданій на імя заст. начальника відділення АКІБ «Укрсиббанк» не має реєстраційного номеру, що не відповідає ст.5 Декрету КМУ «Про стандартизацію і сертифікацію» та вимогам п.4.4 ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів».

Також позивач просить зобовязати приватного нотаріуса після набрання рішення чинності подати до Державного реєстру іпотек заяву про виключення з реєстру запису про обтяження та подати до Єдиного реєстру заборони відчужень обєктів нерухомого майна заяву про зняття заборони відчуження і видати витяги з цих реєстрів позивачу.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив в позові відмовити в повному обсязі

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено в судовому засіданні, 14.12.2007 р. між позивачем та відповідачем був укладений договір про надання споживчого кредиту на суму 32000 швейцарських франків, що в еквіваленті на час укладання договору складало 142226,98 грн. З метою забезпечення даного договору між сторонами 14.12.2007 р. був укладений договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_2 (а.с.14-16,21, 28-29).

За вказаним договором позивач 14.12.2007 р. отримав за власною заявою з відкритого йому рахунку гроші у національній валюті в сумі 138240 грн., після чого купив у відповідача на них 25000 доларів США.

Суд вважає, що доводи позивача щодо недійсності окремих умов договору про надання споживчого кредиту від 14.12.2007 р. та договору в цілому та щодо недійсності договору іпотеки не є обґрунтованими та доведеними.

Так, щодо доводів позивача про порушення при укладанні договору про надання споживчого кредиту банком ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та п.3.8 Правил, так як його не було ознайомлено з орієнтовною сукупною вартістю кредиту та перевагами пропонованих схем кредитування, не було попереджено про те, що він несе валютні фінансові ризики, та не повідомлено про кредитні умови, свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли.

До підписання договору позивачу відповідачем було надано інформаційного листа, в якому зазначені умови кредитування в іншій валюті, зазначені валютні ризики, орієнтовна сукупна вартість кредиту та переваги пропонованих схем кредитування,та інша інформація, про що свідчить п. 7.12 Кредитного договору підписаного позивачем та сам інформаційний лист, підписаний позивачем (а.с.70-71).

Крім того, в п. 7.12. Кредитного договору зазначено, що підписанням цього договору позивач свідчить про те, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього.

До того ж, позивач погодився з п.1.1 договору, підписавши його, про те, що він усвідомлює можливість виникнення курсових різниць валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням.

Таким чином, з боку відповідача були вчинені всі необхідні дії, які передбачені чинним законодавством, щодо роз'яснення умов кредитування та надання достовірної інформації позивачу.

Крім того, Позивач стверджує про недійсність укладеного Кредитного договору у зв'язку з його невідповідністю нормам діючого законодавства, а саме Цивільного кодексу України, ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ЗУ «Про захист прав споживачів» та інш.

Такі доводи позивача також суд вважає необґрунтованими через наступне.

До відносини позики застосовуються не лише загальні норми цивільного законодавства щодо зобов'язань, тобто ст. ст. 509-524 ЦК України, а і спеціальні норми Цивільного кодексу, а саме ст.ст. 1046-1057 ЦК України.

У відповідності до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення 1 параграфа глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. У відповідності до положень ч. 2 ст. 192 ЦК України до грошових коштів належить і іноземна валюта, яка може використовуватись в Україні у випадках і в порядку встановлених законом, а відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Можливість кредитування в іноземній валюті передбачена ст. 47 Законом України «Про банки ї банківську діяльність», згідно до положень якої кредитною операцією, зокрема, є розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Статті 47 та 49 ЗУ «Про банки ї банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. АКІБ «УкрСиббанк» має відповідну ліцензію Національного банку України № 75 від 24.12.2001 р. (а.с.73)

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрет. АБ «УкрСиббанк» також має відповідний дозвіл Національного банку України № 75-2 від 19.11.2002 р. на здійснення операцій з валютними цінностями згідно з Додатком до дозволу від 19.11.2002 р. (а.с.24-75).

Суд вважає, що операція з надання кредиту не є операцією з використанням іноземної валюти на території України як засобу платежу, і тому не потребує індивідуальної ліцензії, як це передбачено підпунктом «в» пункту 4 статті 5 Декрету. Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Крім того, немає необхідності отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України однією зі сторін договору при використанні іноземної валюти як засобу платежу при сплаті комісій, процентів, пені чи штрафних санкцій за Кредитним договором, так як в даному випадку використання іноземної валюти дозволяється без отримання такої індивідуальної ліцензії на підставі п. 1.5. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 483 від 14.10.2004 р.

Відповідно до ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Суд вважає, що відповідачем не доведено наявність умислу в діях відповідача і істотність значення обставин, щодо яких введено його в оману, і сам факт оману.

Як зазначено вище у рішенні, обставини, щодо яких позивач вказує що його введено в оману, свого підтвердження не знайшли. Крім того, викладені в тексті договору і у інформаційному листі умови, гарантії та інформація свідчать, що сторони усвідомлювали всі суттєві обставини для укладення договору, а саме, щодо природи та предмету правочину, умов надання та використовування кредитних коштів, валюти кредитування, можливості фінансових ризиків, прав та обовязків сторін, відповідальності

Не є обґрунтованими посилання позивача не те, що в договорі відсутні положення про відповідальність банку, так як п.4.4 розділу 4 передбачено, що банк несе відповідальність згідно з законом України, з чим погодився позивач, при підписанні договору.

Не довів позивач і наявність у діях відповідача нечесної підприємницької практики, а саме, будь-якої підприємницької діяльності, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. При цьому, сам позивач в судовому засіданні пояснив, що він обрав валюту кредитування швейцарські франки, так як на момент укладання договору вона була самою стабільною валютою на мировому ринку, тобто позивач зробив свій вибір усвідомлено.

Вважаючи доводи позивача стосовно недійсності договору іпотеки не обґрунтованими та недоведеними, суд виходив із наступного.

Відповідно до ст.5 ЗУ «Про іпотеку» предметом іпотеки також може бути нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладання іпотечного договору.

Згідно письмових пояснень приватного нотаріуса ОСОБА_2, наданих суду, (а.с.87-88), ОСОБА_1 при укладанні договору надав всі необхідні документи, які підтверджували його право на набуття ним у власність квартири у майбутньому.

Доводи позивача про те, що при укладенні договору іпотеки порушені права його неповнолітньої дитини, не доведенні, так як позивачем не надано доказів, що неповнолітня дитина була співвласником квартири, яка стала предметом іпотеки, або що дитина була на час укладання договору зареєстрована у квартирі.

Крім того, в заяві від 14.12.2007 р. ОСОБА_1 власноручно зазначив, що осіб, в тому числі дітей, що мають право користування квартирою, немає (а.с.112), а в п.1.4 договору іпотеки зазначено, що укладанням договору не порушені права дітей.

Інші, наведені позивачем підстави визнання договору іпотеки недійсним, не приймаються судом до уваги, так як вони не можуть бути підставою для визнання договору недійсним.

Також суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що оспорюванні угоди укладені не уповноваженою із боку банку особою.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїм вимог і заперечень.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про визнання окремих умов договору недійсними та недійсними договорів в цілому задоволенню не підлягають, в звязку з чим, не підлягають задоволенню вимоги позивача по застосуванню наслідків недійсності правочину та щодо зобовязання до вчинення дій по виконанню рішення приватного нотаріуса.

На підставі викладенного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через районний суд до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя - Я.М. Горбунова