Дата документу 12.03.2010
ЄУ № 2-39/2010
Провадження №2-39/2010
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2010 року Новопсковський районний суд Луганської області у складі головуючого судді Тарасова Д.С.

при секретарі Сумароковій В.П.

за участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача Новопсковського РВ ГУМВС - ОСОБА_2, представника відповідача головного управління

держказначейства у Луганській області - ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Новопсковського РВ ГУМВС України у Луганській області про стягнення моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до Новопсковського районного суду з позовом до відповідачів, в якому просила стягнути з відділення Державного казначейства у Новопсковському районі на її користь у відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю Новопсковського РВ УМВС України в Луганській області 100000 грн.

Під час розгляду справи позивач відмовилася від позовних вимог до відділення Державного казначейства та просила стягнути 100000 грн. з Новопсковського РВ ГУМВС.

Вимоги мотивувала тим, що відповідач неодноразово незаконно та безпідставно відмовляв у порушенні кримінальної справи за фактом привласнення чужого майна - грошових коштів, чим порушив її право на ефективний засіб правового захисту у державному органі, чим завдав моральну шкоду, розмір якої вона оцінює в 100000 грн.

У судовому засідання позивач наполягала на задоволенні позову.

Представник відповідача позов не визнав, пояснивши, що за заявою позивача Новопсковський РВ ГУМВС проводив перевірку за наслідками якої прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної. Після скасування вказаної постанови було проведено додаткову перевірку і знову прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи. Скасування постанов про відмову в порушенні кримінальної справи було викликано необхідністю проведення більш детальної перевірки фактів викладених в заяві позивача та витребування документів з ЗАТ «Купянський МКК». Таким чином, Новопсковський РВ ГУМВС не допускав бездіяльність, а навпаки проводив дії передбачені Кримінально-процесуальним кодексом України про перевірці . повідомлень громадян про злочин. Таким чином, ніякої моральної шкоди позивачу причинено не було.

Представник третьої особи Головного управління держказначейства у Луганській області позов не визнав, підтримавши доводи представника відповідача.

Суд заслухавши пояснення сторін, показання свідка, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 10 липня 2006 року позивач звернулася до чергової частини Новопсковського РВ УМВС з заявою про те, що група осіб у складі ПП Лаврова ОСОБА_4, ПП Пшеничного ОСОБА_5 та ПП Шепітько ОСОБА_6 за попередньою змовою своїми протиправними діями порушують громадянські права та свободи сільгосптоваровиробників. Крім того, в заяві

зазначається, що з 17.01.2006 р. ПП ОСОБА_7 незаконно відмовилася приймати молоко від її пісобного господарства. В цей же день вказана заява була зареєстровано в журналі реєстрації заяв і повідомлень про злочини що вчинені або готуються під №966.

Розгляд заяв про вчинення злочину регламентовано чинним кримінально- процессуальним кодексом України (далі КПК).

Так, згідно ч.І ст.97 КПК України прокурор, слідчий, орган дізнання або суддя зобов'язані приймати заяви і повідомлення про вчинені або підготовлювані злочини, в тому числі і в справах, які не підлягають їх віданню.

У чинність ч.2 ст.97 КПК по заяві або повідомленню про злочин прокурор, слідчий, орган дізнання або суддя зобов'язані не пізніше триденного строку прийняти одне з таких рішень:

1)порушити кримінальну справу;

2)відмовити в порушенні кримінальної справи;

3)направити заяву або повідомлення за належністю.

Відповідно до ч.4 ст.97 КПК коли необхідно перевірити заяву або повідомлення про злочин до порушення справи, така перевірка здійснюється прокурором, слідчим або органом дізнання в строк не більше десяти днів шляхом відібрання пояснень від окремих громадян чи посадових осіб або витребування необхідних документів.

Згідно п.З ч.І ст.10 Закону України «Про міліцію» міліція відповідно до своїх завдань зобовязана приймати і реєструвати заяви й повідомлення про злочини та адміністративні правопорушення, своєчасно приймати по них рішення

За результатами перевірки вказаної заяви позивача 20.07.2006 року постановою відповідача відмовлено в порушенні кримінальної справи.

Таким чином, відповідач прийняв одне з передбачених ч.2 ст.97 КПК рішень по заяві ОСОБА_1 та в строк передбачений ч.4 ст.97 КПК.

10.10.2006 року постановою Новопсковського районного суду вищезазначена постанова скасована, а матеріал направлений на додаткову перевірку до Новопсковського РВ УМВС.

Термін додаткової перевірки чинним КПК не регламентований.

В подальшому відповідач декілька разів виносив постанови за заявою відповідача про відмову в порушенні кримінальної справи, які були скасовані або прокурором, або Новопсковським районним судом. Причинами скасування постанов була необхідність проведення додаткової перевірки.

Таким чином, твердження позивача про бездіяльність відповідача при розгляді її заяви є безпідставним оскільки відповідач у спосіб встановлений кримінально- процесуальним законом прийняв передбачене КПК рішення та в строк встановлений ч.4 ст.97 КПК.

Що стосується доводів позивача про те, що бездіяльність відповідача щодо захисту прав, свобод та власності ОСОБА_1 від протиправних посягань привела до того, що протягом 1,5 року збиральник молока ОСОБА_8 не приймала молоко, то судом встановлено наступне.

Позивач за захистом права яке вона вважала порушеним (щодо відмови у прийманні молоко) зверталася до суду з позовом до ПП ОСОБА_7 про припинення неправомірних дій та стягнення матеріальної шкоди, але суд рішенням від 28 серпня 2006 року відмовив у задоволенні позову. Крім того, чоловік позивача звертався до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ЗАТ «Купянський МКК» про відшкодування матеріальної шкоди (позов щодо відмови у прийнятті молока). Рішенням апеляційного суду Луганської області від 12.11.2007 р. у задоволенні позову ОСОБА_10 відмовлено.

Таким чином, доводи позивача що бездіяльність відповідача щодо захисту прав, свобод та власності ОСОБА_10 від протиправних посягань привела до того, що

протягом 1,5 року збиральник молока ОСОБА_8 не приймала молоко безпідставні, оскільки судови рішеннями не встановлено порушенням прав, свобод та інтересів позивача та її чоловіка збиральниками молока.

Таким чином, позивач безпідставно вважає що їх з чоловіком права, свободи та інтереси (не прийняттям молока) порушено збиральниками молока і воно підлягало захисту відповідачем.

Що стосується вимог позивача про відшкодування шкоди, то суд вважає необхідним зазначити наступне.

За змістом ст.56 Конституції України кожний має право на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Однією із норм, в якій реалізуються положення ст.56 Конституції України є ст. 1176 ЦК України. Акти правоохоронних органів та суду, незаконність яких може призвести до виникнення деліктного зобов'язання, визначені у вказаний нормі права.

Частиною 6 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. За вказаною нормою Закону відшкодовується шкода, завдана незаконними діями суду та правоохоронних органів, які не увійшли в перелік незаконних дій, вказаних у ч.І ст.1176.

Такі дії передбачені Законом України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду".

Відповідно до ст.1 вказаного Закону право на відшкодування шкоди виникає також у випадках: незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукованих заходів.

Загальні^ підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до ч. 1 яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Крім того, для підтвердження інформації щодо предмета доказування подаються належні докази (частина перша статті 58 ЦПК України).

Установлено, що згідно листа Новопсковського РТМО №671 від 29.04.2009 року позивачу 07.04.2009 року секретарем судових засідань Новопсковського районного суду була викликана бригада відділеня швидкої медичної допомоги. О 13 годині бригада надала швидку допомогу ОСОБА_1, у якої виявила діагноз: Гіпертонічна швороба ІІст., тяжке протікання. Гіпертонічний криз ДФ II ст.

Наданий позивачем лист медичної установи на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди у зв'язку з душевними переживаннями чи фізичними втратами, суд не приймає до уваги, оскільки позивач не довела, що погіршення стану її - здоров'я викликане саме бездіяльністю відповідача.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови № 4 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

У відповідності зі ст.1167 ГК України моральна шкода, заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, що вона нанесла, при наявності її провини.

У чинність ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Таким чином, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що вона зазнала душевних страждань, або інших негативних наслідків, і що саме відповідач заподіяв їй моральну шкоди, а також доказів того, що моральні чи фізичні страждання або втрати нейманового характеру виникли з вини відповідача.

Зазначених обставин позивач не довела, чим не виконала вимоги ст.ст.10, 60 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

За таких обставин у суду не має передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Згідно ст.88 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.23, 1166, 1167, 1176 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Новопсковського РВ ГУМВС України у Луганській області про стягнення моральної шкоди відмовити повністю.

Повний текст рішення складено у нарадчій кімнаті 16 березня 2010 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку на апеляційне оскарження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Луганської області через Новопсковський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.