АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 22-ц-3737 / 2010 р. Головуючий:1 інстанції
Категорія: договірні ОСОБА_1
Доповідач: Даниленко В.М
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2010 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Солодкова А.А.,

Суддів: Даниленка В.М., Швецової ЛА.,

при секретарі : Білицькій Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРАВЕКС-БАНК» на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 30 березня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 Олександра Юрійовича до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРАВЕКС-БАНК» (далі ПАТКБ «ПРАВЕКС-БАНК») про визнання кредитного договору частково недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2010 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що 25 жовтня 2007 року між ним та відповідачем по справі - ПАТКБ «ПРАВЕКС-БАНК» був укладений кредитний договір № 3056-031/07Р, відповідно до п.п. 11.1 якого всі спори, розбіжності або вимоги, які виникають з даного Договору або у звязку з ним, у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають вирішенню виключно в постійно діючому Незалежному Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» у відповідності з його регламентом.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що зазначене третейське застереження (третейська угода), як одна із істотних умов укладеного між сторонами кредитного договору, була включена банківською установою до його тексту, скориставшись юридичною необізнаністю позичальника щодо її правових наслідків, позивач ОСОБА_2 просив суд на підставі ст.ст. 215-217 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» визнати недійсним п.п. 11.1 кредитного договору № 3056- 031/07Р від 25.10.2007 року, як такий, що обмежує його право на вирішення будь-яких спірних питань між контрагентами в порядку цивільного судочинства в суді загальної юрисдикції.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник підтримали заявлені ним вимоги й просили суд задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідач - ПАТКБ «ПРАВЕКС-БАНК» позовні вимоги ОСОБА_2 не визнав, посилаючись на їх безпідставність.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 30 березня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

Суд визнав недійсним п.п. 11.1 кредитного договору кредитного договору № 3056-031/07Р, укладеного між сторонами 25.10.2007 року, та вирішив питання щодо судових витрат по справі.

Не погодившись із прийнятим судом по справі рішенням та вважаючи його незаконним і необгрунтованим представник відповідача - ПАТКБ «ПРАВЕКС-БАНК» в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог.

В обгрунтування своєї скарги апелянт посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Визнаючи право позивача ОСОБА_2 щодо захисту своїх інтересів, як споживача послуг у судовому порядку, порушеним третейською угодою, викладеною в п.п. 11.1 кредитного договору № 3056- 031/07Р, укладеного між сторонами 25.10.2007 року, а саму третейську угоду недійсною, суд першої інстанції виходив із того, що наявність цієї третейської угоди, як істотної умови укладеного між сторонами договору про надання послуг обмежує конституційне право позивача на звернення за захистом своїх прав чи інтересів до суду загальної юрисдикції та вирішення спору між сторонами в судовому порядку відповідно до вимог чинного законодавства і вносить істотний дисбаланс в обсяг договірних прав та обовязків сторін на його шкоду.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки цей висновок у даному випадку є правильним і таким, що грунтується як на нормах права, так і на матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції з дотриманням вимог процесуального законодавства.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені в ст. 203 ЦК України.

Згідно з частинами 1, 3 вказаної правової норми зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін абро інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин або його окрема частина можуть бути визнані судом недійсними (оспорюваний правочин).

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконав- цями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». Цей же Закон встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ст.ст. 4, 5 вказаного Закону під час придбання, замовлення або використання проду- кції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб споживачі мают право на захист своїх прав державою.

Захист прав споживачів здійснюють спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів та його територіальні органи, Рада міністрів Автономної Республік Крим, місцеві державні адміністрації, органи і установи, що здійснюють державний санітарно - епідеміологічний нагляд, інші органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування згідно із законодавством, а також суди.

Право особи на звернення за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів до суду гарантується й Конституцією України (ст. 55).

Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ст.ст. 22, 64 Конституції України).

Відповідно до п. 7 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція.

Підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, передбачені ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Як встановлено по справі, 25 жовтня 2007 року між позивачем ОСОБА_2 (позичальником) та відповідачем - ПАТКБ «ПРАВЕКС-БАНК» (кредитором) був укладений договір споживчого кредиту № 3056-031/07Р, за умовами якого банківська установа надала позичальнику для споживчих цілей грошові кошти в сумі 74 700 доларів США строком до 25 жовтня 2032 року, а позичальник зобовязувався повернути запозичені кошти шляхом щомісячних платежів зі сплатою 11,99 відсотків річних за користування кредитом.

Підпунктом 11.1 вказаного договору передбачалося, що всі спори, розбіжності або вимоги, які виникають з даного Договору або у звязку з ним, у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають вирішенню виключно в постійно діючому Незалежному Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» у відповідності з його Регламентом.

При цьому, включаючи в договір про надання фінансової послуги, який по своїй суті є публічним договором, вищезазначене третейське застереження (третейську угоду) як одну із істотних умов укладеного між сторонами договору, кредитор - ПАТКБ «ПРАВЕКС-БАНК» в особі його вповноваженого представника, не зважаючи на специфіку процедури вирішення спорів і прийняття рішення третейським судом як недержавним органом, суть цієї умови своєму контрагентові - позичальнику ОСОБА_2 не розяснював, а скориставшись необізнаністю останнього фактично обмежив його право на вирішення будь-яких ініційованих ним спірних питань щодо укладеного договору в порядку цивільного судочинства в суді загальної юрисдикції, оскільки відповідно до п. 5 ст. 130, п. 6 ст. 207 ЦПК України за наявності укладеної між сторонами третейської угоди можливість розгляду спору судом залежить виключно від волі та бажання відповідача - кредитора.

За таких обставин, враховуючи викладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, дійшов правильного висновку про наявність порушень з боку кредитора прав позивача щодо можливості захисту своїх інтересів як споживача фінансових послуг у судовому порядку, а тому обгрунтовано визнав третейську угоду, викладену в п.п. 11.1 укладеного між сторонами кредитного договору, недійсною.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги, наведених в її обгрунтування, то ці доводи є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, приймаючи до уваги наведене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРАВЕКС-БАНК» - відхилити.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 30 березня 2010 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: