Кіровський районний суд м.Дніпропетровська
Справа №2-1796/2010
07 квітня 2010 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська
головуючої судді Васіної Л.А.
при секретарі Гаврилові О.М.
представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Колективного підприємства промислово-торгівельної фірми «Юлія» про визнання права власності, суд -
17.03.2010 року ОСОБА_2 звернувся до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська із позовом до Комунального підприємства промислово-торгівельної фірми «Юлія», у якому просить суд:
- визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру 5, будинку 33 «а» по вулиці Димитрова у місті Дніпропетровську;
- безоплатно передати у власність ОСОБА_2 квартиру 5, будинку 33 «а» по вулиці Димитрова у місті Дніпропетровську.
В обгрунтування заявленого позову ОСОБА_2 посилається на те, що рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 01 лютого 1993 року за ним визнано право на житлову площу у квартирі 5, будинку 33 «а» по вулиці Димитрова у місті Дніпропетровську.
У цій квартирі він мешкає з дня народження, а саме з 1974 року і по цей час. Позивач вирішив реалізувати своє право на приватизацію квартири, але не має можливості це зробити.
Позивач звернувся з заявою на приватизацію квартири 5, будинку 33 «а» по вулиці Димитрова у місті Дніпропетровську до відділу приватизації житла при Управлінні житлового господарства Дніпропетровської міської ради. Там йому відповіли, що будинок 33 «а» по вулиці Димитрова у місті Дніпропетровську знаходиться на балансі КПППФ «Юлія», а згідно рішення III сесії Дніпропетровської міської ради XXIII скликання від 07.10.1998 року № 4 підприємствам недержавних форм власності, на балансі яких знаходиться державний житловий фонд та житловий фонд змішаних форм власності, і який є правом комунальної власності територіальної громади міста, дозволено здійснювати безоплатну передачу квартир у власність громадян через утворені цими підприємствами органи приватизації. Тому для вирішення питання приватизації квартири позивачу було рекомендовано звернутись до підприємства - балансоутримувача.
Після цього позивач звернувся до відповідача про приватизацію займаної квартири, але йому було відмовлено.
Відповідно до п. п. З, 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію Державного житлового фонду» відповідний орган приватизації повинен не пізніше місяця з дня одержання-заяви громадянина прийняти рішення про передачу квартири у власність. Органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир у приватизації займаного ним житла. Квартира в якій проживає позивач, не відноситься до об'єктів, які не підлягають приватизації, відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Відповідно до п. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартира позивача належить до об'єкту приватизації і не підпадає під п. 2-4 вказаної статті.
Відповідно до п. 1 договору купівлі - продажу державного майна підприємства від 10 вересня 1993 року його предметом є державне майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства «Юлія».
Однак ні зазначеним договором, ні свідоцтвом від 14.09.1993 року, яке було видане Фондом державного майна України колективу Дніпропетровської виробничо-торгівельної фірми «Юлія», яким засвідчується його власність на майно цього підприємства і яке було видане на підставі вищевказаного договору, не зазначається, що житловий будинок по вулиці Димитрова, 33 «а», в якому постійно на законних підставах проживають мешканці цього будинку є колективною власністю відповідача.
Зазначений договір купівлі-продажу був укладений в порядку приватизації майна державних підприємств (п. п. 4, 6, 8, 9, 11, 12 договору) і таким чином повинен відповідати положенням Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств».
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» станом на 06.03.1993 року, тобто на час укладення договору, цілісним майновим комплексом підприємства є підприємство, цех, виробництво, дільниця, інші підрозділи, що виділяються в самостійні підприємства, а ст. З вищевказаного Закону визначає, що житловий фонд не може бути приватизований в порядку приватизації майна державних підприємств і таким чином не може входити до складу цілісного майнового комплексу підприємства.
Ст. 9 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлює, що державний житловий фонд (до якого належить житловий будинок по вулиці Димитрова, 33 «а»), який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватися у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації.
Стаття 328 ЦК України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна. Приватизація здійснюється в і порядку, встановленим законом. Посилаючись на вищевикладене позивач просить позовні вимоги задовольнити. У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги позивача підтримав та просив задовольнити їх .
Відповідач ОСОБА_3 підприємство промислово-торгівельна фірма «Юлія» у судове засідання свого представника не направив, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Однак ним було подано заперечення на позов ОСОБА_2, у яких посилається на те, що відповідно до Закону України «Про власність», який було введено в дію 26.03.1991 року (втратив чинність 27.04.2007 року) власність в Україні виступає в формах приватної, колективної і державної і всі форми власності є рівноправними.
Згідно ст. 13 Закону України «Про власність» підставами для виникнення права колективної власності є викуп колективами трудящих державного майна за цивільно-правовими угодами.
За договором купівлі-продажу державного майна підприємства від 10 вересня 1993 року укладеним Фондом державного майна України з Дніпропетровською виробничо-торгівельною фірмою «Юлія» покупцю було продано державне майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства «Юлія». Вказаний договір було посвідчено нотаріусом.
За актом прийому-передачі нерухомого майна, що було викуплено згідно вказаного договору у власність покупця було передано житловий будинок з цегли, 2-х поверховий по вулиці Димитрова, 33 «а», інв. № 2049.
14.09.1993 року покупець отримав свідоцтво права власності на куплене майно. Договір на сьогодні не розірвано і не скасовано , в установленому законом порядку. З позовної заяви ОСОБА_2 вбачається, що у нього є право проживання у квартирі № 5 будинку № 33 «а».
Власником будинку це право позивача не оспорюється. Разом з тим відповідач не може погодитись з твердженнями позивача про те, що немає доказів права власності відповідача на вказаний будинок Такі твердження не відповідають дійсності і оспорюються доказами актом оцінки, основних засобів належних до викупу, та актом прийому-передачі нерухомого майна.
Також відповідач просить розглянути справу у відсутності представника відповідача прийняти законне та обґрунтоване рішення.
Зі згоди представника позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України.
Суд, заслухавши доводи представника позивача, вивчивши заперечення відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом по справі встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 01.02.1993 року визнано за ОСОБА_2 право на житлову площу в квартирі 5 будинку 33 «а» по вулиці Димитрова в місті Дніпропетровську, (а. с. 13-16)
Позивач мешкає в спірній квартирі з дня свого народження з 1974 року і по цей час. ОСОБА_2 звернувся з заявою на приватизацію квартири № 5, будинку 33 «а» по вулиці Димитрова у місті Дніпропетровську до відділу приватизації житла при Управлінні житлового господарства Дніпропетровської міської ради.
Листом № 3/3821 від 01.08.2008 року «Про оформлення права власності на квартиру №5 за адресою:
вулиця Димитрова, будинок № 33а» Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради повідомило ОСОБА_2 В Л., що на його заяву щодо оформлення права власності шляхом приватизації на квартиру №5 за адресою: вулиця Димитрова, будинок № 33 «а» управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради повідомляє, що управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради є органом приватизації житлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради. Будинок № 33 «а» по вулиці Димитрова не входить до складу комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради. У зв'язку із зазначеним виконати приватизацію квартири, в якій мешкає ОСОБА_2 та члени його родини, в органі приватизації управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради неможливо. Згідно з рішенням III сесії Дніпропетровської міської ради від 07.10.1998 року № 4 підприємствам недержавних форм власності, на балансі яких знаходиться державний житловий фонд та житловий фонд змішаних форм власності, надано право здійснювати безоплатну передачу квартири у власність громадянам через утворені цими підприємствами органи приватизації. Будинок 33 «а» по вулиці Димитрова знаходиться на балансі КІII11ІФ «Юлія», (а. с. 12)
Після цього позивач звернувся до відповідача (підприємства - балансоутримувача) з заявою на приватизацію квартири № 5, будинку 33 «а» по вулиці Димитрова у місті Дніпропетровську, але йому було відмовлено.
Відповідно до п. п. З, 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» відповідний орган приватизації повинен не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина прийняти рішення про передачу квартири у власність. Органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир у приватизації займаного ними житла. Квартира, в якій проживає позивач, не відноситься до об'єктів, які не підлягають приватизації, відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Однак, не зважаючи на вищезазначене, відповідач, в порушення вимог чинного законодавства, протягом місяця з дня подання заяви позивачем про приватизацію спірної квартири не передав квартиру у власність, рішення про передачу квартири не прийняв, документи про передачу у власність позивача квартири не підготував та не оформив (п. п. 14, 15, 26, 31 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян»).
На підтвердження своїх заперечень проти позову відповідачем були надані наступні докази : акт оцінки майна, копія акту прийому - передачі нерухомості згідно договору купівлі-продажу.
Суд, відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Керуючись ст. 212 ЦПК України щодо оцінки доказів по справі, статтями 58, 59 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів суд першої інстанції приходить до висновку, що факт перебування житлового будинку по вулиці Димитрова, 33 «а» у колективній власності відповідача не відповідає обставинам справи та наявним у справі доказам, не відповідає законодавству України.
Досліджуючи в судовому засіданні надані відповідачем докази перебування житлового будинку по вулиці Димитрова, 33 «а» у колективній власності відповідача суд встановив, що відповідно до п. 1 договору купівлі-продажу державного майна підприємства від 10 вересня 1993 року його предметом є державне майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства «Юлія», що знаходиться за адресою місто Дніпропетровськ, проспект Кірова, 93 (а. с. 07). Однак ні зазначеним договором, ні свідоцтвом від 14.09.1993 року, яке було видане Фондом державного майн України колективу Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Юлія», яким засвідчується його власність на майно цього підприємства і яке було видане на підставі договору купівлі-продажу (а с. 10), не зазначається, що житловий будинок по вулиці Димитрова, 33 «а», в якому постійно на законних підставах проживають мешканці цього будинку є колективною власністю відповідача.
Зазначений договір був укладений в порядку приватизації майна державних підприємств (п. п. 4, 6, 8, 9, 11, 12 договору) і таким чином повинен відповідати положенням Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств».
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» станом на 06.03.1993 року, тобто на час укладення договору, цілісним майновим комплексом підприємства є підприємство, цех, виробництво, дільниця, інші підрозділи, що виділяються в самостійні підприємства, а стаття 3 зазначеного Закону визначає, що житловий фонд не може бути приватизований в порядку приватизації майна державних підприємств і таким чином не може входити до складу цілісного майнового комплексу підприємства.
Стаття 9 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлює, що державний житловий фонд, до якого належить житловий будинок по вулиці Димитрова, 33 «а», який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації.
У зв'язку з наведеним вище, суд приходить до висновку, що житловий будинок по вулиці Димитрова, 33 «а», який належить до державного житлового фонду міг тільки бути переданий до комунальної власності в ході приватизації орендного підприємства «Юлія».
Факт перебування житлового будинку по вулиці Димитрова, № 33 «а» у власності відповідача, він підтверджує тільки актом прийому-передачі нерухомого майна, що був викуплений колективом Дніпропетровської ВТФ «Юлія» відповідно до договору купівлі-продажу державного майна підприємства від 10 вересня 1993 року, однак в акті не зазначено коли він був складений; в договорі купівлі-продажу державного майна підприємства від 10 вересня 1993 року не зазначено, що акт є невід'ємною частиною цього договору; на акті стоїть печатка канцелярії Фонду державного майна України, а не гербова печатка Фонду.
Таким чином суд не може визнати зазначений акт як допустимий доказ по справі і приходить до висновку, що відповідач не зміг довести факт перебування житлового будинку по вулиці Димитрова, 33 «а», в якому постійно проживають мешканці з 1974 року, у колективній власності відповідача.
Постановою Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20, п. 2 встановлено, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ за позовами про передачу в приватну власність майна, яке за законом підлягає відчуженню громадянину, зокрема відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Стаття 328 ЦК України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
В зв'язку з тим, що право на приватизацію квартири позивача оспорюється та не визнається відповідачем по справі, позивач не може набути право власності на спірну квартиру в порядку приватизації державного майна у встановленому законом порядку суд дійшов до висновку, що вимоги позову обґрунтовані, в судовому засіданні доказані і підлягають задоволенню в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10-12, 27, 30, 58-62, 209, 212-215, 224, 225, 226 ЦПК України, ст.ст. 328, 345 ЦК України, ст.ст. 1, 2, п. п. 4, 5 ст. 5, ст. 6, п. п. З, 9, 10, 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. ст. З, 5 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств», п. п. 14, 15, 18, 23, 26, 31 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», Рішенням III сесії Дніпропетровської міської ради ХХШ скликання від 07.10.1998 року № 4 «Про приватизацію житла підприємствами недержавної форми власності, які мають на балансі державний житловий фонд та житловий фонд змішаної форми власності», Постановою Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року зі змінами від 25.05.1998 року № 20, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_2 до Колективного підприємства промислово-торгівельної фірми «Юлія» про визнання права власності - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 «а» в місті Дніпропетровську.
Безоплатно передати у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 «а» в місті Дніпропетровську.
Заочне рішення суду може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідачів, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження, та протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження - апеляційної скарги.

Суддя Л.А. Васіна