АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2010 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів Половінкіної Н.Ю., Галичанського А.Д.

секретаря Максимгок В.В. з участю представника позивача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, органу опіки та піклування Глибоцької районної державної адміністрації Чернівецької області про позбавлення батьківських прав за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 лютого 2010 року,

встановила:

ОСОБА_2 у вересні 2009 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, органу опіки та піклування Глибоцької районної державної адміністрації Чернівецької області про позбавлення батьківських прав.

Посилаючись на те, що є батьками ОСОБА_4, і відповідач не забезпечує утримання дитини, не спілкується та не виявляє інтересу до неї та батьківської турботи, просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 лютого 2010 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено, попередивши ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання доньки ОСОБА_4 і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов»язків.

Представник позивача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 лютого 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції вважав встановленими ознаки неналежного виконання ОСОБА_3 своїх обов»язків по вихованню дитини.

Водночас, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції врахував інтереси дитини, характер винної поведінки відповідача, наявність перешкод у повноцінному спілкуванні з дитиною, пов»язаних з тривалим перебуванням на лікуванні, що супроводжувалося значними матеріальними витратами, ініціювання ОСОБА_3 питання щодо визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, а також що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом.

Такі висновки суду першої інстанції стверджуються матеріалами справи.

Пленум Верховного суду України в пунктах 15 та 18 постанови №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз»яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов»язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об»активного з»ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов»язків.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 протягом певного проміжку часу не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє належного інтересу до її внутрішнього світу.

Тому не можна погодитися з твердженнями представника позивача ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність обставин, на які є посилання в апеляційній скарзі.

За таких обставин судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись п.1 ч.І ст.307, ч.І ст.308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 лютого 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис /Яремко В.В./

Судді - підписи /Половінкіна Н.Ю., Галичанський А.Д./