Рівненський міський суд Рівненської області
Справа 2-825
I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 лютого 2010 pоку м.Рiвне
Рiвненський мiський суд в особi суддi ОСОБА_1,
з участю: секретаря судового засідання Філіпової І.М.,
представника МПП фірми «Припять» ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3,
представника відповідача адвоката ОСОБА_4,
pозглянувши у відкритому судовому засiданнi в мiстi Рiвне
спpаву за позовом малого приватного підприємства фірми «Припять» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за надані послуги, -
Представник МПП фірми «Припять» ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримав і просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь МПП фірми «Припять 671 грн 42 коп заборгованості за надані послуги.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що позивач є власником цілісного майнового комплексу по вулиці Млинівській,41-а в місті Рівне, в якому розташовані 72 гараж-стоянки. Відповідач ОСОБА_3 є власником гараж-стоянки № 7. 03 жовтня 2000 року між МПП фірмою «Припять» та ОСОБА_3 був укладений договір, за яким позивач зобовязувався забезпечити експлуатацію гаражного комплексу, в тому числі і належної відповідачу гараж-стоянки, енергопостачанням, водопостачанням, каналізацією, телефонізацією, системою пожежогасіння, а власник гаража ОСОБА_3 взяв на себе зобовязання по відшкодуванню понесених позивачем витрат. Однак, оплату наданих послуг за період з 01 січня по 01 червня 2008 року відповідач не провів. Витрати позивача за надані послуги по утриманню належної відповідачу гараж-стоянки за період січень-травень 2008 року складають 384 грн 18 коп. Враховуючи пеню в сумі 233 грн 24 коп, розраховану відповідно до умов укладеного між сторонами договору, загальна сума заборгованості відповідача за цей період становить 617 грн 42 коп. Також пояснив, що у звязку з неоплатою послуг, відповідно до п.2.12. укладеного договору, відповідач на територію гаражного комплексу не допускається з січня 2008 року.
Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав і просить суд в позові відмовити.
На заперечення позовних вимог посилається на те, що договір з позивачем про надання послуг по утриманню гараж-стоянки він не підписував. Цей договір підписала його дружина, а тому він вважає його недійсним. Крім того, заперечує факт надання позивачем послуг, зазначених у договорі. Вказує на те, що води у гаражі немає і воду він привозив із собою. Немає у гаражі і каналізації. Система пожежогасіння не працює. Телефоном позивача він не користується. Також зазначив, що вже два роки не користується належним йому гаражем, оскільки з січня 2008 року позивач не допускає його на територію гаражного комплексу. Вважає відсутніми підстави для проведення оплати за надані послуги по укладеному договору за період з 01 січня по 01 червня 2008 року.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідка ОСОБА_5, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позовні вимоги є безпідставними та недоведеними.
Судом встановлено, що позивач МПП фірма «Припять» є власником цілісного майнового (гаражного) комплексу по вулиці Млинівській,41-а в місті Рівне, в якому розташовані 72 гараж-стоянки. Відповідач ОСОБА_3 є власником гараж-стоянки № 7.
03 жовтня 2000 року між МПП фірмою «Припять» та ОСОБА_3 був укладений договір, за яким позивач зобовязувався забезпечити експлуатацію гаражного комплексу, в тому числі і належної відповідачу гараж-стоянки, енергопостачанням, водопостачанням, каналізацією, телефонізацією, системою пожежогасіння, а власник гаража ОСОБА_3 взяв на себе зобовязання по відшкодуванню понесених позивачем витрат. Вказаний договір від імені ОСОБА_3 був підписаний його дружиною ОСОБА_5 і до січня 2008 року сторонами виконувався. В судовому порядку вказаний договір недійсним не визнавався.
Як показала в судовому засіданні свідок ОСОБА_5, вона дійсно підписала від імені чоловіка згаданий договір, про що чоловіка повідомила. У звязку із зайнятістю чоловіка, сама проплачувала кошти по даному договору, про що чоловіку також було відомо.
Відповідно до п.2.10. укладеного між сторонами договору, відповідач зобовязався до 20 числа поточного місяця сплачувати позивачу витрати за експлуатацію місця-стоянки в гаражному комплексу. Згідно п.2.12. договору, в разі несплати до 20 числа поточного місяця, власник гаражного комплексу має право не допустити на територію гаражного комплексу боржника.
Судом встановлено, що понесені позивачем витрати на утримання гараж-стоянки відповідача за період з 01 січня по 01 червня 2008 року в сумі 384 грн 18 коп відповідачем не сплачені. За несвоєчасну оплату послуг у вказаний період позивачем, відповідно до п.2.10. договору, нарахована пеня в сумі 233 грн 24 коп.
Разом з тим, судом також встановлено, що з січня 2008 року і до теперішнього часу відповідач на територію гаражного комплексу позивачем не допускається і, відповідно, належним йому гаражем, що знаходиться на території цього комплексу, не користується.
Вказані обставини сторонами визнаються.
Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, в тому числі, і з договорів. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Згідно ст.615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється.
При вирішенні спору суд виходить з того, що п.2.12. укладеного між сторонами договору передбачена можливість часткового припинення зобовязання (або часткової відмови від зобовязання) у випадку несвоєчасної оплати за надані послуги.
З п.2.12. договору слідує, що у разі несвоєчасної оплати за надані послуги, позивач має право не допустити відповідача на територію гаражного комплексу, чим позбавити відповідача права користуватися належним йому гаражем і, відповідно, позбавити відповідача можливості користуватися тими послугами, на які він розраховував, укладаючи договір.
Враховуючи встановлені по справі обставини, суд визнає, що недопущення відповідача на територію гаражного комплексу, яке має місце з січня 2008 року, свідчить про односторонню відмову позивача від надання послуг відповідачу і часткове припинення зобовязання з боку позивача згідно договору, укладеного між сторонами 03 жовтня 2000 року. Відповідно, з січня 2008 року, припинилося і право позивача на отримання від відповідача оплати витрат за експлуатацію місця-стоянки в гаражному комплексі згідно цього договору.
Як встановлено судом, за ініціативою позивача з січня 2008 року відповідач не користується послугами, передбаченими договором від 03 жовтня 2008 року, а тому, враховуючи вимоги ст.ст.509,526,598,615 ЦК України, відсутні і підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат, обумовлених згаданим договором.
На пiдставi ст.ст.509,526,598,610,611,615,627 ЦК України, керуючись ст.ст.10,11,60,209,212,214,215,218,223,292,294 ЦПК України, суд, -
В позові малого приватного підприємства фірми «Припять» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за надані послуги відмовити за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений статтею 294 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рiшення може бути оскаржене в апеляцiйному порядку до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд шляхом подання протягом десяти днів з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням апеляційної скарги протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Рішення також може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, але у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Повне рішення складено 19 лютого 2010 року.

Cуддя: